CELEX: 62002CJ0424
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 75/439/EMÜ
Õlijäätmete kõrvaldamine
Õlijäätmete töötlemisel regenereerimise eelistamine

Euroopa Ühenduste Komisjon on esitanud EÜ artikli 226 alusel hagiavalduse, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 22. novembril
2002 ja milles ta palub Euroopa Kohtul tuvastada, et jättes vastu võtmata nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/439/EMÜ,
milles käsitletakse õlijäätmete kõrvaldamist (EÜT L 194, lk 23), muudetud nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiiviga 87/101/EMÜ,
mis kehtestab liikmesriikidele kohustuse võtta vajalikud meetmed õlijäätmete töötlemisel regenereerimise eelistamiseks (EÜT
L 42, lk 43) (edaspidi „direktiiv”), artikli 3 lõike 1 siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid
või vähemalt ei ole neist komisjonile teatanud, on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud sellest direktiivist
tulenevaid kohustusi.

Õiguslik raamistik
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„1.      Kui tehnilised, majanduslikud ja organisatsioonilised piirangud seda lubavad, võtavad liikmesriigid vajalikke meetmeid, et
eelistada õlijäätmete töötlemisel regenereerimist.
2.      Kui lõikes 1 osutatud piirangute tõttu õlijäätmeid ei regenereerita, võtavad liikmesriigid kõik vajalikud meetmed, tagamaks
et õlijäätmete põletamine toimuks keskkonnaohutult vastavalt käesoleva direktiivi sätetele, tingimusel et põletamine on tehniliselt,
majanduslikult ja organisatsiooniliselt teostatav.
3.      Kui õlijäätmeid ei regenereerita ega põletata lõigetes 1 ja 2 osutatud piirangute tõttu, võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed,
et tagada nende ohutu hävitamine või kontrollitud ladustamine või ladestamine.”
Direktiivi 87/101 artikli 2 kohaselt pidid liikmesriigid võtma vajalikud meetmed kohustuste täitmiseks 1. jaanuariks 1990.

Kohtueelne menetlus
Kuna direktiivi artikli 3 lõiget 1 ei ole ettenähtud tähtaja jooksul siseriiklikku õigusesse üle võetud, algatas komisjon
Ühendkuningriigi vastu liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse. Olles eelnevalt palunud liikmesriigil esitada oma seisukoht,
saatis komisjon 21. detsembril 2001 talle oma põhjendatud arvamuse.
Vastusena põhjendatud arvamusele teatasid Ühendkuningriigi ametiasutused oma 20. veebruari 2002. aasta kirjas soovist täita
direktiivi artikli 3 lõike 1 nõudeid täies ulatuses. Oma teises, 15. mai 2002. aasta kirjas tõid nad esile õlijäätmete regenereerimise
takistused, nimelt kogutud ja kütusena kasutatavate õlijäätmete turu tähtsuse ja vähese nõudluse regenereeritud baasõli järele.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.

Hagi

Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Ühendkuningriik tunnistab, et direktiivi artikli 3 lõike 1 ülevõtmiseks peab ta veel meetmeid võtma ja
tagama, et õlijäätmete töötlemisel eelistataks regenereerimist.
Komisjon on arvamusel, et regenereerimist takistavaid asjaolusid arvestavate erinevate võimaluste raames ei kujuta pelgalt
kohustumine rakendada tõhusaid meetmeid õlijäätmete regenereerimiseks endast regenereerimist soodustavaid meetmeid nimetatud
direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Komisjon märgib, et üksnes erinevate võimaluste uurimine ja takistuste määratlemine ei kujuta endast direktiivis ette nähtud
meetmeid. Need toimingud on vaid eelduseks otsustamaks, kas säte on kohaldatav, juhul kui kasutatakse regenereerimist.
Komisjon tõdeb, et õlijäätmete töötlemise eelistamiseks ei ole konkreetseid meetmeid võetud. Ühendkuningriik on piirdunud
kõnealuse eesmärgi saavutamiseks võimalike tulevikus vastuvõetavate meetmete uurimisega. Kuigi ta on määratlenud õlijäätmete
töötlemise soodustamist takistavad rahalised piirangud, ei ole ta kasutanud direktiivi artiklitest 13 ja 14 tulenevat võimalust
maksta hüvitist töötlemise kulude korvamiseks. Lisaks sellele annab selles valdkonnas kehtiv maksuvabastus tegelikkuses eelise
põletamisele, mis on vastuolus direktiivi eesmärgiga.
Ühendkuningriigi valitsus on seisukohal, et direktiivi artikli 3 lõikest 1 tulenevaid kohustusi ei ole rikutud. Ta väidab,
et on määratlenud mitmed õlijäätmete regenereerimise soodustamise takistused ja neid uurinud. Neid takistusi arvestades uuritakse,
millised meetmed on kõige sobivamad õlijäätmete regenereerimise eelistamiseks.
Ühendkuningriigi valitsus on seisukohal, et direktiivi artikli 3 lõige 1 ei kehtesta liikmesriikidele absoluutset kohustust
võtta meetmeid õlijäätmete regenereerimise eelistamiseks. Nimetatud meetmete võtmise kohustus kehtib ainult juhul, „kui tehnilised,
majanduslikud ja organisatsioonilised piirangud seda lubavad”. Direktiivi artikli 3 lõikest 1 tuleneva kohustuse ulatus sõltub
iga liikmesriigi tegelikest oludest. Ühendkuningriigi valitsuse arvates on õlijäätmete regenereerimise sagedasema kasutamise
uurimiseks võetud meetmed konkreetsed ja sobivad seda tüüpi töötlemise eelistamiseks.
Ühendkuningriigi valitsus täpsustab, et direktiivi artikli 3 lõiked 2 ja 3 tõendavad samuti artikli 3 lõikest 1 tuleneva kohustuse
piiratud ulatust. Mainitud sätted kehtestavad liikmesriikidele kohustused juhuks, kui piirangud takistavad neil eelistamast
õlijäätmete regenereerimist.
Ühendkuningriigi valitsus rõhutab, et riigi pädevad asutused on tõdenud, et on rida takistusi, mis ei võimalda eelistada õlijäätmete
töötlemisel regenereerimist. Peamised tuvastatud takistused on majandusliku iseloomuga, nimelt kütusena kasutatavate õlijäätmete
turu tähtsus ja regenereeritud baasõli turu piiratus, samuti kasutamis- ja transpordikulud ning kõnealuse toote turustamise
probleemid.
Samuti väidab Ühendkuningriigi valitsus, et siseriiklikud asutused on uurinud erinevaid võimalusi suurendada õlijäätmete töötlemist
regenereerimise teel. Eelkõige on läbi viidud uuringuid Ühendkuningriigi õlijäätmete regenereerimisrajatise plaani koostamiseks,
muude regenereeritud toodete kõrvaldamise viiside määratlemiseks ja parimate regenereeritud õli turustamisviiside kindlakstegemiseks.
Ühendkuningriigi valitsuse hinnangul on tal seega võimalik rakendada üksikasjalikku kava õlijäätmete regenereerimise soodustamiseks.
See tegevuskava sisaldab rea asjakohaseid meetmeid, mille eesmärk on direktiivi artikli 3 lõikes 1 sätestatud kohustuste rakendamine.

Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb meenutada, et kõnealuse direktiivi üks peamisi ülesandeid on õlijäätmete töötlemisel regenereerimise eelistamine, nagu
on tõdenud Euroopa Kohus oma 9. septembri 1999. aasta otsuses kohtuasjas C‑102/97: komisjon
v.
Saksamaa (EKL 1999, lk I‑5051, punkt 35). Selle direktiivi preambuli teises põhjenduses väljendatud eesmärk lähtub asjaolust,
et regenereerimine on kõige ratsionaalsem õlijäätmete taaskasutamise viis, arvestades sel teel säästetavat energiat.
Eelmainitud otsuse punktis 36 märkis kohus samuti, et kui liikmesriigis esinevad tehnilised, majanduslikud või organisatsioonilised
piirangud, mis takistavad regenereerimise teel töötlemise eelistamist, tuleb kohaldada direktiivi artikli 3 lõikest 2 tulenevat
kõrvalkohustust võtta vajalikud meetmed tagamaks, et õlijäätmete põletamine toimuks vastavalt kõnealuse direktiivi sätetele
keskkonna seisukohalt vastuvõetavatel tingimustel. Nimetatud kohustus on omakorda sõltuv direktiivi artikli 3 lõike 2 lõpus
olevast tingimusest, et põletamine peab olema „tehniliselt, majanduslikult ja organisatsiooniliselt teostatav”.
Üksnes juhul, kui õlijäätmeid ei regenereerita ega põletata direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ning 2 mainitud piirangute tõttu,
peavad liikmesriigid kohaldama sama artikli lõikest 3 tulenevat täiendavat kõrvalkohustust võtta meetmeid, et tagada õlijäätmete
ohutu hävitamine või kontrollitud ladustamine või ladestamine (eespool viidatud otsus komisjon
v
. Saksamaa, punkt 37).
Mis puutub esmasesse menetlusse, st õlijäätmete töötlemisse regenereerimise teel, siis tuleb märkida, et eelmainitud kohtuasjas
komisjon
v.
Saksamaa tehtud otsuse punktides 38 ja 39 rõhutab kohus, et direktiivi artikli 3 lõikes 1 olev viide „tehnilistele, majanduslikele
ja organisatsioonilistele piirangutele” on osa sättest, milles on üldiselt sõnastatud liikmesriikidele pandud kohustus, ja
selle viitega ei ole ühenduse seadusandja eesmärgiks olnud sätestada piiratud erandeid üldreeglist, vaid määratleda positiivse
kohustuse – eelistada õlijäätmete töötlemisel regenereerimist – ulatus ja sisu.
Seega, nagu on märkinud ka Euroopa Kohus, ei ole mainitud piirangute määratlemine üksnes liikmesriigi pädevuses. Lisaks sellele,
et ainult liikmesriigi tõlgendus oleks vastuolus ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise ja kohaldamise põhimõttega, muudaks
see tingimuse, et töötlemine regenereerimise teel peab olema vastavuses tehniliste, majanduslike ja organisatsiooniliste piirangutega,
täitmise täielikult sõltuvaks konkreetse liikmesriigi hinnangust (eespool viidatud otsus kohtuasjas komisjon
v
. Saksamaa, punkt 40).
Mis puutub Ühendkuningriigi väitesse selle kohta, et direktiivi artikli 3 lõikes 1 sisalduva kohustuse ulatus sõltub konkreetse
liikmesriigi tegelikest oludest ja et liikmesriigis valitsevad ebasoodsad tingimused võivad kujutada endast piiranguid, mis
välistavad kohustuse eelistada õlijäätmete töötlemisel regenereerimist, siis tuleb vastavalt eelmainitud kohtuasjas komisjon
v.
Saksamaa tehtud otsuse punktile 43 rõhutada, et kui liikmesriigis eksisteerivaid tehnilisi, majanduslikke ja organisatsioonilisi
tingimusi pidada automaatselt sellisteks piiranguteks, mis takistavad direktiivi artikli 3 lõikes 1 ettenähtud meetmete võtmist,
kaotab see säte oma tegeliku mõju, kuna liikmesriigil oleks ainult
status quo
säilitamise kohustus ja seega puuduks tegelik kohustus võtta meetmeid õlijäätmete töötlemisel regenereerimise eelistamiseks.
Veel tuleb vastuseks Ühendkuningriigi väitele selle kohta, et viide „tehnilistele, majanduslikele ja organisatsioonilistele
piirangutele” osutab ühenduse seadusandja poolt antud liikmesriigi kaalutlusõigusele, märkida, et piiranguid puudutavat sätet
tuleb mõista väljendavana proportsionaalsuse printsiipi, mille kohaselt liikmesriigil on kohustus võtta meetmeid, mis on sobivad
ja proportsionaalsed eesmärgiga eelistada õlijäätmete töötlemisel regenereerimist, st et selle positiivse kohustuse piiriks
on direktiivi artikli 3 lõikes 1 ettenähtud tehniliste, majanduslike ja organisatsiooniliste piirangute olemasolu (eespool
viidatud otsus kohtuasjas komisjon
v
. Saksamaa, punkt 42).
Samuti on Euroopa Kohus tõdenud, et tal ei ole kohustust määratleda, milliseid meetmeid oleks liikmesriik pidanud direktiivi
artikli 3 lõike 1 rakendamiseks võtma, kuid et tal on seevastu kohustus selles artiklis mainitud piirangute olemasolu uurides
selgitada, kas oli võimalik võtta tehniliselt, majanduslikult ja organisatsiooniliselt teostatavaid meetmeid õlijäätmete töötlemisel
regenereerimisele eelistamiseks (eespool viidatud otsus kohtuasjas komisjon
v
. Saksamaa, punkt 48).
Seega, kuigi on aktsepteeritav, et liikmesriigid esmalt viivad läbi uurimisi ja koostavad aruandeid eesmärgiga määratleda
õlijäätmete kõrvaldamise viisid, peavad sellistele ettevalmistavatele toimingutele direktiivi artikli 3 lõikes 1 ettenähtud
kohustuse täitmiseks siiski järgnema konkreetsed meetmed õlijäätmete töötlemisel regenereerimisele eelistamiseks.
Käesoleva kohtuasja puhul tuleb siiski tõdeda, et Ühendkuningriik ei ole võtnud konkreetseid meetmeid tagamaks, et õlijäätmete
töötlemisel eelistatakse regenereerimist, ning et ta on piirdunud piirangute määratlemisega, turu-uuringutega ja võimalike
tulevikus võetavate meetmete uurimisega.
Veel tuleb lisada, et liikmesriikidel oli kohustus täita direktiivi artikli 3 lõikest 1 tulenevaid kohustusi 1990. aasta 1. jaanuarist
alates. Lisaks sellele nägi juba 1975. aastal direktiivi 75/439 artikli 3 algtekst ette, et liikmesriikidel tuleb võtta vajalikud
meetmed tagamaks, et õlijäätmete kõrvaldamine toimuks võimalikult suures ulatuses ringlussevõtu teel (regenereerimine ja/või
põletamine muul kui hävitamise eesmärgil). Need meetmed tuli võtta alates aastast 1977.
Samuti on selge, et Ühendkuningriik ei ole rakendamise tähtaja (1. jaanuar 1990) ning 20. detsembri 2001. aasta põhjendatud
arvamuses antud kahekuulise tähtaja lõppemise vahele jääva pikema ajavahemiku jooksul võtnud meetmeid selleks, et vastavalt
direktiivi artikli 3 lõikele 1 oleks õlijäätmete eelistatud töötlemisviis regenereerimine.
Ühendkuningriigi selle väite osas, mille eesmärk on tõendada eeskätt õlijäätmete turu ülesehitusest tulenevate majanduslike
piirangute olemasolu, tuleb märkida, et nimetatud olukorra lahendamiseks võeti vastu jäätmekäitluskava alles 2002. aastal.
Arvestades liikmesriikide kohustusi kõnealuses valdkonnas tuleb tõdeda, et mainitud toiminguga ei täidetud direktiivi artikli
3 lõikes 1 sätestatud kohustust.
Igal juhul on vajalik märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt määratletakse see, kas liikmesriik on kohustusi rikkunud,
tuginedes olukorrale liikmesriigis põhjendatud arvamuses määratud tähtaja lõppemise hetkel (vt eelkõige 15. märtsi 2001. aasta
otsus kohtuasjas C‑147/00: komisjon
v.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I‑2387, punkt 26; 4. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑173/01: komisjon
v.
Kreeka, EKL 2002, lk I‑6129, punkt 7, ning 10. aprilli 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑114/02: komisjon
v.
Prantsusmaa, EKL 2003, lk I‑3783, punkt 9).
Neid asjaolusid arvestades tuleb tõdeda, et jättes direktiivi artikli 3 lõike 1 alusel võtmata vajalikud meetmed õlijäätmete
töötlemisel regenereerimise eelistamiseks, on Ühendkuningriik jätnud täitmata sellest direktiivist tulenevad kohustused.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud kandma kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja otsus on tehtud Ühendkuningriigi kahjuks, peab viimane kandma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
EUROOPA KOHUS (esimene koda),
otsustab:
1.
Jättes vastu võtmata nõukogu 16. juuni 1975. aasta direktiivi 75/439/EMÜ, milles käsitletakse õlijäätmete kõrvaldamist, muudetud
nõukogu 22. detsembri 1986. aasta direktiiviga 87/101/EMÜ, artikli 3 lõike 1 rakendamiseks vajalikud meetmed õlijäätmete töötlemisel
regenereerimise eelistamiseks, on Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigilt.
Jann
Rosas
von Bahr
Silva de Lapuerta

Lenaerts
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 15. juulil 2004 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Esimese koja esimees
R. Grass

P. Jann
*
Kohtumenetluse keel: inglise.