CELEX: 62006CJ0337
Direktiivid 92/50/EMÜ ja 2004/18/EÜ
Teenuste riigihange
Avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid
Hankijad
Avalik-õiguslikud isikud
Tingimus, mille kohaselt selle isiku tegevust peab põhiliselt rahastama riik

Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord (
EÜT L 209, lk 1
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 322), artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimese alternatiivi ja punkti a alapunkti iv tõlgendamist.
Eelotsusetaotlus esitati kohtuvaidluse raames, milles tõusetus küsimus, kas ühenduse riigihankealaste õigusnormide kohaldamisel saab Saksa avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone (Landesrundfunkanstalten) pidada hankijateks.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigus
Direktiivi 92/50 artikli 7 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda riiklike teenuslepingute suhtes, mille eeldatav maksumus käibemaksuta ei ole väiksem kui 200000 eküüd.
Direktiivi 92/50 artikli 1 punkt b sätestab:
„[
t
]
ellija
[mõiste „tellija” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet hankija] – riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused, avalik-õiguslikud isikud ning ühest või mitmest kõnealusest organist või avalik-õiguslikust isikust koosnevad ühendused.
Avalik-õiguslik isik on mis tahes isik: [Avalik-õiguslik asutus on mis tahes asutus:] [Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ekslik.]
—
mis on asutatud üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega,
—
mis on juriidiline isik ja
—
mida põhiliselt rahastavad riik, piirkondlikud või kohalikud omavalitsused või teised avalik-õiguslikud isikud, või mille juhtimist need isikud kontrollivad, või millel on haldus-, juhtimis- või järelevalveorgan, millesse riik, piirkondlik või kohalik omavalitsus või teised avalik-õiguslikud isikud nimetavad üle poole liikmetest.
Käesoleva punkti teises lõigus osutatud tingimustele vastavate avalik-õiguslike isikute või isikutekategooriate nimekirjad on esitatud direktiivi 71/305/EMÜ I lisas. Nimekirjad on võimalikult täielikud ning neid võib läbi vaadata kõnealuse direktiivi artiklis 30b sätestatud korras.”
Seda sätet on peaaegu sõna-sõnalt korratud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (
ELT L 134, lk 114
; ELT eriväljaanne 06/07, lk 132) artikli 1 lõikes 9. Direktiivi 2004/18 põhjenduse 1 kohaselt tuleb eelviidatud kolmes valdkonnas eraldi kohaldatavad riigihankedirektiivid koondada ühte dokumenti ja artikkel 80 näeb ette, et liikmesriigid võtavad selle direktiivi oma õiguskorda üle hiljemalt .
Saksa avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone ei ole mainitud ei eespool viidatud direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b viimases lõigus viidatud lisas ega ka direktiivi 2004/18 III lisas, mille sisu on analoogiline.
Direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkti iv sätete alusel on direktiivi kohaldamisalast välja jäetud:
„ringhäälinguorganisatsioonide lepingud saadete ostmiseks, arendamiseks, tootmiseks või ühistootmiseks ja saateajaga seotud lepingud”.
Selle sätte sõnastust kordab identses sõnastuses direktiivi 2004/18 artikli 16 punkt b.
Selle sätte ajend on direktiivi 92/50 põhjenduse 11 kohaselt järgmine:
„hankelepingute sõlmimine seoses mõningate audiovisuaalsete teenustega ringhäälingu valdkonnas põhineb kaalutlustel, mistõttu hankelepingute sõlmimise korda nende puhul kasutada ei saa”.
Seda ajendit on täpsemalt selgitatud direktiivi 2004/18 põhjenduses 25, mille kohaselt:
„[r]iigihankelepingute sõlmimisel seoses teatavate audiovisuaalsete teenustega ringhäälingu valdkonnas tuleks arvesse võtta kultuuriliselt või sotsiaalselt olulisi küsimusi, mistõttu riigihankelepingute sõlmimise eeskirju ei ole nende puhul asjakohane rakendada. Seepärast tuleb valmissaadete ostmise, väljatöötamise, tootmise või ühistootmise või muude ettevalmistavate teenuste, nagu näiteks saate tootmiseks vajalike käsikirjade ja kunstilise esitusega seotud teenuste ning saateaegade kohta sõlmitud lepingutega seoses teha erand. Seda erandit ei tohiks siiski kohaldada selliste saadete tootmiseks, ühistootmiseks ja eetrisse laskmiseks vajalike tehniliste seadmete tarnimise suhtes. […].”
Siseriiklik õigus
Eespool nimetatud direktiivi 92/50 artikli 1 punkt b on siseriiklikusse õigusesse üle võetud Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen (konkurentsipiirangute vastane seadus) § 98 lõikega 2. Selle sätte sisu on identne ühenduse õigusnormidega, ainus erinevus on seotud avalik-õigusliku isiku mõistega, kus tingimusele, et asjaomase isiku tegevust peab rahastama põhiliselt riigivõim, on lisatud, et rahastamine peab toimuma „osaluste teel või muul viisil”.
Saksamaa põhiseaduse § 5 lõike 1 teine lõige on sõnastatud järgnevalt:
„Tagatud on ajakirjandusvabadus ja õigus vabalt levitada informatsiooni ringhäälingu ja kino kaudu.”
Saksamaa kõrgeima astme kohtute, eelkõige Bundesverfassungsgerichti (liidu konstitutsioonikohus) ja Bundesverwaltungsgerichti (liidu halduskohus) väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tõlgendatakse seda sätet absoluutse keeluna, mille kohaselt riigivõim ei või ühelgi viisil sekkuda avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide haldamisse või toimimisse ja seda mõjutada, ning range neutraalususkohustusena nende organisatsioonide saadete suhtes. See põhiseaduslik norm on keskel kohal Saksa riikluse ülesehituses ja selle eesmärk on välistada ringhäälingu politiseerimine. See norm kujutab endast väljendusõiguse ja teabe mitmekesisuse ning avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide rahastamise ja arengu põhiseaduslikku tagatist.
Käesoleval juhul on asjaomased organisatsioonid avalik-õiguslikud asutused, mis on juriidilised isikud ja tegutsevad üldistes huvides. Nad on riigivõimust sõltumatud, isemajandavad ja nende tegevus on korraldatud viisil, mis välistab nende mõjutamise riigivõimu poolt. Saksamaa kõrgeimate kohtute praktika kohaselt ei kuulu need organisatsioonid riigistruktuuri.
Nende organisatsioonide rahastamine on korraldatud liidu (
Bund
) ja liidumaade vahel sõlmitud avalik-õiguslike lepingutega (
Staatsverträge
).
Rundfunkstaatsvertragi (avalik-õiguslik ringhäälinguleping) punkti 11 alapunktis 1 on ette nähtud:
„avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegevuse rahastamine peab neil võimaldama täita neile põhiseadusest ja seadusest tulenevaid ülesandeid; see peab eelkõige tagama avalik-õigusliku ringhäälingu olemasolu ja arengu.”
Asjaomase avalik-õigusliku lepingu punkti 12 kohaselt rahastatakse avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone suuremas osas ehk enam kui pooles ulatuses kodanikelt kogutava maksuga ja ülejäänud osas reklaami- ja muudest tuludest. Bundesverfassungsgerichti praktika kohaselt sobib avalik-õigusliku ringhäälinguteenuse rahastamine maksust avalik-õigusliku ülesande täitmiseks, vastab põhiseaduslikule rahastamise tagatisele ja kujutab endast rahastamisviisi, mis võimaldab säilitada saadete sõltumatuse võimalikest riigipoolsetest poliitilistest sekkumistest.
Maksu kogumisviisid on määratletud 31. augusti 1991. aasta Staatsvertrag über die Regelung des Rundfunkgebührenwesens’is (avalik-õiguslik leping ringhäälingumaksu kohta), mida muudeti (
GVBl.
NRW 1996, lk 431; edaspidi „leping”). Vastavalt sellele lepingule on asjaoluks, mille puhul tekib kohustus tasuda maksu, ringhäälinguvastuvõtja omamine. Asjaolul, et ringhäälinguvastuvõtjat tegelikult ei kasutata, ei ole mingisugust mõju maksukohustusele. Vormiliselt on maksu kogujateks piirkondlikud ringhäälinguorganisatsioonid, mis on asutatud vastavalt liidumaade territooriumidele.
Maksu suurus, mis arvutatakse avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide rahastamisvajaduste alusel, on määratletud 26. novembri 1996. aasta Rundfunkfinanzierungsstaatsvertrag’is (ringhäälinguorganisatsioonide rahastamise leping) (
GVBl
. NRW 1996, lk 484). Maksu suuruse kinnitavad vormiliselt liidumaade parlamendid ja liidumaade valitsused.
Avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid asutasid halduslepinguga Gebühreneinzugszentrale der öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalteni (avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide maksukogumiskeskus; edaspidi „GEZ”). Viimati nimetatu on avalik-õiguslik ühendus, mille ülesanne on eelkõige maksu kogumine ja arvestamine. GEZ ei ole juriidiline isik ning tal ei ole kaebeõigust, kuid ta tegutseb erinevate piirkondlike ringhäälinguorganisatsioonide nimel ja huvides. Kodanikelt maksu kogumisel teeb ta maksuotsuseid, st tegutseb avalikku võimu teostades. Samuti näeb lepingu punkti 7 alapunkt 6 maksu tasumata jätmise korral ette, et „otsused tasumata ringhäälingumaksu suhtes viiakse täide haldusmenetluses. […] võlgnike suhtes tehtud otsuste täitmisele pööramise taotluse võib esitada maksu koguv piirkondlik ringhäälinguorganisatsioon vahetult võlgniku elu– või asukohajärgsele täitevasutusele”.
Avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide esitatud rahastamisvajaduste kontroll ja kindlakstegemine on delegeeritud sõltumatule komisjonile, Kommission zur Überprüfung und Ermittlung des Finanzbedarfs der Rundfunkanstaltenile (ringhäälinguorganisatsioonide rahalistamisvajaduste kontrollimise ja arvutamise komisjon, edaspidi „KEF”). See komisjon, mis koosneb 16 sõltumatust eksperdist, võtab vastu ja kontrollib avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide esitatud rahastamisvajaduste hinnanguid ning arutab need nende organisatsioonide esindajatega läbi. KEF esitab vähemalt kord kahe aasta jooksul aruande, mille alusel liidumaade parlamendid ja liidumaade valitsused teevad maksu suuruse suhtes formaalsed otsused. Käesolev menetlus, millesse on nüüd kaasatud ka KEF, algatati Bundesverfassungsgerichti 22. veebruari 1994. aasta otsuse alusel, milles otsustati, et menetlus, mille kohaselt liidumaade peaministrid võtsid vastu otsuse maksu suuruse kohta ilma sõltumatut komisjoni kaasamata, ei taga põhiseaduses taotletud sõltumatust.
Maksutulu kuulub vastavate liidumaade avalik-õiguslikele ringhäälingu- ja teabeorganisatsioonidele.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
GEZ pöördus 2005. aasta augustis kirjalikult 11 puhastusettevõtja poole palvega, et nad esitaksid siduvad teenusepakkumused GEZ-i Kölnis asuvate hoonete koristamiseks. Mingisugust ühenduse õigusnormide kohast hankemenetlust ei korraldatud. Lepingu kavandatav tähtaeg oli 1. märtsist 2006 kuni , lepingu pikendamise võimalusega ühe aasta võrra. Lepingu eeldatav maksumus oli GEZ-i hinnangul üle 400000 euro aastas.
Ettevõtet GEWA – Gesellschaft für Gebäudereinigungi ja Wartung mbH-d, üht puhastusettevõtet, kellega võeti ühendust hankemenetluse käigus, teavitas GEZ 2005. aasta novembris sellest, et nendega lepinguid ei sõlmita. Lähtudes sellest, et hankijana oleks GEZ ühenduse õigusnormide kohaselt pidanud avaldama koristusteenuste hanke kohta hanketeate, esitas viimati nimetatud ettevõte vaidlustuse Vergabesenat der Bezirksregierung Kölnile (Kölni ringkonna riigihangete amet). See ametiasutus rahuldas selle vaidlustuse, otsustades, et asjaomane hange ei puudutanud tegelikku ringhäälingutegevust ja kuulub seega ühenduse riigihangetealase õiguse kohaldamisalasse.
Avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid esitasid selle otsuse peale Vergabekammer des Oberlandesgerichts Düsseldorfile (Düsseldorfi liidumaa kõrgema kohtu riigihangetealaseid vaidlusi lahendav koda) kaebuse, milles nad tõid esile, et neid ei saa käsitada hankijatena, kuna avalik-õiguslikku ringhäälinguteenust rahastatakse põhiliselt televaatajate tasutavast maksust ja puuduvad muud selle riiklikud rahastamisviisid või riiklik järelevalve.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdes, et direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõike esimeses ja teises taandes ning direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõike punktides a ja b määratletud tingimused on käesoleval juhul täidetud mõiste „avalik-õiguslik asutus” puhul osas, milles avalik-õiguslikud ringhäälinguorganisatsioonid on asutatud eelkõige üldistes huvides ega tegele tööstuse ega kaubandusega ning on juriidilised isikud. See kohus viitas ka sellele, et kolmest eeldusest, mis tulenevad vastavalt direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõike kolmandast taandest ja direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõike punktist c, ei ole kaks viimast käsitletaval juhul täidetud, kuna riigivõim ei teosta nende organisatsioonide haldamise üle mingisugust kontrolli ega mõjuta mingil viisil nende juhtorganitesse nimetamist. Selleks et neid saaks pidada „avalik-õiguslikeks asutusteks” ja seega „hankijateks”, tuleb seega veel kontrollida, kas asjaomaste organisatsioonide tegevust rahastab põhiliselt riik või teised hankijad.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib selles osas, et vastavalt ühele Saksa viimase aja kohtupraktikast ja õiguskirjandusest tulenevale lähenemisviisile nõuab tingimus, et tegevust „rahastab põhiliselt riik”, otsest põhjuslikku seost rahastamise ja riigi vahel. Selline lähenemine viitab üksnes sellele, et nende varasid omab riik või varade riiklikule päritolule, st et need tulenevad riigieelarvest, ning arvesse ei tule see, et tarbijate maksukohustus tuleneb õigustloovast aktist ega see, et selle maksu kogumine toimub riigivõimu ülesannete delegeerimise kaudu. Vastavalt esimesele lähenemisviisile peab riigipoolne otsene rahastamine võimaldama ka riigil või teistel avaliku võimu organitel mõjutada konkreetselt rahastatava üksuse erinevaid hankemenetlusi.
Vastavalt ühele teisele viimase aja kohtupraktikast ja õiguskirjandusest tulenevale lähenemisviisile, mida toetab eelotsusetaotluse esitanud kohus, on õigusliku aluse olemasolu, mis kohustab eraisikuid tasuma maksu, piisav selleks, et asuda seisukohale, et põhikohtuasjas käsitletaval juhul on täidetud tingimus, mille kohaselt ringhäälinguorganisatsioonide tegevust peab „rahastama riik”. Riigihangetealased ühenduse õigusnormid on kohaldatavad ka selliste asutuste suhtes, mida rahastatakse kohustusliku maksu abil ja mis seega ei ole allutatud turureeglitele. Selle lähenemise puhul ei nõua põhiseadusest tulenev riigi neutraalsuskohustus pealegi nende organisatsioonide haldamise ja saadete küsimuses, et riigihangetele, mis ei seondu viimati nimetatute põhiülesannetega, ei kohaldataks ühenduse õigusnorme.
Lähtudes eeltoodud kaalutlustest otsustas Oberlandesgericht Düsseldorf kohtuliku arutamise peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c esimeses alternatiivis esitatud tingimust „rahastab riik” tuleb tõlgendada nii, et riigi konstitutsiooniõigusest tuleneva kohustuse – tagada organisatsioonide sõltumatu rahastamine ja toimimine – alusel organisatsioonide kaudne rahastamine riikliku maksu kaudu, mida maksavad isikud, kellel on ringhäälinguvastuvõtjad, on rahastamine selle tingimuse tähenduses?
2.
Kui vastus esimesele eelotsuse küsimusele on jaatav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et tingimuse „rahastab riik” täitmiseks on nõutav, et riigil oleks otsene mõju riigihankelepingute sõlmimisele riigi rahastatud organisatsiooni poolt?
3.
Juhul kui vastus teisele eelotsuse küsimusele on eitav, siis kas direktiivi 2004/18 artikli 1 lõike 9 teise lõigu punkti c tuleb artikli 16 punkti b silmas pidades tõlgendada nii, et direktiivi kohaldamisalast on välja jäetud üksnes artikli 16 punktis b nimetatud teenused ning teised teenused, mis ei ole otseselt saadetega seotud, vaid on pigem kõrval- ja abiteenused, kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse (
interprétation a contrario
)?”
Eelotsuse küsimused
Sissejuhatavad märkused
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esitatud küsimused viitavad direktiivi 2004/18 asjakohastele sätetele. Arvestades siiski, et põhikohtuasja asjaolud kuuluvad
ratione temporis
direktiivi 92/50 kohaldamisalasse, lähtub Euroopa Kohus hindamisel ja vastamisel direktiivi 92/50 vastavatest sätetest, pidades silmas direktiiviga 2004/18 sisseviidud teatud täpsustusi. Igal juhul on viimati nimetatud direktiivi sätted ning põhimõtted, millel need tuginevad, sisuliselt samad kui eelnevate direktiivide sätted ja põhimõtted ning direktiiv 2004/18 kujutab endast juba olemas olnud sätete koondamist. Niisiis ei ole põhjust uue direktiivi osas kohaldada uut lähenemisviisi.
Lisaks tuleb märkida, et kuigi Saksa avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide rahastamise kord välistab põhimõtteliselt selle, et riigivõim võiks avaldada poliitilist mõju neile organisatsioonidele, ei piisa sellest asjaolust selleks, et käsitletavat asja saaks hinnata ainult lähtudes sellest, et riigipoolne mõjutamine on iseenesest välistatud. Ühenduse õiguse ühetaolise tõlgendamise ja kohaldamise eesmärkidel ning EÜ asutamislepingu eesmärkide elluviimiseks peab Euroopa Kohus tegelikult võtma arvesse ka teistsuguseid kaalutlusi, nagu vaba liikumine ja turgude avamine.
Esimene küsimus
Selle küsimusega palutakse Euroopa Kohtul tõlgendada mõistet „rahastab põhiliselt riik” või mõni teine avalik-õiguslik üksus, mis on nimetatud direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimeses alternatiivis, selleks et vastata küsimusele, kas selline tingimus on täidetud juhul, kui selliseid avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone, millega on tegemist põhikohtuasjas, rahastatakse põhiliselt maksust, mis kehtestatakse ning mida arvutatakse ja kogutakse põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide kohaselt.
Esmalt tuleb tähele panna seda, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on selge, et käsitletavas asjas on täidetud „põhilise” rahastamise tingimus, kuna avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tulud tulenevad põhikohtuasjas enam kui pooles ulatuses maksust (vt selle kohta 3. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-380/98: University of Cambridge, EKL 2000, lk I-8035
, punkt 30).
Lisaks tuleb märkida, et direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimese alternatiivi sõnastus ei sisalda mingit täpsustust selles sättes käsitletavate rahastamisviiside kohta. See säte ei nõua nimelt, et selle tingimuse täitmiseks peaks asjaomaste organisatsioonide tegevust otseselt rahastama riik või mõni teine avalik-õiguslik üksus. Seega ei peaks rahastamisviiside hindamine piirduma nende viisidega, millele on viidanud erinevad käsitletavast asjast huvitatud menetlusosalised.
Selleks et hinnata mõistet „rahastab riik” või teised avalik-õiguslik üksused, peab viitama ühenduse riigihangetealaste direktiivide eesmärgile sellisel viisil, nagu sellele on viidanud Euroopa Kohus oma praktikas.
Vastavalt nimetatud kohtupraktikale on ühenduse riigihangetealaste direktiivide eesmärk vältida iga riigihanke puhul ohtu, et hankija eelistab kodumaiseid pakkujaid või kandidaate, nagu ka võimalust, et riigi rahastatav või riigi kontrolli all olev organisatsioon, kohalikud omavalitsused või teised avalik-õiguslikud asutused laseks ennast juhtida muudel kui majanduslikel kaalutlustel (eespool viidatud kohtuotsus University of Cambridge, punkt 17 ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus kordas neid eesmärke ja lisas, et neid silmas pidades tuleb mõistet „hankija”, mis sisaldab mõistet „avalik-õiguslik asutus”, tõlgendada funktsionaalselt (1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-237/99: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-939
, punktid 42 ja 43 ning seal viidatud kohtupraktika).
Tegelikult on Euroopa Kohus otsustanud, et riigihankemenetluste ühenduse tasandil ühtlustamise eesmärk on kõrvaldada kaupade ja teenuste vaba liikumise takistused ja seega kaitsta ühes liikmesriigis asutatud ettevõtjate huve, kes soovivad pakkuda kaupu või teenuseid mõnes teises liikmesriigis asutatud hankijatele (eespool viidatud kohtuotsus University of Cambridge, punkt 16, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Prantsusmaa, punkt 41).
Euroopa Kohus on eelkõige teenuste riigihangetega seoses rõhutanud sama põhieesmärki, st teenuste vaba liikumist ning avatud ja ausa konkurentsi võimalikult laia levikut kõikides liikmesriikides (vt selle kohta 11. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-26/03: Stadt Halle ja RPL Lochau, EKL 2005, lk I-1
, punktid 44 ja 47).
Selliste avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide rahastamisviise, nagu käsitletakse põhikohtuasjas, tuleb hinnata lähtuvalt neist eesmärkidest ja ülesannetest, mis tähendab seda, et mõistet „rahastab riik” tuleb samuti tõlgendada funktsionaalselt.
Esmalt tuleb selle kohta meenutada, et käsitletav maks, mis tagab organisatsioonide tegevuse põhilise rahastamise, tuleneb avalik-õiguslikust ringhäälingulepingust, st riiklikust õigusaktist. See on määratud ja kehtestatud seadusega ning ei tulene nende organisatsioonide ja tarbijate vahel kokku lepitud tehingust. Käsitletava maksu tasumise kohustus tekib lihtsalt ringhäälinguvastuvõtja omamise korral ja ei kujuta endast vastutasu asjaomaste organisatsioonide osutatud teenuste eest.
Järgnevalt tuleb märkida, et maksu suuruse kindlaksmääramine ei ole samuti põhikohtuasjas käsitletavate ringhäälinguorganisatsioonide ja tarbijate lepingulise suhte tulemus. Ringhäälingu rahastamislepingu kohaselt kinnitavad selle suuruse vormiliselt liidumaade parlamendid ja liidumaade valitsused KEF-i esitatud aruande alusel, lähtudes nende organisatsioonide endi esitatud rahastamisvajadustest. Arvestades sealjuures ringhäälinguvabaduse põhimõttega, ei pea liidumaade parlamendid ja liidumaade valitsused järgima KEF-i soovitusi, kuid selline võimalus on siiski piiratud juhtudega, kui maksu summa on tarbijate jaoks ebaproportsionaalselt koormav, arvestades üldist majanduslikku ja sotsiaalset olukorda, mis võib kahjustada nende juurdepääsu teabele (vt Bundesverfassungsgerichti 11. septembri 2007. aasta kohtuotsus BvR 2270/05, BvR 809/06 ja BvR 830/06).
Isegi kui oletada, et liidumaade parlamendid ja liidumaade valitsused peavad muudatusi tegemata järgima KEF-i soovitusi, on sellise maksumääramise mehhanismi loonud riik, kes on sel viisil delegeerinud riigivõimu ülesanded asjatundjate komisjonile.
Maksu kogumisviiside kohta tuleneb lepingust, et seda kogub GEZ, kes tegutseb avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide huvides ja kes kogub seda maksuotsuste abil, st tegutseb avalikku võimu teostades. Samuti viiakse maksu tasumata jätmise korral maksuotsused täide haldusmenetluses, maksu koguv avalik-õiguslik ringhäälinguorganisatsioon võib esitada võlgnike suhtes tehtud otsuste täitmisele pööramise taotluse vahetult võlgniku elu- või asukohajärgsele täitevasutusele. Seega tegutsevad asjaomased organisatsioonid selles osas avalikku võimu teostades.
Sellisel viisil nende organisatsioonide käsutusse antud vahendid maksti neile välja ilma konkreetse vastusoorituseta Euroopa Kohtu praktika tähenduses (eespool viidatud kohtuotsus University of Cambridge, punktid 23–25). Tegelikult ei kaasne nende maksetega mingit lepingulist vastusooritust, kuna ei maksukohustus ega selle määr ei tulene avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide ja tarbijate vahelisest lepingust, viimati nimetatud on kohustatud maksu maksma ainuüksi asjaolu tõttu, et nad omavad ringhäälinguvastuvõtjat, sõltumata nende organisatsioonide osutatavate teenuste kasutamisest. Seetõttu peavad need tarbijad maksu maksma isegi siis, kui nad nende organisatsioonide teenuseid kunagi ei kasuta.
Tuleb rõhutada, et põhikohtuasja hagejate väide, mille kohaselt ei ole määrav asjaolu, et maks tuleneb õigustloovast aktist, on vastuvõetamatu, kuna muidu võiks asuda seisukohale, et kõiki Saksmaal tegutsevaid arste, advokaate ja arhitekte „rahastab riik”, kuna nende tasude määra on kinnitanud riik. Isegi kui tasu määrasid reguleerib riik, astub tarbija nende erialade esindajatega lepingulisse suhtesse alati vabatahtlikult ja saab alati vastutasuks tegeliku teenuse. Lisaks ei vii riik ellu ega taga nende vabakutseliste isikute tegevuse rahastamist.
Viimaseks tuleb rõhutada, nagu samuti õigesti märgib Euroopa Ühenduste Komisjon, et eespool mainitud funktsionaalset lähenemist silmas pidades ei saa hinnang erineda seetõttu, et rahalised vahendid liiguvad riigieelarve kaudu, kui riik kogub kõigepealt maksu ja annab seejärel sellest saadud tulu avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide käsutusse või kui riik annab neile organisatsioonidele õiguse ise seda maksu koguda.
Seetõttu tuleb järeldada, et põhikohtuasjas käsitlusel oleva rahastamise taoline rahastamine, mis põhineb riiklikul õigusaktil, on tagatud riigi poolt ja on korraldatud maksustamise ja maksu kogumise teel, mida tehakse avalikku võimu teostades, vastab „riikliku rahastamise” tingimusele, selleks et kohaldada ühenduse riigihangetealaseid õigusnorme.
Selline kaudne rahastamisviis on piisav, et täita ühenduse õigusest tulenevat „riikliku rahastamise” tingimust, ilma et oleks vajalik see, et riik asutaks või nimetaks ise era- või avalik-õigusliku isiku, kelle ülesanne on maksu kogumine.
Seega tuleb esimesele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et „põhiliselt riikliku rahastamisega” on tegemist juhul, kui sellised avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone, millega on tegemist põhikohtuasjas, rahastatakse põhiliselt maksust, mis kehtestatakse ning mida arvutatakse ja kogutakse põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide kohaselt.
Teine küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma teise küsimusega teada saada, kas direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et sellise avalik-õigusliku ringhäälinguorganisatsiooni rahastamisviisi korral, millega on tegemist esimese eelotsuse küsimuse puhul, nõuab tingimus „rahastab riik”, et riigil või teistel avaliku võimu organitel oleks otsene mõju põhikohtuasjas käsitletavate organisatsioonide riigihangetele.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb esmalt meenutada, et asjaomase sätte sõnastus ei nõua riigi või mõne muu avalik-õigusliku üksuse otsest mõju riigihankemenetlusele selleks, et täidetud oleks „riikliku rahastamise” tingimus.
Teiseks, mis puudutab kriteeriumi, mille Euroopa Kohus on seoses direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmandas taandes esitatud alternatiividega välja kujundanud ja mille kohaselt peab asutus sõltuma riigivõimust (vt selle kohta 15. jaanuari 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-44/96: Mannesmann Anlagebau Austria jt, EKL 1998, lk I-73
, punkt 20), siis viitab eelotsusetaotluse esitanud kohus eespool nimetatud Saksa viimase aja kohtupraktikast ja õiguskirjandusest tulenevale lähenemisviisile, mille kohaselt selline sõltuvus tähendab seda, et riigivõim võib erinevaid riigihankemenetlusi otseselt mõjutada.
Selle kohta tuleb esmalt selgitada, et põhikohtuasjas käsitletavate ringhäälinguorganisatsioonide riigivõimust sõltumise küsimus tõusetub ainult nende riigihangete puhul, millel ei ole seost avalik-õiguslike teenuste osutamisega, täpsemalt organisatsioonide nende ülesannete täitmisega, mis on tagatud Saksa põhiseadusega, st saadete loomise ja tootmisega. Asjaomane hange põhikohtuasjas ei puuduta nende organisatsioonide tegelikku ülesannet.
Lisaks tuleb käesoleval juhul rõhutada, et nagu tuleneb esimese küsimuse raames väljakujundatud kaalutlustest, sõltub juba avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide olemasolu riigist. Nende organisatsioonide riigist sõltumise tingimus on niisiis täidetud ka ilma asjaomaste organisatsioonide erinevate riigihankealaste otsuste konkreetse mõjutamisvõimaluseta riigivõimu poolt.
See sõltuvus laias tähenduses ei välista tegelikult ohtu, et riigihangetealaste ühenduse õigusnormide järgimata jätmise korral lähtuvad põhikohtuasjas käsitletavad ringhäälinguorganisatsioonid muudest kaalutlustest kui majanduslikud kaalutlused, ning nad eelistavad eelkõige kodumaiseid pakkujaid või kandidaate. Nimetatud organisatsioonid võivad kasutada sellist lähenemist ilma Saksa põhiseaduse nõudeid rikkumata, kuna see seda ei keela. Nagu käesoleval juhul asjakohaselt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei nõua Saksa põhiseaduses tagatud riigi neutraalsuskohustus, nagu Bundesverfassungsgericht seda on tõlgendanud, asjaomaste organisatsioonide saadete loomisel nende organisatsioonide neutraalsust riigihangete alal. Kirjeldatud oht on vastuolus käesoleva otsuse punktides 38 ja 39 viidatud ühenduse riigihangetealaste õigusnormide eesmärgiga.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib lisaks, millisel juhul on teisele küsimusele vastuse andmiseks asjakohane Euroopa Kohtu poolt kohtuasja University of Cambridge punktis 21 võetud seisukoht, mille kohaselt isegi siis, kui ühe teatud asutuse rahastamisviis viitab selle asutuse tihedale sõltuvusele teisest hankijast, ei ole see kriteerium absoluutse ulatusega. Kõik hankija tehtud maksed ei tekita või ei süvenda erilist alluvus- või sõltuvussuhet. Ainult makseid, millega rahastatakse või toetatakse rahalise abi vormis ilma kindla vastusoorituseta asjaomase üksuse tegevust, võib pidada „rahastamiseks avalikest vahenditest”.
Tuleb märkida, et asjaomaste organisatsioonide ja tarbijate vaheliste suhete kohta tuleneb eespool viidatud kohtuotsuse University of Cambridge punktidest 23–25, et „rahastamiseks avalikest vahenditest” võib pidada riigikassast pärit vahendeid, millega ei seondu mingisugune lepinguline vastusooritus. Niisiis, nagu on sedastatud käesoleva otsuse punktis 45, ei esine käesoleval juhul mingit lepingulist vastusooritust, kuna käesoleval juhul ei tulene põhikohtuasjas käsitletavate ringhäälinguorganisatsioonide maksukohustus ega maksu määr nende organisatsioonide ja tarbijate vaheliselt lepingust, viimati nimetatud on kohustatud maksma maksu ainuüksi asjaolu tõttu, et nad omavad ringhäälinguvastuvõtjat, sõltumata nende organisatsioonide osutatavate teenuste kasutamisest.
Nagu asjakohaselt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, ei osutata käesoleval juhul riigile samuti mingit erilist vastusooritust, põhikohtuasjas käsitletava rahastamisega kaetakse kulusid, mis tekivad riigi selle avalik-õigusliku teenuse kohustuse täitmisel, mis seisneb kodanikele mitmekesise ja objektiivse audiovisuaalse teabe tagamises. Selles osas ei erine põhikohtuasjas käsitletavad ringhäälinguorganisatsioonid teistest avalik-õiguslikest teenistustest, mis saavad riigi toetust avalikes huvides osutatavate ülesannete täitmiseks.
Seega tuleb teisele eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletavate avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegevuse rahastamisviisi korral, millega on tegemist esimese eelotsuse küsimuse puhul, ei pea tingimuse „rahastab riik” täitmiseks olema riigil või teistel avaliku võimu organitel otsest mõju põhikohtuasjas käsitletavate organisatsioonide riigihangetele.
Kolmas küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus soovib oma kolmanda küsimusega teada, kas direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkt iv tuleb selle direktiivi artikli 1 punkti b teise lõigu kolmandat taanet silmas pidades tõlgendada nii, et direktiivi kohaldamisalast on välja jäetud üksnes riigihanked, mis puudutavad teenuseid, millele viidatakse eelnimetatud sättes.
Direktiivi 92/50 põhjenduses 11 nimetatud kultuurilistel ja sotsiaalsete põhjustel ning direktiivi 2004/18 põhjenduses 25 veel selgemalt esitatud põhjuste tõttu näeb direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkt iv ette, et seda direktiivi ei kohaldata riigihangete puhul, mille objektiks on teenused, mis on seotud ringhäälinguorganisatsioonide tegelike ülesannetega, st saadete loomise ja tootmisega.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 80 märkis, kajastab see säte samuti Saksa põhiseaduses sätestatud eesmärki, st avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide avalik-õigusliku ülesande täiesti sõltumatu ja erapooletu täitmise tagamist.
Kuna asjaomane säte kujutab endast erandit ühenduse riigihangetealaste õigusnormide põhieesmärgist, st teenuste vabast liikumisest ja ausa konkurentsi võimalikult laiast levikust, nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 39, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt. Seega jäävad direktiivi 92/50 kohaldamisalast välja ainult need riigihanked, mille objektiks on selle direktiivi artikli 1 punkti a alapunktis iv märgitud teenused. Ühenduse riigihankealaseid õigusnorme kohaldatakse seevastu täies ulatuses teenustele, mis ei ole seotud sellise tegevusega, mis seondub avalik-õiguslike ülesannete täitmisega, st avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide ülesannetega.
Sellist lähenemisviisi kinnitab eespool esitatud direktiivi 2004/18 põhjendus 25, mille eelviimases lauses märgitakse, et selle direktiivi kohaldamisalast peaksid välja jääma saadete tootmine, ühistootmine ja eetrisse laskmiseks vajalike tehniliste seadmete tarnimine.
Siiski tuleb täpsustada, et neid kaalutlusi kohaldatakse ainult siis, kui konkreetsel juhul teostab hanke asutus, mida saab pidada „hankijaks” direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b tähenduses.
Seega tuleb kolmandale küsimusele vastata, et direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et selle sätte alusel on selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud üksnes riigihanked, mis puudutavad teenuseid, millele viidatakse selles sättes.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/50/EMÜ, millega kooskõlastatakse riiklike teenuslepingute sõlmimise kord, artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et põhiliselt riikliku rahastamisega on tegemist juhul, kui selliseid avalik-õiguslikke ringhäälinguorganisatsioone, millega on tegemist põhikohtuasjas, rahastatakse põhiliselt maksust, mis kehtestatakse ning mida arvutatakse ja kogutakse põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide kohaselt.

2.
Direktiivi 92/50 artikli 1 punkti b teise lõigu kolmanda taande esimest alternatiivi tuleb tõlgendada nii, et põhikohtuasjas käsitletavate avalik-õiguslike ringhäälinguorganisatsioonide tegevuse rahastamisviisi korral, millega on tegemist esimese eelotsuse küsimuse puhul, ei pea tingimuse „rahastab riik” täitmiseks olema riigil või teistel avaliku võimu organitel otsest mõju põhikohtuasjas käsitletavate organisatsioonide riigihangetele.

3.
Direktiivi 92/50 artikli 1 punkti a alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et selle sätte alusel on selle direktiivi kohaldamisalast välja jäetud üksnes riigihanked, mis puudutavad teenuseid, millele viidatakse selles sättes.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.