CELEX: 62005CJ0045
Põllumajandusstruktuurid
Ühenduse toetuskavad
Veise- ja vasikalihasektor
Veiste identifitseerimine ja registreerimine
Tapatoetus
Väljaarvamine ja vähendamine

Eelotsusetaotlus puudutab nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (
EÜT L 160, lk 21
; ELT eriväljaanne 03/25, lk 339), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1760/2000 veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteemi loomise, veiseliha ja veiselihatoodete märgistamise ning nõukogu määruse (EÜ) nr 820/97 kehtetuks tunnistamise kohta (
EÜT L 204, lk 1
; ELT eriväljaanne 03/30, lk 248), komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3887/92, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad ühenduse teatavate toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi kohaldamiseks (
EÜT L 391, lk 36
), ning komisjoni 11. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2419/2001, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
EÜT L 327, lk 11
; ELT eriväljaanne 03/34, lk 308), tõlgendamist. Määruse nr 1254/1999 osas puudutab eelnimetatud taotlus veel selle määruse artikli 21 kehtivust.
Käesolev eelotsusetaotlus on esitatud veisekasvatusele spetsialiseerunud põllumajandusettevõtja Maatschap Schonewille-Prins’i (edaspidi „Schonewille”) ja Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit’i (Madalmaade põllumajanduse, looduse ja toidukvaliteedi minister; edaspidi „minister”) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab viimase keeldumist määrata nimetatud ettevõtjale veiste tapatoetust, mida ta oli eelnevalt taotlenud.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Määruse nr 1254/1999 artikli 11 kohaselt on tootjal, kes peab veiseid, õigus saada lisatasu loomade tapmise eest, mis määratakse abikõlblike loomade tapmisel või kolmandasse riiki eksportimisel.
Sellega seoses täpsustab nimetatud määruse artikkel 21:
„Käesolevas peatükis sätestatud otsetoetuste saamiseks tuleb loom identifitseerida ja registreerida vastavalt määrusele (EÜ) nr 820/97.”
Määruse nr 1254/1999 põhjendus 12 näeb ette:
„[O]tsetoetuste saamiseks peavad asjaomaste loomade pidajad järgima ühenduse asjakohaseid veiste identifitseerimist ja registreerimist käsitlevaid eeskirju; […]”
Nõukogu 21. aprilli 1997. aasta määrus (EÜ) nr 820/97, millega kehtestatakse veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteem ning mis käsitleb veiseliha ja veiselihatoodete märgistamist (
EÜT L 117, lk 1
), tunnistati määrusega nr 1760/2000 alates 1. septembrist 2000 kehtetuks.
Määruse nr 1760/2000 põhjendustes 4-7 on märgitud:
„Pärast seda, kui veiste spongioossest entsefalopaatiast tingitud kriis on muutnud veiseliha- ja veiselihatoodete turu ebastabiilseks, on parandatud kõnesolevate toodete tootmis- ja turustamistingimuste läbipaistvust, eelkõige nende jälgitavust, ning see on veiseliha tarbimisele positiivselt mõjunud. Selleks et säilitada ja süvendada tarbijate usaldust veiseliha vastu ning vältida eksitava teabe esitamist, on vaja luua raamistik tarbijate teavitamiseks toodete asjakohase ja arusaadava märgistamise kaudu.
Selleks tuleb luua ühelt poolt tõhus süsteem veiste märgistamiseks ja registreerimiseks tootmisetapil […]
Nende parandustega seotud tagatised aitavad rahuldada ka teatavaid üldisi huve, mis on eelkõige seotud inimeste ja loomade tervise kaitsega.
Selle tulemusel kasvab tarbijate usaldus veiseliha ja veiselihatoodete vastu, kindlustatakse rahva tervise kaitse kõrge tase ning paraneb veiselihaturu stabiilsus.”
Sama määruse artikli 7 lõige 1 sätestab:
„Iga loomapidaja, välja arvatud loomade transportija, peab:
—
pidama ajakohastatud registrit,
—
esitama pädevale asutusele pärast elektroonilise andmebaasi täielikku kasutuselevõttu liikmesriigi määratavas ajavahemikus, mis on kolm kuni seitse päeva, aruande kõigi majandist lahkunud ja sinna saabunud loomade kohta ning majandis sündinud ja surnud loomade sünni- ja surmakuupäevade kohta. Komisjon võib liikmesriigi taotlusel artikli 23 lõikes 2 osutatud korras kindlaks määrata, millistel asjaoludel võivad liikmesriigid seda ajavahemikku pikendada, ning ette näha erieeskirjad, mida kohaldatakse nende veiste liikumise suhtes, keda suvel karjatatakse mägikarjamaadel.”
Sama määruse artikli 22 lõige 1 näeb ette:
„Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada käesoleva määruse järgimine. […]
Liikmesriigi poolt loomapidajale kehtestatavad sanktsioonid peavad vastama rikkumise tõsidusele. […]”
Määruse nr 3887/92 artikli 11 lõige 1 sätestab:
„Käesolevas määruses sätestatud sanktsioone kohaldatakse, ilma et see piiraks siseriiklike eeskirjade alusel kehtestatud täiendavate sanktsioonide kohaldamist”.
Määrus nr 3887/92 tunnistati määrusega nr 2419/2001 alates 1. jaanuarist 2002 kehtetuks.
Määruse nr 2419/2001 artikkel 44 sätestab:
„1.   Käeoleva jaotisega ettenähtud vähendamisi ja väljaarvamisi ei kohaldata, kui põllumajandusettevõtja on esitanud faktiliselt õigeid andmeid või kui ta muul viisil suudab tõestada, et viga ei tekkinud tema süül.
2.   Käesoleva jaotisega ettenähtud vähendamisi ja väljaarvamisi ei kohaldata nende toetusetaotluste osade suhtes, mille puhul põllumajandusettevõtja teatab pädevale asutusele kirjalikult, et taotluses esitatud andmed ei ole õiged või on muutunud ebaõigeks pärast taotluse esitamist, eeldusel et põllumajandusettevõtjat ei ole teavitatud pädeva asutuse kavatsusest viia läbi kohapealne kontroll ja pädev asutus ei ole põllumajandusettevõtjale veel teatanud tema taotluses avastatud mis tahes eeskirjade eiramisest.
Kui põllumajandusettevõtja on esitanud esimeses lõikes osutatud teabe, kohandatakse toetusetaotlust vastavalt tegelikule olukorrale.”
Sama määruse artikkel 45 sätestab:
„1.   Toetusetaotlusega hõlmatud veiste puhul kohaldatakse infotehnoloogilise andmebaasi kannete vigade ja puuduste suhtes artiklit 44 alates toetusetaotluse esitamise hetkest.
2.   Toetusetaotlusega hõlmamata veiste puhul ei kohaldata artikliga 39 ettenähtud vähendamisi ja väljaarvamisi, kui põllumajandusettevõtja teatab pädevale asutusele infotehnoloogilise andmebaasi kannete muudatustest ja kohandamistest, eeldusel et põllumajandusettevõtjale ei ole teatatud pädeva asutuse kavatsusest kohapealse kontrolli korraldamise kohta.”
Määruse nr 2419/2001 artikli 47 lõige 2 näeb ette:
„Kui nõukogu määruse (EÜ) nr 2988/95 artiklist 6 ei tulene teisiti, ei piirata käesoleva määruse kohaste vähendamiste ja väljaarvamistega muude ühenduse või siseriiklike sätetega kehtestatud täiendavate sanktsioonide kohaldamist.”
Siseriiklikud õigusnormid
Productschap Vee en Vlees’i 1998. aasta määrus veiste identifitseerimise ja registreerimise kohta (Verordening identificatie en registratie runderen 1998 van het Productschap Vee en Vlees; edaspidi „PVV määrus”) on sõnastatud järgmiselt:
„
Artikkel 12
1.   Loomapidaja, välja arvatud transportija, on kohustatud täpselt edastama registrile kõik määruse nr 820/97 artikli 4 lõikes 3 ja artikli 7 lõikes 1 sätestatud andmed.
[…]
Artikkel 13
1.   Loomapidaja, välja arvatud transportija, peab esitama ametile käesoleva määruse […] artikli 12 lõikes 1 sätestatud andmed kolme tööpäeva jooksul.”
Tapatoetuse saamise õigus on sätestatud ühenduse loomatoetusi reguleeriva määrusega (Regeling dierlijke EG-premies,
Stcrt.
1996, nr 80; edaspidi „Regeling”).
Regelingi artikli 2.3 lõige 2 näeb ette:
„Tootjale makstakse tema taotlusel käesoleva määruse ning määruste nr 1254/1999 ja nr 2342/1999 kohaselt toetust sellise looma tapmisel või kolmandasse riiki eksportimisel, mis on identifitseerimise ja registreerimise registri andmete järgi tapmise või kolmandasse riiki eksportimise päeval vähemalt kaheksa kuud vana.”
Regelingi artikli 2.4b lõige 2 täpsustab:
„Madalmaades asuvas tapamajas läbiviidava loomade tapmise eest toetuse taotlemiseks teavitab asjaomane tapamaja identifitseerimise ja registreerimise registrit tapmisest PVV määruse sätete kohaselt.”
Regelingi artikkel 4.9 sätestab:
„1.   Toetust ei maksta veiste eest, kelle puhul tootja ei ole kahekümne viie päeva jooksul täitnud tema suhtes kohaldatavaid PVV määruse sätteid, mis puudutavad identifitseerimise ja registreerimise registrile looma sünniaja, looma põllumajandusettevõttesse saabumise või sealt lahkumise kuupäeva või looma tapmise või kolmandasse riiki eksportimise kuupäeva kohta andmete esitamist, tingimusel et kõnealune teavitamise kohustus on tekkinud 1. jaanuaril 2000 või pärast seda.
2.   Toetust vähendatakse 25% võrra veiste puhul, kelle suhtes ei ole tootja täitnud õigel ajal tema suhtes kohaldatavaid PVV määruse sätteid, mis puudutavad identifitseerimise ja registreerimise registrile looma sünniaja, looma põllumajandusettevõttesse saabumise või sealt lahkumise kuupäeva või looma tapmise või kolmandasse riiki eksportimise kuupäeva kohta andmete esitamist, vaid on teinud seda kahekümne viie päeva jooksul asjaomase sündmuse toimumisest, tingimusel et teavitamise kohustus on tekkinud 1. jaanuaril 2000 või pärast seda.”
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Schonewille taotles 1. veebruaril 2001 ministrilt Regelingi alusel tapatoetust 365 veise eest.
Minister teatas 24. juuni 2002. aasta vastuses, et 2001. aasta toetusetaotlusega hõlmatud veiste hulgas vastavad vaid 260 veist täielikult või osaliselt selle toetuse määramise tingimustele.
Schonewille esitas 23. juuli 2002. aasta kirjaga eespool nimetatud otsuse peale kaebuse. Minister tegi 19. augustil 2002 parandatud otsuse, milles leidis, et veel 15 veist on kõnealuse toetuse saamiseks täielikult abikõlblikud, kuid märkis samas, et veel üks loom ei täida täielikult toetuse saamise tingimusi.
Kuna põhikohtuasja poolte vahel toimunud korduva kirjavahetuse järel ei võtnud Schonewille oma kaebust siiski tagasi, tegi minister 19. juunil 2003 uue otsuse. Ta oli seisukohal, et kaebus on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab tapatoetust nende viieteistkümne täiendava looma eest, kes lõpuks tunnistati täiesti abikõlblikuks, ning ülejäänud osas on kaebus põhjendamata.
Peale selle jättis minister sama otsusega ühe looma kohta esitatud toetusetaotluse tervikuna rahuldamata põhjusel, et identifitseerimise ja registreerimise registrit ei olnud teavitatud Regelingi artikli 4.9 lõikes 1 ette nähtud tähtaja jooksul. Teiseks vähendas ta Regelingi artikli 4.9 lõike 2 alusel teatavate loomade osas taotletud toetust 25% võrra.
Schonewille esitas 30. juulil 2003 eelnimetatud 19. juuni 2003. aasta otsuse peale eelotsusetaotluse esitanud kohtule hagi.
Schonewille väidab põhikohtuasjas, et minister on ekslikult leidnud, et veise põllumajandusettevõttesse saabumise kuupäevast identifitseerimise ja registreerimise registri mittetähtaegne teavitamine võib õigustada tapatoetuse andmisest keeldumist või selle vähendamist. Schonewille arvates peab veiste abikõlblikkust hindama üksnes määruse nr 1254/1999 artikli 21 alusel. Kuna selles artiklis nõutakse vaid, et loom peab olema määruse nr 1760/2000 kohaselt identifitseeritud ja registreeritud, siis leiab Schonewille, et minister ei saa kehtestada veiste identifitseerimise ja registreerimise osas abikõlblikkusele selliseid lisatingimusi nagu Regelingi artiklis 4.9 sätestatud teavitamise tähtajaga seonduvad nõuded.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates seisneb käesoleval asjas üles kerkinud küsimus sisuliselt selles, kas ministril on alust – võttes arvesse eeskirjade eiramisi, mis Schonewille puhul on veiste põllumajandusettevõttesse saabumise kuupäevast identifitseerimise ja registreerimise registri pidaja teavitamisel tuvastatud – jätta täielikult või osaliselt ilma õigusest saada tapatoetust määruse nr 1254/1999 alusel.
Neil asjaoludel otsustas College van Beroep voor het bedrijfsleven menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas määruse (EÜ) nr 1254/1999 artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et määruse (EÜ) nr 1760/2000 teatava looma suhtes kohaldamisel esinenud mistahes eiramine toob selle looma suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast täieliku väljaarvamise?
2.
Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 1254/1999 artikkel 21 on kehtiv, eriti kui arvestada sellest tulenevaid tagajärgi?
3.
Kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikleid 44 ja 45 kohaldatakse määruse (EÜ) nr 1760/2000 rakendamisel esinenud eeskirjade eiramisel?
4.
Kui vastus kolmandale küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab, et tapatoetuse saajate hulgast ei arvata välja sellise puuduse korral, mis on seotud andmete esitamisega infotehnoloogilise andmebaasi pidajale, kui esitatud andmed, nagu käesoleval juhul saabumise kuupäevad, on täiesti õiged (ja kui nad on algusest peale olnud õiged ja kui neid seetõttu pole olnud tarvis täpsustada)? Kui see ei kehti kõigi puuduste osas, siis kas see käesolevas asjas esinevatel asjaoludel kehtib, kus puudus on tingitud sellest, et andmed esitati (mõnepäevase või nädalase) hilinemisega, kuigi loomade tapmine toimus oluliselt hiljem?
5.
Kas määruse (EÜ) nr 3887/92 artiklit 11 ja/või määruse (EÜ) nr 1760/2000 artiklit 22 ja/või määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 47 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigil on õigus selle määruse järgimise tagamiseks siseriikliku sanktsioonina jätta ilma ühenduse õigusnormidele tuginevast õigusest saada tapatoetust või seda toetust vähendada?
6.
Kui vastus viiendale küsimusele on täielikult või osaliselt jaatav, siis kas ühenduse tasandil, täpsemalt määruse (EÜ) nr 2419/2001 artiklites 44 ja 45 sätestatud vähendamiste ja väljaarvamiste erandid on analoogia alusel kohaldatavad ka siseriiklikule õigusele põhinevatele vähendamistele ja väljaarvamistele?
7.
Kui vastus kuuendale küsimusele on jaatav, siis kas määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 45 nõuetekohane analoogia alusel kohaldamine koosmõjus artikliga 44 tähendab seda, et infotehnoloogilisele andmebaasile andmete esitamisega seotud eiramiste ja eriti andmete mittetähtaegne esitamine ei saa põhjustada tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamist juhul, kui registrisse kantud andmed, nagu käesoleval juhul saabumisega seonduvad andmed, on sisuliselt täiesti õiged?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1254/1999 artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et veise põllumajandusettevõttest lahkumisest ja sinna saabumisest infotehnoloogilise andmebaasi teavitamiseks määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja järgimata jätmise tulemusena jäetakse selle looma eest tapatoetus maksmata.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ühenduse õiguse sätte tõlgendamisel arvestama mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (vt eelkõige 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-294/01: Granarolo, EKL 2003, lk I-13429
, punkt 34, ja 7. detsembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-306/05: SGAE, EKL 2006, lk I-11519
, punkt 34).
Määruse nr 1254/1999 artikli 21 kohaselt tuleb tapatoetuse saamiseks veis „identifitseerida ja registreerida vastavalt määrusele [nr 1760/2000]”.
Eelnimetatud artikli sõnastusest nähtub selgelt – nagu määruse nr 1254/1999 põhjenduses 12 on märgitud –, et asjaomaste loomade pidajad peavad tapatoetuse saamiseks järgima ühenduse asjakohaseid veiste identifitseerimist ja registreerimist käsitlevaid eeskirju.
Ühtlasi tuleb märkida, et määruse nr 2419/2001 põhjenduses 28 on selgelt öeldud, et „veiste nõuetekohane identifitseerimine ja registreerimine on määruse […] nr 1254/1999 artikli 21 kohaselt [tapa]toetuse saamise tingimus”.
Peale selle, nagu määruse nr 1760/2000 põhjenduses 8 on märgitud, tuleb „ühendusesisese kaubandusega hõlmatud loomad […] identifitseerida vastavalt ühenduse eeskirjadele ja registreerida viisil, mis võimaldab tuvastada päritolu- ja vahemajandi, -keskuse või -organisatsiooni, ning […] enne 1. jaanuari 1993 laienevad need identifitseerimis- ja registreerimissüsteemid ka loomade liikumisele iga liikmesriigi territooriumil”.
Mis puutub iseäranis veiste registreerimisse, siis sätestab määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teine taane sellega seoses, et iga loomapidaja peab „esitama pädevale asutusele […] liikmesriigi määratavas ajavahemikus, mis on kolm kuni seitse päeva, aruande kõigi majandist lahkunud ja sinna saabunud loomade kohta ning majandis sündinud ja surnud loomade sünni- ja surmakuupäevade kohta. Komisjon võib liikmesriigi taotlusel artikli 23 lõikes 2 osutatud korras kindlaks määrata, millistel asjaoludel võivad liikmesriigid seda ajavahemikku pikendada, ning ette näha erieeskirjad, mida kohaldatakse nende veiste liikumise suhtes, keda suvel karjatatakse mägikarjamaadel”.
Tuleb nentida, et see säte, milles kirjeldatakse üksikasjalikult loomapidajatel lasuva teavitamise kohustuse ulatust ja milles määratakse täpselt ajavahemik, mille jooksul nimetatud loomapidajad peavad asjaomase kohustuse täitma, on sõnastatud imperatiivselt.
Samuti peab märkima, et kõnealuse sätte lõpuosa määrab täpselt kindlaks selle ajavahemiku pikendamise üksikasjalikud eeskirjad. Niisugustele eeskirjadele sõnaselgel viitamisel ei oleks mingit kasulikku mõju, kui loomapidajad võiksid vabalt jätta selle ajavahemiku järgimata.
Järelikult tuleb kõnealust sätet tõlgendada nii, et iga loomapidaja on oma ettevõttest lahkunud või sinna saabunud loomadest infotehnoloogilise andmebaasi teavitamisel kohustatud järgima määratud ajavahemikku.
Selline tõlgendus vastab ka komisjoni 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 911/2004, millega rakendatakse määrust (EÜ) nr 1760/2000 kõrvamärkide, loomapasside ja põllumajandusettevõtete registrite kohta (
ELT L 163, lk 65
), artikli 9 selgele sõnastusele, mille kohaselt teavitab loomapidaja asjaomasest sündmusest kolme- kuni seitsmepäevase ajavahemiku jooksul.
Samasugust tõlgendust kinnitavad ka määruse nr 1760/2000 eesmärgid, milleks põhjenduste 4-7 kohaselt on tarbijate usalduse suurendamine veiseliha ja veiselihatoodete vastu, rahvatervise kaitse kindlustamine ning veiselihaturu stabiilsuse parandamine.
Nende eesmärkide saavutamiseks on oluline, et veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteem on alati tõhus ja usaldusväärne selleks, et eelkõige pädevad asutused saaksid epideemia korral looma päritolu võimalikult kiiresti kindlaks määrata ja rahvatervisele tekkiva ohu vältimiseks kohe vajalikud meetmed võtta. See ei ole nii aga juhul, kui loomapidaja ei teavita infotehnoloogilist andmebaasi oma loomade liikumisest määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes määratud tähtaja jooksul.
Lisaks tuleb veel märkida, et kohustusele teavitada eelnimetatud artiklis määratud tähtaja jooksul ei laiene – kui samas artiklis mainitud erand välja arvata – ükski teine ühenduse õiguses sätestatud erand ega ka erandid, mis on ette nähtud määruses nr 1254/1999, milles tapatoetuse saamiseks tuleb järgida ühenduse asjakohaseid veiste identifitseerimist ja registreerimist käsitlevaid eeskirju, mille juurde kuulub lahutamatu osana määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teine taane.
Eeltoodud kaalutlustest lähtuvalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 1254/1999 artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et veise põllumajandusettevõttest lahkumisest ja sinna saabumisest infotehnoloogilise andmebaasi teavitamiseks määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja järgimata jätmise tulemusena ei ole eelnimetatud loom enam tapatoetuse saamiseks abikõlblik ning toob seega selle looma suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamise.
Teine küsimus
Teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 1254/1999 artikli 21 tagajärjed, mida on esimesele küsimusele antud vastuses kirjeldatud, on niivõrd ebaproportsionaalsed, et toovad kaasa antud sätte tühisuse.
Selles osas tuleb meenutada, et ühenduse õiguse üldiste põhimõtete hulka kuuluv proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et ühenduse institutsioonide tegevus ei ületaks piire, mis asjaomaste õigusnormidega seatud legitiimsete eesmärkide saavutamiseks on sobivad ja vajalikud, ning juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning tekitatud piirangud peavad olema vastavuses seatud eesmärkidega (vt eelkõige 5. oktoobri 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-133/93, C-300/93 ja C-362/93: Crispoltoni jt, EKL 1994, lk I-4863
, punkt 41, ning 5. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-157/96: National Farmers’ Union jt, EKL 1998, lk I-2211
, punkt 60).
Eespool mainitud nõuete kohtuliku kontrolli puhul tuleb tõdeda, et ühenduse seadusandjal on ühenduse põllumajanduspoliitika valdkonnas kaalutlusõigus, mis on vastavuses talle EÜ artiklitega 34–37 antud poliitiliste ülesannetega. Järelikult võib selles valdkonnas rakendatud meedet pidada ebaseaduslikuks ainult siis, kui see on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu (vt eespool viidatud kohtuotsused Crispoltoni jt, punkt 42, ja National Farmers’ Union jt, punkt 61).
Tuleb täpsustada, et kui ühenduse seadusandja määrab kindlaks toetuse saamise tingimused, siis ühe tingimuse järgimata jätmisest tulenev väljaarvamine ei ole sanktsioon, vaid lihtsalt seadusega sätestatud tingimuste täitmata jätmise tagajärg (vt selle kohta 11. novembri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-171/03: Toeters ja Verberk, EKL 2004, lk I-10945
, punkt 47).
Määruse nr 1254/1999 artikli 21 kohaselt tuleb tapatoetuse saamiseks järgida ühenduse asjakohaseid veiste identifitseerimist ja registreerimist käsitlevaid eeskirju, mis on toodud määruses nr 1760/2000. Nende eeskirjade hulka kuuluva artikli 7 lõike 1 teise taande kohaselt nõutakse veise põllumajandusettevõttest lahkumisest ja sinna saabumisest infotehnoloogilise andmebaasi teavitamiseks ette nähtud tähtajast kinnipidamist. Sellest järeldub, et asjaomase tähtaja järgimata jätmine toob selle veise suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamise ning selline väljaarvamine on lihtsalt kõnealuse toetuse saamise tingimuste täitmata jätmise tagajärg.
Nagu käesoleva otsuse punktidest 40 ja 41 nähtub, on määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud teavitamise tähtaja järgimise kohustus eriti oluline ühenduse veiste identifitseerimist ja registreerimist käsitlevate eeskirjade puhul.
Kõnealune kohustus, mis võimaldab pädevatel asutustel epideemia korral looma päritolu võimalikult kiiresti kindlaks määrata ja võtta rahvatervisele tekkiva ohu vältimiseks kohe vajalikud meetmed, seondub veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteemi eesmärkidega, mis on esitatud eelnimetatud punktides, ja iseäranis selliste eesmärkidega, millega püütakse tagada loomade tõhus jälgitavus reaalajas, mis on rahvatervise seisukohast oluline. Järelikult ei saa seda kohustust pidada osutatud eesmärkide suhtes ilmselt ebaproportsionaalseks meetmeks.
Tuleb veel märkida, et tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamine infotehnoloogilise andmebaasi teavitamiseks ette nähtud tähtaja ületamise korral hõlmab vaid veiseid, kelle puhul ei ole järgitud määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes sätestatud registreerimise kohustust.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et sellel analüüsil ei ilmnenud ühtki asjaolu, mis võiks proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt määruse nr 1254/1999 artikli 21 kehtivust mõjutada osas, milles tapatoetuse saamiseks ei ole abikõlblik loom, kelle puhul ei ole järgitud määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud teavitamise tähtaega, ning mis toob seega selle looma suhtes kaasa kõnealuse toetuse saajate hulgast väljaarvamise.
Kolmas ja neljas küsimus
Kolmanda ja neljanda küsimusega, mida tuleb käsitleda koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse nr 2419/2001 artikleid 44 ja 45 kohaldatakse tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamisel veise suhtes, kelle puhul ei ole esitatud infotehnoloogilisele andmebaasile andmeid põllumajandusettevõttest lahkumise või sinna saabumise kohta määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja jooksul, juhul kui andmed, mis on küll andmebaasile edastatud mittetähtaegselt, on õiged.
Kõigepealt tuleb täpsustada, nagu on märkinud kohtujurist oma ettepaneku punktis 67, et määrust nr 2419/2001 ei saa põhikohtuasja asjaoludele põhimõtteliselt kohaldada, kuna need asjaolud kuuluvad ajaliselt määruse nr 3887/92 kohaldamisalasse.
Euroopa Kohus on siiski oma 1. juuli 2004. aasta otsuses kohtuasjas
C-295/02: Gerken (EKL 2004, lk I-6369
, punkt 61) leidnud, et nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (
EÜT L 312, lk 1
; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 2 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et loomapidamistoetuse taotluse korral, mis kuulub ajaliselt määruse nr 3887/92 kohaldamisalasse ja mille puhul on kohaldatud sanktsiooni eeskirjade eiramise tõttu eelnimetatud määruse artikli 10 lõike 2 punkti a alusel, mis muudeti komisjoni 21. detsembri 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 2801/1999 (
EÜT L 340, lk 29
) tehtud muudatuste tagajärjel artikli 10b lõike 2 esimeseks ja teiseks lõiguks, peavad pädevad asutused määruse nr 2419/2001 artikli 44 lõike 1 sätteid kohaldama tagasiulatuvalt, kuna need sätted on kõnealuse toimingu suhtes kergemad (vt samuti 8. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-45/06: Campina, EKL 2007, lk I-2089
, punktid 32 ja 33).
Sellest järeldub, et määruse nr 2419/2001 artiklites 44 ja 45 sätestatud erandeid saab kohaldada tagasiulatuvalt sanktsioonidele, mis on kehtestatud määruse nr 3887/92 ajalisse kohaldamisalasse kuuluvate toetusetaotluste suhtes, kuivõrd nimetatud artiklite kohaldamisega kaasnevad sanktsioonid on kergemad nendest, mida kohaldatakse viimati nimetatud määruse alusel, milles selliseid erandeid ei ole sätestatud.
Määruse nr 2419/2001 artiklite 45 ja 45 materiaalse kohaldamisala kohta tuleb märkida, et nimetatud määruse artikli 44 lõikes 1 piiratakse nimetatud artiklites ette nähtud erandite kohaldamist sama määruse IV jaotises sätestatud vähendamistele ja väljaarvamistele. Eespool viidatud kohtuasjas Gerken otsustatust nähtub, et asjaomased erandid saavad määruse nr 3887/92 kontekstis hõlmata vaid selliseid sanktsioone, nagu on sätestatud määruse artiklis 10b. Selle artikli eesmärk, milles nähakse sanktsioonina ette toetuse kogusumma, mida põllumajandusettevõtjal on õigus saada, vähendamine või väljaarvamine, on määrata – nagu kohtujurist on oma ettepaneku punktis 70 märkinud –põllumajandusettevõtjale rahaline karistus selle eest, et toetusetaotluses deklareeritud loomade arv ei vasta tuvastatud abikõlblike loomade arvule.
Nagu käesoleva otsuse punktist 48 ilmneb, ei kujuta tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamine veise suhtes, kelle puhul ei ole infotehnoloogilisele andmebaasile esitatud andmeid põllumajandusettevõttest lahkumise või sinna saabumise kohta määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja jooksul, endast sanktsiooni, vaid kõnealuse toetuse saamise tingimuste täitmata jätmise tagajärge.
Niisiis ei ole määruse nr 2419/2001 artiklites 44 ja 45 sätestatud erandid sellisele väljaarvamisele kohaldatavad, nii et tapatoetuse saamiseks oleks abikõlblik veis, kelle puhul ei ole kõnealuse toetuse saamise tingimused täidetud.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et määruse nr 2419/2001 artikleid 44 ja 45 ei kohaldata tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamisel seoses veisega, kelle puhul ei ole infotehnoloogilisele andmebaasile esitatud andmeid põllumajandusettevõttest lahkumise või sinna saabumise kohta määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja jooksul, nii et see veis oleks tapatoetuse saamiseks abikõlblik, isegi kui andmed, mis edastati andmebaasile mittetähtaegselt, on õiged.
Viies küsimus
Viienda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas määruse (EÜ) nr 3887/92 artiklit 11 ja/või määruse (EÜ) nr 1760/2000 artiklit 22 ja/või määruse (EÜ) nr 2419/2001 artikli 47 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik võib selle määruse järgimise tagamiseks jätta siseriikliku sanktsioonina ilma õigusest saada tapatoetust või toetussummat vähendada.
Alustuseks tuleb täpsustada, nagu käesoleva otsuse punktidest 54 ja 55 nähtub, et kuivõrd määrust nr 2419/2001 ei saa põhikohtuasja asjaoludele põhimõtteliselt kohaldada ja kuivõrd eespool viidatud kohtuasjas Gerken otsustatu kohaselt saab selle määrusega sätestatud sanktsioone kohaldada tagasiulatuvalt vaid juhul, kui need on kõnealuse toimingu suhtes kergemad, siis nimetatud määruse artikli 47 lõiget 2, milles nähakse ette võimalus kohaldada üheaegselt nii siseriiklikke kui ühenduse sätteid, ei saa kohaldada tagasiulatuvalt ja seega ei ole see põhikohtuasjas kohaldatav.
Seejärel tuleb märkida, et määruse nr 3887/92 põhjenduste 7 ja 9 kohaselt on määruse eesmärk jälgida tõhusalt ühenduse abiga seotud sätete järgimist ning võtta vastu sätted eeskirjade eiramise ja pettuste vältimiseks ning nende eest karistuse määramiseks (vt 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-63/00: Schilling ja Nehring, EKL 2002, lk I-4483
, punkt 25, ja eespool viidatud kohtuotsus Gerken, punkt 41).
Sellega seoses näeb kõnealune määrus tapatoetuse taotluste osas sõnaselgelt sanktsioonidena ette ühenduse toetuse kogusumma vähendamised või väljaarvamised, mida kohaldatakse eeskirjade eiramisel. Niisiis luuakse sellega ühiseeskirjade süsteem, mille eesmärk on kaitsta ühenduse rahalisi huve.
Sellest järeldub, et liikmesriigid ei saa kehtestada siseriiklike sanktsioonidena ühenduse toetuse kogusumma, mida tapatoetuse taotluse esitanud põllumajandusettevõtjal on õigus saada, vähendamisi või väljaarvamisi, kuna seda liiki sanktsioonid on juba määruses nr 3887/92 üksikasjalikult sätestatud.
Niisugune tõlgendus vastab ka määruse nr 2419/2001 artikli 51 ja komisjoni 21. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 796/2004, millega kehtestatakse nõukogu määruses (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks) (
ELT L 141, lk 18
), mis asendas määrused nr 3887/92 ja nr 2419/2001, artikli 75 selgele sõnastusele, mille kohaselt võivad liikmesriigid kohaldada asjakohaseid siseriiklikke sanktsioone tootjate või muude toetuse määramisega seotud turuosaliste suhtes vaid juhul, kui asjassepuutuvaid vähendamisi või väljaarvamisi ei ole nende määrustega ette nähtud.
Lõpetuseks tuleb mainida, et samasugune tõlgendus on kooskõlas määruse nr 3887/92 artikliga 11 ja/või määruse nr 1760/2000 artikliga 22, kuivõrd see ei takista liikmesriikidel kehtestada muud liiki siseriiklikke sanktsioone kui määruses nr 3887/92 sätestatud vähendamised või väljaarvamised.
Eelnevaid kaalutlusi arvesse võttes tuleb viiendale küsimusele vastata, et määruse nr 3887/92 artiklit 11 ja/või määruse nr 1760/2000 artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei saa kehtestada siseriiklike sanktsioonidena ühenduse toetuse kogusumma, mida tapatoetuse taotluse esitanud põllumajandusettevõtjal on õigus saada, vähendamisi või väljaarvamisi, kuna seda liiki sanktsioonid on juba määruses nr 3887/92 üksikasjalikult sätestatud.
Kuues ja seitsmes küsimus
Viiendale küsimusele antud vastust arvesse võttes ei ole kuuendale ja seitsmendale küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määruse (EÜ) nr 1254/1999 veise- ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta, artiklit 21 tuleb tõlgendada nii, et veise põllumajandusettevõttest lahkumisest ja sinna saabumisest infotehnoloogilise andmebaasi teavitamiseks nõukogu 17. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1760/2000 veiste identifitseerimise ja registreerimise süsteemi loomise, veiseliha ja veiselihatoodete märgistamise ning nõukogu määruse (EÜ) nr 820/97 kehtetuks tunnistamise kohta, artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja järgimata jätmise tulemusena ei ole eelnimetatud loom enam tapatoetuse saamiseks abikõlblik ning toob seega selle looma suhtes kaasa tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamise.

2.
Teise eelotsuse küsimuse analüüsil ei ilmnenud ühtki asjaolu, mis võiks proportsionaalsuse põhimõttest lähtuvalt määruse nr 1254/1999 artikli 21 kehtivust mõjutada osas, milles tapatoetuse saamiseks ei ole abikõlblik loom, kelle puhul ei ole järgitud määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud teavitamise tähtaega, ning mis toob seega selle looma suhtes kaasa kõnealuse toetuse saajate hulgast väljaarvamise.

3.
Komisjoni 11. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2419/2001, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad, artikleid 44 ja 45 ei kohaldata tapatoetuse saajate hulgast väljaarvamisel seoses veisega, kelle puhul ei ole infotehnoloogilisele andmebaasile esitatud andmeid põllumajandusettevõttest lahkumise või sinna saabumise kohta määruse nr 1760/2000 artikli 7 lõike 1 teises taandes ette nähtud tähtaja jooksul, nii et see veis oleks tapatoetuse saamiseks abikõlblik, isegi kui andmed, mis edastati andmebaasile mittetähtaegselt, on õiged.

4.
Komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3887/92, milles sätestatakse üksikasjalikud eeskirjad ühenduse teatavate toetuskavade ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi kohaldamiseks, artiklit 11 ja/või määruse nr 1760/2000 artiklit 22 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei saa kehtestada siseriiklike sanktsioonidena ühenduse toetuse kogusumma, mida tapatoetuse taotluse esitanud põllumajandusettevõtjal on õigus saada, vähendamisi või väljaarvamisi, kuna seda liiki sanktsioonid on juba määruses nr 3887/92 üksikasjalikult sätestatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.