CELEX: 62009CJ0205
Policijas un tiesu iestāžu sadarbība krimināllietās
Pamatlēmums 2001/220/IT
Cietušo statuss kriminālprocesā
"Cietušā" jēdziens
Juridiska persona
Izlīgums kriminālprocesā
Piemērošanas noteikumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā
(OV L 82, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatlēmums”) 1. panta a) punkta un 10. panta 1. punkta interpretāciju.
Šis lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir iesniegts krimināltiesvedībā pret E. Erediču [
E.

Eredics
] un M. Sāpi [
M.

Sápi
] par Eiropas Kopienas finanšu interešu pārkāpumu.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Pamatlēmuma 1. pantā ir noteikts:
“Šajā pamatlēmumā:
a)      “cietušais” ir fiziska persona, kam nodarīts kaitējums, tostarp fizisks vai morāls kaitējums, morālas ciešanas vai mantisks
kaitējums, ko tieši izraisījusi darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums;
[..]
c)      terminu “kriminālprocess” saprot saskaņā ar piemērojamiem valsts tiesību aktiem;
[..]
e)      terminu “izlīgums krimināllietās” saprot kā cenšanos – pirms kriminālprocesa vai tā laikā, un ar kompetentas personas starpniecību
– sarunu ceļā panākt vienošanos starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju.
Pamatlēmuma 10. pantā ir noteikts:
“1.      Katra dalībvalsts cenšas veicināt izlīgumu krimināllietās par nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tās šāda veida pasākumus uzskata
par atbilstošiem.
2.      Katra dalībvalsts nodrošina, lai jebkuru vienošanos starp cietušo un noziedzīgā nodarījuma izdarītāju, kas panākta tāda izlīguma
gaitā, varētu ņemt vērā [kriminālprocesā].”

Valsts tiesiskais regulējums
Ungārijas Kriminālprocesa kodeksa (
Büntető eljárási törvény
, turpmāk tekstā – “KPK”) 221/A pantā ir noteikts:
“1.      Izlīguma procedūra var tikt piemērota kriminālprocesa ietvaros pēc aizdomās turētās personas vai cietušā pieprasījuma, resp.,
piekrišanas krimināllietā par noziedzīgiem nodarījumiem pret personu (Kriminālkodeksa XII nodaļas I un III sadaļa), pret satiksmes
drošību (Kriminālkodeksa XIII nodaļa) vai pret īpašumu (Kriminālkodeksa XVIII nodaļa), par kuriem kā augstāko sodu var piespriest
brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.
2.      Izlīguma procedūras mērķis ir veicināt ar noziedzīgo nodarījumu nodarīto zaudējumu atlīdzināšanu un aizdomās turētās personas
uzvedības turpmāku atbilstību tiesību normām. Izlīguma procedūras ietvaros jācenšas panākt, lai starp aizdomās turēto personu
un cietušo tiktu noslēgta vienošanās, kuras pamatā ir aizdomās turētā patiesa nožēla par izdarīto. Kriminālprocesa ietvaros
izlīguma procedūru var īstenot tikai vienu reizi.
3.      Prokuratūra pēc savas ierosmes vai pēc aizdomās turētā, aizstāvja vai cietušā pieprasījuma aptur kriminālprocesu uz ne vairāk
kā sešiem mēnešiem un pieņem lēmumu par izlīguma procedūras uzsākšanu,
a)      ja saskaņā ar Kriminālkodeksa 36. pantu ir iespējama kriminālprocesa izbeigšana vai soda samazināšana;
b)      ja izmeklēšanas laikā aizdomās turētais atzīst nodarījumus, piekrīt un var uzņemties atbildību par cietušajam nodarīto zaudējumu
atlīdzināšanu vai kaitīgo seku novēršanu citādā veidā;
c)      ja aizdomās turētais un cietušais ir pauduši piekrišanu izlīguma procedūras īstenošanai, un
d)      ja, ņemot vērā noziedzīgo nodarījumu, tā izdarīšanas veidu un aizdomās turētā personību, var iztikt bez krimināllietas iztiesāšanas
vai arī ir pamats uzskatīt, ka tiesa, nosakot soda veidu, konstatēs patiesu nožēlu par izdarīto.
[..]
5.      Izlīguma procedūras laikā sniegtos aizdomās turētā un cietušā paziņojumus par apstākļiem, kas ir tiesvedības priekšmets, nevar
izmantot kā pierādījumus. Izlīguma procedūras rezultātu nevar izmantot pret aizdomās turēto.
6.      Izlīguma procedūrai piemērojamie noteikumi tiks noteikti īpašā likumā.
7.      Ja izlīguma procedūra ir noslēgusies un tiek piemērots Kriminālkodeksa 36. panta 1. punkts, prokuratūra aptur kriminālprocesu;
ja ir pamats piemērot Kriminālkodeksa 36. panta 2. punktu, prokuratūra izvirza apsūdzību. Ja aizdomās turētais ir sācis īstenot
vienošanos, kas ir panākta izlīguma procedūras rezultātā, un ja tas neietekmē iespēju noteikt kriminālsodu, prokuratūra noziedzīgos
nodarījumos, par kuriem kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz trim gadiem, var atlikt apsūdzības celšanu uz
laiku no viena līdz diviem gadiem.”
Ungārijas kriminālkodeksa (
Büntető törvénykönyv
, turpmāk tekstā – “KK”) 36. pantā ir paredzēts:
“1.      Personai, kas izlīguma procedūras ietvaros cietušajam atlīdzina zaudējumus, ko ir izraisījis noziedzīgs nodarījums pret personu
(Kriminālkodeksa XII nodaļas I un III sadaļa), pret satiksmes drošību (Kriminālkodeksa XIII nodaļa) vai pret īpašumu (Kriminālkodeksa
XVIII nodaļa), par ko kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu uz laiku līdz trim gadiem, vai kas uzņemas novērst
noziedzīgā nodarījuma sekas citādā veidā, sods netiek piespriests.
2.      Attiecībā uz 1. punktā minētajiem noziedzīgajiem nodarījumiem, par kuriem kā augstāko sodu var piespriest brīvības atņemšanu
uz laiku līdz pieciem gadiem, sods var tikt neierobežoti samazināts, ja noziedzīga nodarījuma izdarītājs izlīguma procedūras
ietvaros atlīdzina cietušajam radītos zaudējumus vai citādā veidā novērš noziedzīgā nodarījuma sekas.
3.      1. un 2. punkta noteikumus nevar piemērot, ja noziedzīgā nodarījuma izdarītājs:
a)      ir vairākkārtējs recidīvists vai īpašs recidīvists;
b)      ir izdarījis noziedzīgu nodarījumu organizētā grupā;
c)      noziedzīga nodarījuma rezultātā ir iestājusies nāve;
d)      pārbaudes laikā ir izdarījis tīšu noziedzīgu nodarījumu, par kuru var piespriest brīvības atņemšanas sodu, vai, ja par tīšu
noziedzīgu nodarījumu ir piespriests brīvības atņemšanas sods, pirms attiecīgo sodu ir sākts izpildīt, vai vēl nosacītas atbrīvošanas
vai soda atlikšanas laikā.”
Piemērojot KK 314. pantu:
“1.      Persona, kas rada zaudējumus Eiropas Kopienu budžetam, tādējādi, ka par
a)      maksājumiem no naudas līdzekļiem, kurus pārvalda Eiropas Kopienas vai kuri tiek pārvaldīti to vārdā,
b)      nodevām budžetam, ko pārvalda Eiropas Kopienas vai kas tiek pārvaldīts to vārdā,
sniedz nepatiesu paziņojumu vai iesniedz nepatiesu, neīstu vai viltotu dokumentu, vai neizpilda vai nepietiekami izpilda informācijas
sniegšanas pienākumu, kas var radīt maldību, soda ar brīvības atņemšanu uz laiku līdz pieciem gadiem.
2.      Saskaņā ar 1. punkta noteikumiem tiek sodītas arī personas, kas pretēji paredzētajam nolūkam izmanto:
a)      maksājumu 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē vai
b)      priekšrocības saistībā ar nodevu 1. punkta b) apakšpunkta izpratnē.”
KK 318. pantā ir noteikts:
“1.      Persona, kas nolūkā nelikumīgi gūt sev priekšrocības maldina citu personu vai ļauj tai maldīties, tādējādi radot zaudējumus,
veic krāpšanu.
[..]
4.      Sods par noziedzīgo nodarījumu var būt brīvības atņemšana uz laiku līdz trim gadiem, ja:
a)      krāpšana rada ievērojamu kaitējumu,
[..].”
Saskaņā ar KK 138/A pantu kaitējumu uzskata par “ievērojamu, ja tas pārsniedz HUF 200 000, tomēr nepārsniedz HUF 2 000 000.”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
E. Eredičs, pirmais apsūdzētais pamata lietā, vada
Apátistvánfalva
pirmskolu un sākumskolu (turpmāk tekstā – “skola”). M. Sāpi, otra apsūdzētā pamata lietā, ir
Apátistvánfalvi Hotel Apát Kereskedelmi és Szolgáltatási Korlátolt Felelősségű Társaság
(Ungārijas sabiedrība ar ierobežotu atbilstību, turpmāk tekstā – “
Hotel Apát kft
”) vadītāja un
Hotel Apát
, ko izmanto
Hotel Apát kft
, direktore.
2003. gada 30. jūnijā noslēgtajā pamatlīgumā starp skolu un Ungārijas Mazo projektu atbalsta fondu
PHARE CBC
(
Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001
), ar to skolai tika piešķirts atbalsts, lai segtu 80,15 % no summas, kas vajadzīga, lai īstenotu meža taku projektu, ko vada
E. Eredičs kā projekta vadītājs.
Atbalsts tika pārskaitīts 2004. gada 4. februārī.
VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság
(Ungārijas sabiedrības interešu sabiedrība lauku un pilsētas attīstībai, turpmāk tekstā – “
VÁTI kht
”) pārraudzīja projekta īstenošanu un uzņēmās atbildību par norēķinu veikšanu.
Saskaņā ar pēc publiskā piedāvājuma procedūras parakstīto līgumu, kas noslēgts starp E. Erediču un M. Sāpi, M. Sāpi apņēmās
par atlīdzību HUF 1 200 000 (apmēram EUR 4270) apmērā noorganizēt, sagatavot un sarīkot sagatavošanās mācības sēņu eksperta
pamateksāmenam, kā arī organizēt pētniecības ceļojumus un tikšanās.
Lai pamatotu šo līguma noteikumu izpildi, M. Sāpi
Hotel Apát kft
vārdā izgatavoja izpildes pārskatu, ko tā iesniedza E. Eredičam, kas apmaksāja galīgo rēķinu no skolas kārtējo norēķinu konta.
Tā kā nav konstatēta faktiskā mikoloģijas pamatkursa norise šī līguma ietvaros, rēķins un žurnāls, kas tika izdoti, lai pamatotu
attiecīgā līguma izpildi, tika uzskatīti par viltotiem. E. Eredičs ir pievienojis projekta lietai, domājams, viltotus dokumentus
un pētnieciska ceļojuma, kas nav noticis, pārskatu, tāpat arī novērtējuma ziņojumu, kurā nezināma persona ir viltojusi grupas
vadītāja vārdu. Šī lieta tika nosūtīta
VÁTI kht
, lai pamatotu iepriekš minētajā līgumā paredzēto pienākumu izpildi.
2006. gada 20. jūnijā privātpersona par E. Erediču un M. Sāpi iesniedza sūdzību saistībā ar nepamatotu summas aptuveni HUF 1 200 000
apmērā pārskaitīšanu.
Tika uzsākta izmeklēšana, kurā E. Eredičs vairākas reizes tika nopratināts kā aizdomās turētais, tomēr viņš neatzina viņam
inkriminētos nodarījumus.
2008. gada 2. septembrī
Szombathelyi Városi Bíróság
[Sombatheji pilsētas tiesas] prokuratūra, uzrādot apsūdzību E. Eredičam un M. Sāpi, uzsāka krimināltiesvedību, E. Erediča
nodarījumu vienā epizodē kā izdarītājam kvalificējot kā “Eiropas Kopienas finanšu interešu pārkāpumu” KK 314. panta 1. punkta
a) apakšpunkta izpratnē.
2008. gada 24. novembrī pēc iesniedzējtiesas uzaicinājuma E. Eredičs atzinās viņam inkriminētajos nodarījumos un, lai tiktu
izbeigta kriminālvajāšana vai neierobežoti samazināts sods saskaņā ar KPK 221/A pantu, iesniedza lūgumu par izlīgumu.
2009. gada 9. aprīļa tiesas sēdē iesniedzējtiesa nolēma, ka E. Eredičam inkriminētie nodarījumi varēti tikt kvalificēti arī
kā “krāpšana”. E. Eredičs, tāpat kā savā iepriekšējā paziņojumā, kurā viņš atzinās nodarījumā, turpināja lūgt izlīguma procedūru.
2009. gada 22. aprīļa tiesas sēdē
VÁTI kht
kā cietusī piekrita izlīguma procedūrai. Tādējādi iesniedzējtiesa atlika krimināltiesvedību līdz 2009. gada 22. oktobrim,
lai tiktu panākts izlīgums.
Prokuratūra minēto lēmumu pārsūdzēja. Ņemot vērā nodarījuma kvalifikāciju apsūdzības rakstā, nodarījums neesot nodarījums,
attiecībā uz kuru Ungārijas tiesībās ir paredzēta izlīguma procedūra. Turklāt minētās procedūras nepieļaujamība izrietot no
tā, ka E. Eredičs noziedzīgajā nodarījumā nav atzinies “izmeklēšanas laikā”, kā tas ir paredzēts iepriekš minētajā 221/A pantā.
Turklāt
VÁTI kht
kā cietusī velti esot piekritusi piedalīties izlīguma procedūrā. Galvenais cietušais esot Eiropas Kopiena, tādējādi izlīgums
neesot pamatots.
Šādos apstākļos
Szombathelyi Városi Bíróság
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai, ņemot vērā Pamatlēmuma 10. pantā paredzēto pienākumu kriminālprocesā veicināt izlīgumu
starp cietušo un likumpārkāpēju, “persona, kas nav fiziska persona” ietilpst jēdzienā “cietušais” Pamatlēmuma [..] 1. panta
a) punkta izpratnē, precizējot un papildinot [Tiesas 2007. gada 28. jūnija] spriedumu [lietā C‑467/05
Dell’Orto
, Krājums, I‑5557. lpp.]?
2)      Attiecībā uz [..] Pamatlēmuma [..] 10. pantu, saskaņā ar kuru “katra dalībvalsts cenšas veicināt izlīgumu krimināllietās par
nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tās šāda veida pasākumus uzskata par atbilstošiem”, iesniedzējtiesa vēlas uzzināt, vai jēdzienu
“[noziedzīgi] nodarījumi” var interpretēt tādējādi, ka tas ietver visus noziedzīgos nodarījumus, kuru likumiski noteiktās
noziedzīgā nodarījuma sastāva būtiskās pazīmes būtībā ir identiskas?
3)      Vai izteikumu “katra dalībvalsts cenšas veicināt izlīgumu krimināllietās [..]” Pamatlēmuma [..] 10. panta 1. punktā var interpretēt
tādējādi, ka izlīgumam starp noziedzīgā nodarījuma izdarītāju un cietušo ir jābūt iespējamam vismaz līdz brīdim, kad tiek
pieņemts nolēmums pirmajā instancē, t.i., ka prasība par faktu atzīšanu tiesvedības laikā pēc izmeklēšanas pabeigšanas (ar
nosacījumu, ka ir izpildīti visi pārējie nosacījumi) ir saderīga ar pienākumu veicināt izlīgumu?
4)      Par Pamatlēmuma [..] 10. panta 1. punktu [..] iesniedzējtiesa jautā, vai izteikums, saskaņā ar kuru “katra dalībvalsts cenšas
veicināt izlīgumu krimināllietās par nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tās šāda veida pasākumus uzskata par atbilstošiem”,
garantē vispārēju iespēju krimināllietās izmantot izlīgumu, ja tiek izpildītas pārējās likumā noteiktās prasības, bet [tiesībaizsardzības
institūcijai] nav tiesību to izlemt pēc saviem ieskatiem? Citiem vārdiem – ja uz jautājumu ir jāatbild apstiprinoši, – vai
noteikums, saskaņā ar kuru “ņemot vērā noziedzīgā nodarījuma raksturu, izlīguma veidu un aizdomās turētā personību, var iztikt
bez krimināllietas iztiesāšanas tiesā vai arī ir pamats uzskatīt, ka tiesa, nosakot soda veidu, ņems vērā patieso nožēlu par
izdarīto”, atbilst minētā 10. panta prasībām?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatnolēmuma 1. panta a) punkts un 10. pants ir jāinterpretē tādējādi,
ka saistībā ar izlīgumu kriminālprocesā, kas norādīts minētā 10. panta 1. punktā, “cietušā” jēdziens ietver juridiskas personas.
Kā pamatoti ir norādījušas Ungārijas, Francijas un Itālijas valdības, kā arī Eiropas Kopienu Komisija, Tiesa jau ir nospriedusi,
ka, ievērojot Pamatlēmuma tekstu un vispārīgo sistēmu, “cietušā” jēdziens Pamatlēmumā, kas definēts tā 1. pantā, attiecas
tikai uz fiziskām personām (šajā ziņā it īpaši skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dell’Orto
, 53.–56. punkts).
Tādējādi Tiesa minētā sprieduma lietā
Dell’Orto
53. punktā ir nolēmusi, ka no Pamatlēmuma 1. panta a) punkta teksta izriet, ka cietušais šajā Pamatlēmumā ir definēts kā “fiziska”
persona, kam nodarīts kaitējums, tostarp fizisks vai morāls kaitējums, morālas ciešanas vai mantisks kaitējums, ko tieši izraisījusi
darbība vai bezdarbība, kas ir kādas dalībvalsts krimināltiesību pārkāpums.
Šī paša sprieduma 55. un 56. punktā Tiesa ir norādījusi, ka neviens Pamatlēmuma noteikums nenorāda uz to, ka Eiropas Savienības
likumdevējs būtu paredzējis, piemērojot šo Pamatlēmumu, “cietušā” jēdzienu attiecināt arī uz juridiskām personām. Gluži pretēji,
vairāki tā noteikumi apstiprina, ka likumdevēja mērķis bija attiecināt to tikai uz fiziskām personām, kuras cietušas noziedzīga
nodarījuma rezultātā. Saistībā ar to bez Pamatlēmuma 1. panta a) punkta, kurā kā galvenie kaitējuma veidi ir minēts fizisks
vai morāls kaitējums, kā arī morālas ciešanas, jāmin arī Pamatlēmuma 2. panta 1. punkts, kurā dalībvalstīm noteikts pienākums
pielikt visas pūles, lai nodrošinātu, ka pret cietušajiem izturas ar pienācīgu cieņu, un tā paša 2. panta 2. punkts, kurā
paredzēts, lai cietušie, kuri ir sevišķi neaizsargāti, gūtu labumu no īpašā režīma, un tāpat Pamatlēmuma 8. panta 1. punkts,
kurā dalībvalstīm noteikts pienākums nodrošināt cietušajiem un viņu ģimenēm vai personām ar līdzīgu statusu atbilstošu aizsardzības
līmeni.
Apstāklis, ka dažas dalībvalstis ir paredzējušas izlīgumu kriminālprocesā, ja cietušais ir juridiska persona, nerada šaubas
par secinājumu, ko Tiesa ir izdarījusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Dell’Orto
.
Tā kā Pamatlēmumā nav pilnībā harmonizēta attiecīgā joma, ar to nedz tiek liegts, nedz arī noteikts pienākums dalībvalstīm
piemērot tā noteikumus arī tad, ja cietušais ir juridiska persona.
Interpretējot Pamatlēmumu tādējādi, ka tas attiecas tikai uz fiziskām personām, netiek diskriminētas arī juridiskas personas.
Savienības likumdevējs varēja ieviest aizsargājošu režīmu arī par labu tikai fiziskām personām, jo šīs personas atrodas situācijā,
kas objektīvi atšķiras no juridiskajām personām, to ievainojamības dēļ un to interešu rakstura dēļ, kuras var aizskart tikai
nodarījumi pret fiziskām personām, kā, piemēram, cietušā dzīvība un fiziskā neaizskaramība.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Pamatlēmuma 1. panta a) punkts un 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka “cietušā”
jēdziens saistībā ar izlīguma veicināšanu krimināllietās, kas norādīts minētā 10. panta 1. punktā, neietver juridiskas personas.

Par otro jautājumu
Par Tiesas kompetenci
Ungārijas valdība norāda, ka KPK ļauj izmantot izlīguma procedūru, ja cietušais nav fiziska persona. Tomēr, tā kā Pamatlēmuma
piemērošanas joma ietver tikai fiziskas personas, tas nekādā ziņā nav piemērojams pamata lietā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ja pamata lietas fakti neietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, Tiesai ir kompetence
atbildēt arī tad, ja valsts tiesiskais regulējums attiecībā uz situācijām, kas nav norādītas Savienības tiesībās, atbilst
situācijām, kas izriet no Savienības tiesībām. Saskaņā ar Tiesas judikatūru Savienības tiesību sistēma ir acīmredzami ieinteresēta,
lai katra Savienības tiesību norma neatkarīgi no tā, ar kādiem priekšnosacījumiem to būtu paredzēts piemērot, tiktu interpretēta
vienveidīgi, lai tādējādi novērstu atšķirības (šajā ziņā it īpaši skat. 1997. gada 17. jūlija spriedumu lietā C‑130/95
Giloy
,
Recueil
, I‑4291. lpp., 19.–28. punkts; 2001. gada 11. oktobra spriedumu lietā C‑267/99
Adam
,
Recueil
, I‑7467. lpp., 23.–29. punkts; 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑43/00
Andersen og Jensen
,
Recueil
, I‑379. lpp., 15.–19. punkts, un 2006. gada 16. marta spriedumu lietā C‑3/04
Poseidon Chartering
, Krājums, I‑2505. lpp., 14.–19. punkts).
Kā atzīst Ungārijas valdība, ar KPK 221/A pantu no 2007. gada 1. janvāra KPK ir iekļauta izlīguma procedūra, kurā attiecībā
uz tajā uzskaitītajiem noziedzīgajiem nodarījumiem nav noteiktas nekādas atšķirības atkarībā no tā, vai cietušais ir fiziska
vai juridiska persona.
Tādējādi Tiesa nezaudē kompetenci atbildēt uz otro jautājumu tikai tādēļ vien, ka Pamatlēmums attiecas tikai uz fiziskām personām
kā cietušajiem.
Par lietas būtību
Ar šo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Pamatlēmuma 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm ir
noteikts pienākums atļaut prasīt izlīgumu visu noziedzīgo nodarījumu gadījumā, kuru būtiskās pazīmes, kas definētas valsts
tiesiskajā regulējumā, būtībā atbilst to noziedzīgo nodarījumu būtiskajām pazīmēm, kuru gadījumā izlīgums šajā tiesiskajā
regulējumā ir skaidri paredzēts.
Šajā ziņā papildus apstāklim, ka LES 34. pantā valsts iestādēm ir atstāta kompetence attiecībā uz formu un līdzekļiem, kas
nepieciešami, lai sasniegtu Pamatlēmumā iecerēto rezultātu, ir jānorāda, ka Pamatlēmuma 10. pantā ir tikai prasīts, lai dalībvalstis
censtos veicināt izlīgumu krimināllietās par nodarījumiem, attiecībā uz kuriem tās šāda veida pasākumus “uzskata par atbilstošiem”,
tādējādi dalībvalstīm ir rīcības brīvība izvēlēties noziedzīgos nodarījumus, par kuriem ir iespējams izlīgums.
No paša 10. panta teksta un no plašās rīcības brīvības, kas Pamatlēmumā ir piešķirta valsts iestādēm attiecībā uz tās mērķu
īstenošanas konkrētajiem noteikumiem (skat. 2008. gada 9. oktobra spriedumu lietā C‑404/07
Katz
, Krājums, I‑7607. lpp., 46. punkts), izriet, ka, izlemjot atļaut piemērot izlīguma procedūru tikai noziedzīgu nodarījumu
pret personu, satiksmes drošību vai īpašumu gadījumā (izvēle, kas pamatā ir saistīta ar politiski juridiskiem motīviem), Ungārijas
likumdevējs nav pārsniedzis tam piešķirto rīcības brīvību.
Lai gan dalībvalstu rīcības brīvību, protams, var ierobežot pienākums izmantot objektīvus kritērijus, lai noteiktu attiecīgā
noziedzīgā nodarījuma veidu, nekas nenorāda, ka tas tā nav darīts šajā gadījumā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Pamatlēmuma 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm nav noteikts
pienākums atļaut prasīt izlīgumu visu noziedzīgo nodarījumu gadījumā, kuru būtiskās pazīmes, kas definētas valsts tiesiskajā
regulējumā, būtībā atbilst to noziedzīgo nodarījumu būtiskajām pazīmēm, kuru gadījumā izlīgums šajā tiesiskajā regulējumā
ir skaidri paredzēts.

Par trešo un ceturto jautājumu
Par Tiesas kompetenci
Ir skaidrs, ka Ungārijas tiesībās nav paredzēts izmantot izlīgumu attiecībā uz noziedzīgiem nodarījumiem, kas aizskar Eiropas
Kopienu finanšu intereses. Turklāt no atbildes, kas sniegta uz otro jautājumu, izriet, ka no Pamatlēmuma nevar secināt, ka
tajā – gadījumā, ja cietušais ir fiziska persona, – dalībvalstīm ir noteikts pienākums paredzēt izlīguma prasību noziedzīgu
nodarījumu, kuriem valsts tiesiskajā regulējumā šāda prasība nav paredzēta, gadījumā, lai gan minētā nodarījuma būtiskās pazīmes
ir tāds pašas kā noziedzīgiem nodarījumiem, kuru gadījumā ir iespējams izlīgums.
Līdz ar to, tā kā izlīguma prasība tādējādi nav acīmredzami neiespējama tādā situācijā, kāda ir pamata lietā, uz trešo un
ceturto jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
Padomes 2001. gada 15. marta Pamatlēmuma 2001/220/TI par cietušo statusu kriminālprocesā 1. panta a) punkts un 10. pants ir
jāinterpretē tādējādi, ka saistībā ar izlīgumu kriminālprocesā, kas norādīts minētā 10. panta 1. punktā, “cietušā” jēdziens
neietver juridiskas personas;
2)
Pamatlēmuma 2001/220 10. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā dalībvalstīm nav noteikts pienākums atļaut prasīt izlīgumu
visu noziedzīgo nodarījumu gadījumā, kuru būtiskās pazīmes, kas definētas valsts tiesiskajā regulējumā, būtībā atbilst to
noziedzīgo nodarījumu būtiskajām pazīmēm, kuru gadījumā izlīgums šajā tiesiskajā regulējumā ir skaidri paredzēts.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – ungāru.