CELEX: 62006CJ0500
Článok 3 ods. 1 písm. g) ES, články 4 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES, 81 ES, 86 ES a 98 ES
Vnútroštátna právna úprava zakazujúca vysielať reklamu lekársko-chirurgických zákrokov estetickej povahy

Tento návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 písm. g) ES, článkov 4 ES, 10 ES, 43 ES, 49 ES, 81 ES, 86 ES a 98 ES.
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi Corporación Dermoestética SA (ďalej len „Dermoestética“), spoločnosťou založenou podľa španielskeho práva, ktorej predmetom činnosti je poskytovanie kozmetických a lekárskych služieb estetickej povahy, a reklamnou agentúrou To Me Group Advertising Media Srl (ďalej len „To Me Group“), ktorého predmetom je údajné neplnenie zmluvy o príprave reklamnej kampane pre Dermoestéticu zo strany To Me Group.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Článok 3 ods. 1 smernice Rady 89/552/EHS z 3. októbra 1989 o koordinácii určitých ustanovení zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení v členských štátoch týkajúcich sa vykonávania činností televízneho vysielania (
Ú. v. ES L 298, s. 23
; Mim. vyd. 06/001, s. 224), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 97/36/ES z 30. júna 1997 (
Ú. v. ES L 202, s. 60
; Mim. vyd. 06/002, s. 321, ďalej len „smernica 89/552“), stanovuje:
„Členské štáty majú naďalej možnosť požadovať od prevádzkovateľov televízneho vysielania spadajúcich pod ich právomoc, aby vyhoveli podrobnejším a prísnejším pravidlám v oblastiach pôsobnosti tejto smernice.“
Článok 14 ods. 1 smernice 89/552 stanovuje:
„Televízna reklama liekov a lekárskeho ošetrenia, ktoré sú dostupné iba na lekársky predpis v členských štátoch, ktorých právomoc sa vzťahuje na prevádzkovateľa vysielania, je zakázaná.“
Vnútroštátna právna úprava
Článok 1 ods. 1 zákona č. 175 z 5. februára 1992 o pravidlách reklamy v zdravotníctve a potláčaní zneužívania zdravotníckych povolaní (legge n. 175, norme in materia di pubblicità sanitaria e di repressione dell’esercizio abusivo delle professioni sanitarie) (GURI č. 50 z 29. februára 1992, s. 4), v znení zákona č. 112 z 3. mája 2004 (riadna príloha GURI č. 104 z 5. mája 2004, ďalej len „zákon č. 175/1992“), stanovuje:
„Reklama týkajúca sa výkonu zdravotníckych povolaní a pomocných zdravotníckych povolaní upravených a regulovaných platnými zákonmi sa povoľuje len prostredníctvom tabulí umiestnených na budove, v ktorej sa činnosť vykonáva, ako aj prostredníctvom inzercie v telefónnych zoznamoch, všeobecných zoznamoch pre danú profesiu a v periodikách adresovaných výlučne osobám vykonávajúcim zdravotnícke povolania, v denníkoch a informatívnych časopisoch a lokálnych rádiových a televíznych vysielaniach.
…“
Článok 4 ods. 1 zákona č. 175/1992 stanovuje:
„Reklama týkajúca sa súkromných kliník, ako aj ordinácií a ambulancií špecializovaných na jednu alebo viacero činností, ktoré podliehajú povoleniam zo zákona, sa povoľuje len prostredníctvom tabulí alebo vývesných štítov umiestnených na budove, v ktorej sa činnosť vykonáva, alebo prostredníctvom inzercie v telefónnych zoznamoch, všeobecných zoznamoch pre danú profesiu a v periodikách adresovaných výlučne osobám vykonávajúcim zdravotnícke povolania, v denníkoch a informatívnych časopisoch a miestnych rádiových a televíznych vysielaniach, s možnosťou upresnenia skutočne poskytovaných špecifických lekárskych a chirurgických činností a diagnostických a terapeutických služieb, ak sa zároveň uvedie meno, priezvisko a profesijné tituly osoby zodpovednej za každé špecializované odvetvie.“
Článok 5 tohto zákona stanovuje:
„1.   Reklamu podľa článku 4 povoľuje orgán regiónu na základe stanoviska federácií regionálnych komôr alebo profesijných združení, ak existujú, ktoré garantujú vlastníctvo a platnosť akademických a vedeckých titulov, ako aj súlad vzhľadových vlastností tabule, vývesného štítu alebo inzercie s podmienkami upravenými predpisom uvedeným v článku 2 ods. 3.
…
3.   Reklamné oznamy podľa tohto článku musia uvádzať identifikačné údaje regionálneho povolenia.
4.   Na nositeľov titulov a vedúcich lekárov zodpovedných za zariadenia uvedené v článku 4, ktorí robia reklamu v povolenej forme, ale bez regionálneho povolenia sa uplatnia disciplinárne opatrenia v podobe napomenutia alebo pozastavenia výkonu zdravotníckeho povolania v zmysle článku 40 nariadenia schváleného dekrétom prezidenta republiky č. 221 z 5. apríla 1950.
5.   Ak reklamný oznam obsahuje nesprávne údaje o činnostiach alebo službách, ktoré je zariadenie oprávnené vykonávať, alebo neobsahuje údaj o vedúcom lekárovi, pozastaví sa povolenie na výkon zdravotníckej činnosti na obdobie šiestich mesiacov až jedného roka.
…“
Článok 9a zákona č. 175/1992 stanovuje:
„Osoby vykonávajúce zdravotnícke povolania uvedené v článku 1, ako aj zdravotnícke zariadenia uvedené v článku 4 môžu robiť reklamu vo formách povolených týmto zákonom, pričom náklady na ňu nesmú prekročiť 5 % príjmov priznaných za obdobie predchádzajúceho roka.“
Vyhláška vykonávajúca zákon č. 175/1992, konkrétne vyhláška ministerstva č. 657 zo 16. septembra 1994 (GURI č. 280 z 30. novembra 1994, s. 18, ďalej len „vyhláška č. 657/1994“), zavádza vzhľadové vlastnosti tabúl, vývesných štítov a inzercie v oblasti reklamy v zdravotníctve. Táto vyhláška však neobsahuje nijaké osobitné ustanovenie týkajúce sa televíznej reklamy.
Zákon č. 248 zo 4. augusta 2006, nazvaný „O zmene na zákon, so zmenami a doplneniami, zákonného dekrétu č. 223 zo 4. júla 2006 o naliehavých ustanoveniach na hospodárske a sociálne ozdravenie, zníženie a racionalizáciu verejných výdavkov a opatreniach v oblasti príjmov a zabránenia daňovým únikom“ (legge n. 248, conversione in legge, con modificazioni, del decreto-legge 4 luglio 2006, n. 223, recante disposizioni urgenti per il rilancio economico e sociale, per il contenimento e la razionalizzazione della spesa pubblica, nonché interventi in materia di entrate e di contrasto all’evasione fiscale) (riadna príloha GURI č. 186 z 11. augusta 2006, ďalej len „zákon č. 248/2006“), bol prijatý po tom, ako došlo ku skutkovým okolnostiam vo veci samej.
Článok 2 ods. 1 a 2 zákona č. 248/2006, ktorý sa nachádza v hlave I, nazvanej „Naliehavé opatrenia pre rozvoj, rast a podporu hospodárskej súťaže a súťaživosti, na ochranu spotrebiteľov a liberalizáciu výrobných odvetví“, stanovuje:
„1.   V súlade so zásadou Spoločenstva o slobodnej hospodárskej súťaži a zásadou voľného pohybu osôb a služieb, ako aj na účely zabezpečenia spotrebiteľom jednak skutočnej možnosti voľby pri výkone ich práv a jednak možnosti porovnania služieb poskytovaných na trhu sa odo dňa nadobudnutia účinnosti tohto dekrétu zrušujú legislatívne a iné právne ustanovenia, ktoré s odkazom na výkon slobodných povolaní a duševnej činnosti stanovujú:
…
b)
zákaz, aj čiastočný, vykonávať informatívnu reklamu týkajúcu sa profesijných titulov a špecializácií, vlastností ponúkaných služieb, ako aj ceny a celkových nákladov služieb, v súlade s kritériami transparentnosti a pravdivosti reklamného oznamu, ktorých dodržiavanie je zabezpečené komorou;
…
2.   To sa nevzťahuje na ustanovenia týkajúce sa výkonu povolaní v rámci Národnej služby verejného zdravia alebo zmluvného vzťahu s touto službou, ani na príslušné maximálne sadzby stanovené všeobecným spôsobom na ochranu spotrebiteľov…“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Dňa 10. októbra 2005 na základe zmluvy poverila spoločnosť Dermoestética spoločnosť To Me Group vykonaním reklamnej kampane vysielaním reklamy na lekárske služby estetickej povahy talianskou televíznou stanicou s celoplošnou pôsobnosťou Canale 5. K uzavretiu tejto zmluvy došlo v priestoroch Cliniche Futura Srl, ktorá je talianskou dcérskou spoločnosťou spoločnosti Dermoestética.
To Me Group po prijatí zálohy 2000 eur oznámila spoločnosti Dermoestética, že vzhľadom na ustanovenia zákona č. 175/1992 nie je možné odvysielať uvedené reklamné oznamy na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, pričom uviedla, že je pripravená nájsť reklamný priestor vo vysielaniach lokálnych televíznych staníc.
Keďže To Me Group odmietla vrátiť zálohu z dôvodu, že daná suma nepokrývala ani len náklady na čas vynaložený na už uskutočnenú činnosť spustenia reklamnej kampane, podala Dermoestética na vnútroštátny súd žalobu o neplatnosť spornej zmluvy z dôvodu jej neplnenia zo strany To Me Group. Žalobkyňa vo veci samej tiež podala návrh na zaviazanie To Me Group na vrátenie uvedenej zálohy.
Na svoju obranu sa To Me Group odvolala na zákon č. 175/1992 a na vyhlášku ministerstva č. 657/1994, pričom uviedla nemožnosť plnenia svojich zmluvných povinností, ktorú tento zákon spôsobil.
V konaní vo veci samej Dermoestética, ako aj Cliniche Futura Srl tvrdili nezlučiteľnosť talianskej právnej úpravy v oblasti reklamy na zdravotnícke zariadenia, predovšetkým ustanovení týkajúcich sa zákazu vysielať takú reklamu na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, s článkami 43 ES a 49 ES.
V tejto súvislosti vnútroštátny súd uviedol, že zákaz reklamy na zdravotnícke služby vo vysielaní televíznych staníc s celoplošnou pôsobnosťou nie je v súlade s právom Spoločenstva. Podľa neho ide o neodôvodnené obmedzenie tak z hľadiska článku 43 ES, ako aj článku 49 ES.
Za týchto okolností Giudice di Pace di Genova rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Sú s článkom 49 ES zlučiteľné také vnútroštátne právne predpisy, akými sú ustanovenia článkov 4, 5 a 9a zákona č. 175[/1992] a ustanovenia vyhlášky ministerstva č. 657[/1994] a/alebo správna prax, ktoré v rámci celoplošného vysielania zakazujú televíznu reklamu lekárskych a chirurgických zákrokov vykonávaných v súkromných zdravotníckych zariadeniach vlastniacich príslušné povolenia, hoci sa tá istá reklama môže vysielať lokálnymi televíznymi stanicami, a ktoré súčasne pre vysielanie takej reklamy ukladajú maximálnu výšku nákladov v rozsahu 5 % príjmov priznaných za obdobie predchádzajúceho roka?
2.
Sú s článkom 43 ES zlučiteľné také vnútroštátne právne predpisy, akými sú ustanovenia článkov 4, 5 a 9a zákona č. 175[/1992] a ustanovenia vyhlášky ministerstva č. 657/1994 a/alebo správna prax, ktoré v rámci celoplošného vysielania zakazujú televíznu reklamu lekárskych a chirurgických zákrokov vykonávaných v súkromných zdravotníckych zariadeniach vlastniacich príslušné povolenia, hoci sa tá istá reklama môže vysielať lokálnymi televíznymi stanicami, a ktoré súčasne pre tento druh vysielania vyžadujú predchádzajúce povolenie vydané každou jednou obcou na základe stanoviska komory danej provincie a stanovujú maximálnu výšku nákladov v rozsahu 5 % príjmov priznaných za obdobie predchádzajúceho roka?
3.
Bránia články 43 ES a/alebo 49 ES tomu, aby vysielanie informatívnej reklamy týkajúcej sa lekárskych a chirurgických zákrokov estetickej povahy poskytovaných v súkromných zdravotníckych zariadeniach vlastniacich príslušné povolenia podliehalo ďalšiemu predchádzajúcemu povoleniu vydanému miestnym správnym orgánom a/alebo komorou?
4.
Došlo zo strany Federazione nazionale degli ordini dei medici (Fnomceo) a pridružených lekárskych komôr — tým, že prijali etický kódex stanovujúci obmedzenia reklamy zdravotníckych povolaní, ako aj prax vykladajúcu platnú právnu úpravu v oblasti reklamy v zdravotníctve spôsobom, ktorý silne obmedzuje právo lekárov na propagovanie svojej činnosti, pričom v oboch prípadoch ide o obligatórne pravidlá platné pre všetkých lekárov — k obmedzeniu hospodárskej súťaže, pričom tieto subjekty prekročili rámec povolený platnou vnútroštátnou úpravou a porušili článok 81 ods. 1 ES?
5.
Bez ohľadu na uvedené je prax Fnomceo vykladajúca platnú právnu úpravu v oblasti reklamy v zdravotníctve v rozpore s článkom 3 ods. 1 písm. g) ES a článkami 4 ES, 98 ES, 10 ES, 81 ES, prípadne s článkom 86 ES, ak túto prax umožňuje vnútroštátny predpis, ktorý od príslušných komôr na úrovni provincií požaduje, aby preverili transparentnosť a pravdivosť reklamných oznamov lekárov, ale neupravuje kritériá a spôsob výkonu tejto právomoci?“
O prejudiciálnych otázkach
O prípustnosti
Talianska vláda vzniesla námietku neprípustnosti vzťahujúcu sa na tento návrh na začatie prejudiciálneho konania v celom rozsahu. Komisia tvrdí neprípustnosť štvrtej a piatej otázky.
Po prvé, čo sa týka údajného nezohľadnenia vnútroštátnym súdom nadobudnutia účinnosti zákonného dekrétu č. 223/2006 na rozhodnutie sporu vo veci samej, z ustálenej judikatúry vyplýva, že Súdnemu dvoru neprináleží vyslovovať sa o uplatniteľnosti vnútroštátnych ustanovení, ktoré sú relevantné pre vyriešenie určitého sporu, ale v rámci rozdelenia právomocí medzi súdmi Spoločenstva a vnútroštátnymi súdmi mu prislúcha brať do úvahy právny rámec, do ktorého prejudiciálna otázka patrí, tak ako je vymedzený v návrhu na začatie prejudiciálneho konania (pozri v tomto zmysle rozsudky z 25. októbra 2001, Ambulanz Glöckner,
C-475/99, Zb. s. I-8089
, bod 10; z 13. novembra 2003, Neri,
C-153/02, Zb. s. I-13555
, body 34 a 35, ako aj z 30. júna 2005, Tod’s a Tod’s France,
C-28/04, Zb. s. I-5781
, bod 14).
V rámci postupu podľa článku 234 ES sú totiž úlohy Súdneho dvora a vnútroštátneho súdu jasne oddelené a výklad vnútroštátnych právnych predpisov prináleží výhradne vnútroštátnemu súdu (pozri v tomto zmysle rozsudok Súdneho dvora zo 17. júna 1999, Piaggio,
C-295/97, Zb. s. I-3735
, bod 29 a citovanú judikatúru).
Preto sa Súdny dvor nemôže vyjadriť k uplatniteľnosti zákonného dekrétu č. 223/2006 na prípad vo veci samej.
Po druhé treba pripomenúť, že predpoklad relevantnosti prejudiciálnych otázok položených vnútroštátnymi súdmi môže byť vyvrátený len vo výnimočných prípadoch, predovšetkým keď je zjavné, že požadovaný výklad ustanovení práva Spoločenstva uvedených v týchto otázkach nemá nijaký vzťah k realite ani k predmetu sporu vo veci samej (pozri najmä rozsudky z 15. decembra 1995, Bosman,
C-415/93, Zb. s. I-4921
, bod 61; zo 7. septembra 1999, Beck a Bergdorf,
C-355/97, Zb. s. I-4977
, bod 22, a zo 7. júna 2007, van der Weerd a i.,
C-222/05 až C-225/05, Zb. s. I-4233
, bod 22).
To však nie je prípad prvej až tretej prejudiciálnej otázky, keďže problematika výkladu sporných ustanovení zákona č. 175/1992 z hľadiska článkov 43 ES a 49 ES je podstatou sporu vo veci samej.
V dôsledku toho treba zamietnuť tvrdenia talianskej vlády v rozsahu, v akom sa vzťahujú na prípustnosť prvej až tretej otázky.
Naopak, čo sa týka štvrtej a piatej otázky, vnútroštátny súd nevysvetľuje, v čom preskúmanie tak lekárskeho etického kódexu, ako aj výkladovej praxe Fnomceo v oblasti reklamy Súdnym dvorom môže byť užitočné pre rozhodnutie v konaní vo veci samej. Vnútroštátny súd ani neuviedol, aký je vzťah medzi týmito prvkami vnútroštátneho práva a ustanoveniami práva Spoločenstva, o výklad ktorých žiada.
V každom prípade uznesenie vnútroštátneho súdu neobsahuje ani ustanovenia dotknutého etického kódexu, ani opis výkladovej praxe Fnomceo (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 6. marca 2007, Placanica a i.,
C-338/04, C-359/04 a C-360/04, Zb. s. I-1891
, bod 34).
Preto treba vyhlásiť štvrtú a piatu otázku za neprípustné.
O prvej až tretej otázke
Prvými tromi otázkami, ktoré treba skúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či články 43 ES a 49 ES bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je vo veci samej, ktorá vedie k zákazu vysielania reklamy na lekárske a chirurgické zákroky vykonávané v súkromných zdravotníckych zariadeniach na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou.
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu totiž vyplýva, že podľa zákona č. 175/1992 je televízna reklama na lekárske a chirurgické zákroky vykonávané v súkromných zdravotníckych zariadeniach povolená — pod podmienkou získania povolenia vydaného príslušným miestnym správnym orgánom na základe stanoviska komory, ako aj pod podmienkou dodržania maximálnej výšky nákladov v rozsahu 5 % príjmov priznaných za obdobie predchádzajúceho roka — len na lokálnych televíznych staniciach, čo podľa vnútroštátneho súdu znamená, že vysielanie takej reklamy je zakázané na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou.
Ako uviedol generálny advokát v bode 58 svojich návrhov, taká právna úprava, ako je stanovená zákonom č. 175/1992, obsahuje zákaz reklamy, ktorý je širší ako zákaz upravený právnou úpravou podľa článku 14 ods. 1 smernice 89/552. Hoci členské štáty môžu podľa článku 3 ods. 1 tejto smernice upraviť podrobnejšie a prísnejšie pravidlá v oblastiach, ktoré spadajú do pôsobnosti tejto smernice, sú pri výkone tejto právomoci povinné dodržiavať základné slobody zaručené Zmluvou ES (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. októbra 1999, ARD,
C-6/98, Zb. s. I-7599
, bod 49).
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že Súdny dvor opakovane rozhodol, že obmedzenia slobody usadiť sa, ako aj slobodného poskytovania služieb uvedených v tomto poradí v článkoch 43 ES a 49 ES, predstavujú také opatrenia, ktoré výkon týchto slobôd zakazujú, prekážajú mu alebo ho robia menej príťažlivým (pozri v tomto zmysle rozsudky z 15. januára 2002, Komisia/Taliansko,
C-439/99, Zb. s. I-305
, bod 22; z 30. marca 2006, Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti,
C-451/03, Zb. s. I-2941
, bod 31; z 26. októbra 2006, Komisia/Grécko,
C-65/05, Zb. s. I-10341
, bod 48, a z 13. marca 2008, Komisia/Španielsko, C-248/06, bod 21).
Pritom taká právna úprava reklamy, ako je úprava stanovená zákonom č. 175/1992, tým, že pripúšťa za určitých okolností vysielanie reklamy na lekárske a chirurgické zákroky vykonávané v súkromných zdravotníckych zariadeniach na lokálnych televíznych staniciach, čo znamená, že zakazuje túto reklamu na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, predstavuje pre spoločnosti ako Dermoestética, ktoré majú sídlo v iných členských štátoch ako v Talianskej republike, vážnu prekážku výkonu ich činnosti prostredníctvom ich dcérskych spoločností so sídlom v Taliansku. Táto právna úprava teda môže sťažiť vstup uvedených hospodárskych subjektov na taliansky trh (pozri analogicky rozsudky z 5. októbra 2004, CaixaBank France,
C-442/02, Zb. s. I-8961
, body 12 až 14, a z 5. decembra 2006, Cipolla a i.,
C-94/04 a C-202/04, Zb. s. I-11421
, bod 58). Navyše taká právna úprava reklamy, ako je stanovená zákonom č. 175/1992, predstavuje tým, že bráni spoločnostiam ako Dermoestética vo využívaní služieb vysielania televíznej reklamy, obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
Taktiež je potrebné považovať vnútroštátnu právnu úpravu reklamy vo veci samej za vnútroštátne opatrenie, ktoré môže prekážať alebo robiť menej príťažlivým výkon základných slobôd zaručených Zmluvou v článkoch 43 ES a 49 ES.
Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že také opatrenia môžu byť odôvodnené, len ak spĺňajú štyri podmienky: uplatňujú sa nediskriminačným spôsobom, zodpovedajú naliehavým dôvodom všeobecného záujmu, sú schopné zaručiť splnenie cieľa, ktorý sledujú, a nejdú nad rámec toho, čo je nevyhnutné na jeho dosiahnutie (pozri rozsudky z 31. marca 1993, Kraus,
C-19/92, Zb. s. I-1663
, bod 32; z 30. novembra 1995, Gebhard,
C-55/94, Zb. s. I-4165
, bod 37; zo 4. júla 2000, Haim,
C-424/97, Zb. s. I-5123
, bod 57; z 1. februára 2001, Mac Quen a i.,
C-108/96, Zb. s. I-837
, bod 26, a zo 6. novembra 2003, Gambelli a i.,
C-243/01, Zb. s. I-13031
, body 64 a 65).
V tejto súvislosti treba v prvom rade uviesť, že právna úprava reklamy vo veci samej sa uplatní nezávisle od toho, v ktorom členskom štáte majú sídlo podniky, ktorých sa týka.
V druhom rade ochrana verejného zdravia je jedným z naliehavých dôvodov verejného záujmu, ktorý môže podľa článku 46 ods. 1 ES odôvodniť obmedzenie slobody usadiť sa a tiež môže podľa tohto článku v spojení s článkom 55 ES odôvodniť obmedzenie slobodného poskytovania služieb.
Regulácia televíznej reklamy na lekárske a chirurgické zákroky vykonávaných v súkromných zdravotníckych zariadeniach môže byť teda odôvodnená z pohľadu cieľa, ktorým je ochrana verejného zdravia.
V treťom rade, čo sa týka spôsobilosti takej právnej úpravy, ako je vo veci samej, zaručiť splnenie cieľa, ktorým je ochrana verejného zdravia, treba uviesť, že prijatím ustanovenia vedúceho k zákazu reklamy na lekárske a chirurgické zákroky na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, zatiaľ čo je možné vysielanie tejto reklamy na lokálnych televíznych staniciach, vytvára táto právna úprava nezrovnalosť, ktorú sa talianska vláda nepokúsila odôvodniť, a teda nemôže užitočne zodpovedať vyššie uvedenému sledovanému cieľu.
Preto je potrebné rozhodnúť, že taká vnútroštátna právna úprava, ako je vo veci samej, nemôže zaručiť splnenie cieľa, ktorým je ochrana verejného zdravia, a preto predstavuje neodôvodnené obmedzenie v zmysle článkov 43 ES a 49 ES.
Vzhľadom na vyššie uvedené okolnosti treba na prvú až tretiu otázku odpovedať tak, že články 43 ES a 49 ES, v spojení s článkami 48 ES a 55 ES, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je vo veci samej, ktorá zakazuje vysielať reklamu na lekárske a chirurgické zákroky vykonávané v súkromných zdravotníckych zariadeniach na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, hoci sa tá istá reklama môže za určitých okolností vysielať lokálnymi televíznymi stanicami.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol takto:

Články 43 ES a 49 ES, v spojení s článkami 48 ES a 55 ES, sa majú vykladať v tom zmysle, že bránia takej vnútroštátnej právnej úprave, ako je vo veci samej, keďže zakazuje vysielať reklamu na lekárske a chirurgické zákroky vykonávané v súkromných zdravotníckych zariadeniach na televíznych staniciach s celoplošnou pôsobnosťou, hoci tú istú reklamu môžu za určitých okolností vysielať lokálne televízne stanice.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: taliančina.