CELEX: 62002CJ0312
Kumoamiskanne
EMOTR
Yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot
Tiettyjen peltokasvien viljelijöiden tuet
Naudanliha-alan yhteinen markkinajärjestely

Ruotsin kuningaskunta vaatii kanteellaan Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta maksettavien jäsenvaltioiden
tiettyjen menojen jättämisestä yhteisörahoituksen ulkopuolelle 26 päivänä kesäkuuta 2002 tehdyn komission päätöksen 2002/524/EY
(EYVL L 170, s. 77; jäljempänä riidanalainen päätös) kumoamista siltä osin kuin tällä päätöksellä yhteisön rahoituksen ulkopuolelle
jätetään tämän valtion osalta 18 555 850 Ruotsin kruunun (SEK) suuruinen summa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21 päivänä huhtikuuta 1970 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 729/70 (EYVL L
94, s. 13), sellaisena kuin se on muutettuna 22.5.1995 annetulla neuvoston asetuksella N:o 1287/95 (EYVL L 125, s. 1; jäljempänä
asetus N:o 729/70), 5 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetään seuraavaa:
”[Komissio] päättää menoista, jotka jätetään 2 ja 3 artiklassa tarkoitetun yhteisörahoituksen ulkopuolelle, todettuaan, ettei
kyseisiä menoja ole suoritettu yhteisön sääntöjen mukaisesti.
Ennen rahoituksesta kieltäytymistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tuloksista ja sen jäsenvaltion, jota
asia koskee, antamista vastauksista on toimitettava kirjalliset tiedoksiannot, joiden perusteella molemmat osapuolet pyrkivät
sopimukseen jatkotoimenpiteistä.
Jollei sopimukseen päästä, jäsenvaltio voi pyytää käynnistämään menettelyn, jossa pyritään molempien osapuolten kantojen yhteensovittamiseen
neljän kuukauden määräajassa ja jonka tuloksista toimitetaan komissiolle kertomus, jonka se tutkii ennen rahoituksesta kieltäytymistä
koskevan päätöksen tekemistä.
– – ”
Neuvoston asetuksen (ETY) N:o 729/70 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamisen
ja hyväksymisen osalta 7 päivänä heinäkuuta 1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1663/95 (EYVL L 158, s. 6), sellaisena
kuin se on muutettuna 22.10.1999 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2245/1999 (EYVL 273, s. 5; jäljempänä asetus N:o
1663/95), 8 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jos komissio tutkimuksen perusteella katsoo, että menoja ei ole toteutettu yhteisön sääntöjen mukaisesti, se antaa kyseiselle
jäsenvaltiolle tiedoksi tarkastustensa tulokset ja korjaustoimenpiteet, jotka on toteutettava edellä mainittujen sääntöjen
noudattamisen varmistamiseksi tulevaisuudessa – –.”
Tukijärjestelmästä tiettyjen peltokasvien viljelijöille 30 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1765/92
(EYVL L 181, s. 12) 15 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa tarkoitetut korvaukset on kokonaisuudessaan maksettava edunsaajille.”
Naudanliha-alan yhteisestä markkinajärjestelystä 27 päivänä kesäkuuta 1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 805/68 (EYVL
L 148, s. 24) 30 a artiklassa, joka on lisätty tähän asetukseen 30.6.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2066/92 1
artiklan 5 kohdalla (EYVL L 215, s. 49); jäljempänä asetus N:o 805/68) säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen mukaan maksettavat summat maksetaan kokonaan edunsaajille.”
Kansallinen lainsäädäntö
Förordningen (1997:183) om kartavgift i ärenden om jordbruksstöd (Maataloustukien yhteydessä toimitettavista kartoista perittävistä
maksuista 17.4.1997 annettu asetus) -nimisessä asetuksessa tietylle pinta-alalle yhteisön tukea hakeva velvoitettiin suorittamaan
maksu, jotta se saisi kartan kyseisestä alueesta. Tämä kartta oli liitettävä tukihakemukseen.
Tätä sääntelyä on sovellettu ainoastaan vuosina 1998 ja 1999, koska se kumottiin 1.7.2000.
Tosiseikat
Ruotsin kuningaskunta sai 24.10.2000 komissiolta asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdan nojalla kirjallisen tiedonannon
siitä, että karttamaksuja ei voida pitää peltokasvien viljelijöille myönnettävien tukien yhteydessä hyväksyttävinä vähennyksinä
ja että osa ilmoitetuista menoista piti jättää yhteisön rahoituksen ulkopuolelle.
Komissio teki riidanalaisen päätöksensä 26.6.2002 asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetyn sovittelumenettelyn
päätyttyä. Päätöksessään se jätti yhteisön rahoituksen ulkopuolelle Ruotsin kuningaskunnan ilmoittamia menoja 18 555 850 SEK
siitä syystä, että tämä jäsenvaltio oli jättänyt noudattamatta asetuksen N:o 1765/92 15 artiklan 3 kohtaa ja asetuksen N:o
805/68  30 a artiklaa.
Kanne
Ruotsin kuningaskunta vaatii kanteessaan
–
ensisijaisesti, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä jätetään yhteisön rahoituksen
ulkopuolelle Ruotsin suorittamat 18 555 850 SEK:n suuruiset menot
–
toissijaisesti, että yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettävää summaa alennettaisiin 11 817 748 SEK:uun
–
tämän jälkeen vaihtoehtoisesti, että yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettävää summaa alennettaisiin 12 436 091 SEK:uun
–
että komissio velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että kanne hylätään ja että kantaja velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ensisijainen vaatimus
Ruotsin hallitus on esittänyt kaksi kanneperustetta pääasiallisen vaatimuksensa tueksi. Ensimmäinen näistä koskee sitä, että
asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohtaa ja asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohtaa on rikottu, ja toinen sitä,
että asetuksen N:o 1765/92 15 artiklan 3 kohtaa ja asetuksen N:o 805/68 30 a artiklaa on sovellettu virheellisesti.
Ensimmäinen kanneperuste
Ruotsin hallituksen ensimmäisessä kanneperusteessa väitetään, että riidanalainen päätös loukkaa asetuksen N:o 729/70 5 artiklan
2 kohdan c alakohtaa ja asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohtaa, koska asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa
kirjallisessa tiedoksiannossa, jonka Ruotsin viranomaiset olivat saaneet 24.10.2000, ei ollut millään tavoin arvioitu menoja,
jotka oli komission mukaan jätettävä yhteisön rahoituksen ulkopuolelle.
Tähän todettakoon Ruotsin hallituksen tavoin, joka vastauksessaan komission vastineessaan esittämään vastaväitteeseen myönsi,
että asetuksen N:o 1663/95 8 artiklan 1 kohdassa, sellaisena kuin se on sanamuodoltaan muutettuna 30.10.1999 annetulla ja
30.10.1999 voimaan tulleella ja näin tosiseikkojen tapahtumahetkellä sovellettavalla asetuksella N:o 2245/1999, ei edellytetä,
että komissio esittää arvion yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettävistä menoista tiedonannossa, jonka se toimittaa jäsenvaltioille.
Ensimmäinen kanneperuste on siis hylättävä perusteettomana.
Toinen kanneperuste
Ruotsin hallitus esittää toisessa kanneperusteessaan väitteen siitä, että kartoista perittävät maksut eivät ole asetuksen
N:o 1765/92 15 artiklan 3 kohdan tai asetuksen N:o 805/68  30 a artiklan vastaisia, koska niitä ei voida pitää tukihakemusten
käsittelystä kannettavina hallinnollisina maksuina.
Asetuksen N:o 1765/92  15 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 805/68 30 a artiklan mukaan kyseiset korvaukset maksetaan ”kokonaisuudessaan”
edunsaajille.
Tästä seuraa, että kyseisissä asetuksissa ei sallita minkäänlaisen pidätyksen tekemistä maanviljelijöille suoritettavista
summista.
Yhteisöjen tuomioistuin on tämän osalta jo aiemmin lausunut, että asetuksen N:o 1765/92 15 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen
N:o 805/68 30 a artiklassa kielletään se, että kansalliset viranomaiset tekevät vähennyksiä myönnettyihin korvauksiin tai
perivät hakemuksen käsittelystä aiheutuneita hallintokuluja siten, että tämän seurauksena tukien määrä pienenee (yhdistetyt
asiat C-36/97 ja C-37/97, Kellinghusen ja Ketelsen, tuomio 22.10.1998, Kok. 1998, s. I-6337, 21 kohta).
Ruotsin hallitus väittää kuitenkin, että kartoista perittävillä maksuilla ei ollut tarkoitus kattaa kyseisille viranomaisille
aiheutuneita hallintokuluja. Edellä mainituissa yhdistetyissä asioissa Kellinghusen ja Ketelsen annetussa tuomiossa todetusta
poiketen ei hakemusten käsittelyn eikä tukien myöntämisen edellytyksenä ole ollut näiden maksujen suorittaminen, koska niiden
suorittamista vaadittiin Ruotsin hallituksen mukaan erikseen.
Tällaista väitettä ei voida hyväksyä.
Julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 17 kohdassa perustellusti todennut, että ollakseen tehokas, kieltoa periä maksuja ei
voida tulkita puhtaan muodollisesti siten, että se koskisi ainoastaan tukien suorittamishetkellä tehtäviä vähennyksiä. Näin
ollen maksujen perimistä koskevan kiellon on välttämättä katsottava koskevan kaikkia suoritettaviin summiin välittömästi ja
erottamattomasti liittyviä maksuja.
Ruotsin hallitus myönsi kuitenkin 2.2.1998 komissiolle osoittamassaan kirjeessä pohtineensa muita mahdollisuuksia rahoittaa
karttojen toimittamispalvelu ja päättäneensä lopulta periä niistä maksun.
Lisäksi on muistettava, että kansallisen lainsäädännön mukaan tukihakemusta ei voitu esittää ilman että asiakirjoihin oli
liitetty kansallisten viranomaisten toimittama kartta.
Tämän johdosta on siis todettava, että maanviljelijöiden tukihakemusten ja kartoista perittävien maksujen välillä oli suora
yhteys ja että se johti tuensaajien tosiasiassa saaman tuen määrän pienenemiseen.
Ruotsin hallitus toteaa lisäksi, ettei komissio ole toteuttanut rahoitusta koskevaa korjausta markkinointivuoden 1998 osalta,
koska komissio oli hyväksynyt sen, että maanviljelijät olivat voineet käyttää karttoja muihinkin tarkoituksiin tukihakemusten
ohella. Se väittää, että tämän olisi pitänyt riittää perusteeksi sille, että komissio ottaisi markkinointivuoden 1999 rahoituskorjausta
arvioidessaan huomioon sen, että tuenhakijoita oli tullut uusia, sekä sen, että kartat piti päivittää joka vuosi.
Komissio vastaa tähän, että karttamaksut, jotka oli peritty vuonna 1998, ovat aivan samalla tavoin yhteisön oikeussääntöjen
vastaisia hallintokuluja kuin maksut, jotka oli peritty vuonna 1999. Se ei kuitenkaan myöntänyt, että vuonna 1998 perityt
maksut voitaisiin, vaikkakin jokseenkin rajoitetusti, katsoa vastikkeeksi maanviljelijöille suoritetusta palvelusta, eli kartoista,
joista voi olla hyötyä maatilan asioiden hoidossa. Tämä ei kuitenkaan päde vuonna 1999 perittyihin karttamaksuihin.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan, vaikka komissio on jättänyt vaadittavan korjauksen tekemättä edellisen varainhoitovuoden
osalta ja suvainnut sääntöjenvastaisuuksia kohtuussyistä, asianomaisella jäsenvaltiolla ei ole oikeusvarmuuden tai luottamuksensuojan
periaatteen perusteella oikeutta vaatia samanlaista suhtautumista sellaisten sääntöjenvastaisuuksien osalta, jotka tapahtuvat
seuraavan varainhoitovuoden aikana (ks. asia C-55/91, Italia v. komissio, tuomio 6.10.1993, Kok. 1993, s. I-4813, 67 kohta
ja asia C-373/99, Kreikka v. komissio, tuomio 6.12.2001, Kok. 2001, s. I-9619, 56 kohta).
Edellä esitettyjen seikkojen perusteella toinen kanneperuste on hylättävä.
Toissijaiset vaatimukset
Ruotsin hallitus vetoaa kahteen kanneperusteeseen ensimmäisen toissijaisen vaatimuksensa tueksi. Toisessa näistä se vetoaa
asetuksen N:o 729/70 5 artiklan 2 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 1663/95  8 artiklan 1 kohdan rikkomiseen ja toisessa
asetuksen N:o 1765/92  15 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 805/68  30 a artiklan virheelliseen soveltamiseen.
Ensimmäinen kanneperuste
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Ruotsin hallitus väittää, että riidanalainen päätös on tehty asetuksen N:o 729/70 5 artiklan
2 kohdan c alakohdan ja asetuksen N:o 1663/95  8 artiklan 1 kohdan vastaisesti, koska asetuksen N:o 1663/95  8 artiklan 1
kohdassa tarkoitettu kirjallinen tiedoksianto koskee ainoastaan peltokasvien viljelyä koskevien tukien rahoitusta.
Ruotsin hallituksen mukaan tässä tiedoksiannossa ei millään tavoin viitattu rehupinta-aloja koskeviin karttoihin. Asetuksen
N:o 1663/95  8 artiklan 1 kohdan säännösten mukaan komission olisi pitänyt selvästi tässä asiakirjassa, jonka Ruotsin viranomaiset
saivat 24.10.2000, osoittaa toimenpiteet, joihin sen toimet kohdistuivat.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 21 kohdassa todennut, Ruotsin hallitus ilmoitti vasta 18.5.2001 päivätyllä kirjeellä
komissiolle tämän pyynnöstä yksityiskohtaiset tiedot rehupinta-aloille suoritetuista tuista. Tämän kirjeen johdosta komissio
osoitti 1.8.2001 Ruotsin hallitukselle toisen asetuksen N:o 1663/95  8 artiklan 1 kohdan mukaisen muodollisen tiedoksiannon.
Ruotsin hallitus ei myöskään voi käyttää perusteena sitä, että 24.10.2000 päivätyssä komission tiedoksiannossa ei mainita
peltokasvien viljelyä koskevia karttoja, esittääkseen, ettei se tämän seurauksena kyennyt määrittelemään toteutettavia korjaustoimenpiteitä,
koska Ruotsi oli poistanut karttamaksut sekä peltokasvi- että rehupinta-alojen osalta 1.7.2000.
Tästä seuraa, että ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Toinen kanneperuste
Toisessa kanneperusteessaan Ruotsin hallitus vetoaa siihen, että asetuksen N:o 1765/92  15 artiklan 3 kohdalla ja asetuksen
N:o 805/68  30 a artiklalla ei voida perustella komission päätöstä, jolla se jätti yhteisön rahoituksen ulkopuolelle summan,
joka vastaa sellaisia pinta-aloja koskevien karttojen toimittamisesta suoritettuja maksuja, joille on haettu myös maatalouden
ympäristötukia tai aluetukia.
Ruotsin hallituksen mukaan komissio oli sallinut sellaisten maanviljelijöiden suorittamat karttamaksut, jotka olivat hakeneet
edellä mainittuja tukimuotoja, mutta ei laskiessaan yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettävää summaa ollut ottanut huomioon
sellaisia pinta-aloja, joiden osalta on haettu sekä peltokasvialan tukia tai rehupinta-alatukia että maatalouden ympäristötukia
taikka aluetukia.
On muistettava, kuten tämän tuomion 19 kohdassa todetaan, että asetuksen N:o 1765/92 15 artiklan 3 kohdassa ja asetuksen N:o
805/68 30 a artiklassa kielletään se, että kansalliset viranomaiset tekevät vähennyksiä myönnettyihin korvauksiin tai perivät
hakemuksen käsittelystä aiheutuneita hallintokuluja siten, että tämän seurauksena tukien määrä pienenee.
Se, että jotkut maanviljelijät ovat hakeneet samalle pinta-alalle tukia asetuksen N:o 1765/92 tai asetuksen N:o 805/68 nojalla
ja maatalouden ympäristötukia tai aluetukia, ei millään tavoin vaikuta jäsenvaltioille asetettuun kieltoon tehdä pidätyksiä
peltokasvialan tukea tai rehupinta-alatukea saavien maanviljelijöiden saamista summista.
Asetuksen N:o 1765/92 toisesta perustelukappaleesta käy selvästi ilmi, että korvaavien maksujen tarkoituksena on poistaa tulonmenetys,
joka aiheutui tiettyjen peltokasvien viljelijöitä koskevassa uudessa tukijärjestelmässä tapahtuneesta hintojen laskusta. Lisäksi
asetuksen N:o 2066/92, jolla asetukseen N:o 805/68 lisättiin 30 a artikla, kolmannen perustelukappaleen mukaan kyseessä olevan
palkkiojärjestelmän tarkoituksena on myöntää kyseessä oleville tuottajille huomattava korvaus seurauksista, joita tuottajatasolla
aiheutuu naudanliha-alan interventiohintojen pienentämisestä.
On riidatonta, että nämä tavoitteet voidaan saavuttaa ainoastaan jos korvaavat tuet suoritetaan kokonaisuudessaan hintojen
laskusta kärsineille maataloustuottajille (ks. em. yhdistetyt asiat Kellinghusen ja Ketelsen, tuomion 19 kohta).
Ruotsin hallituksen esittämä tulkinta johtaisi siihen, että asetuksen N:o 1765/92  15 artiklan 3 kohta ja asetuksen N:o 805/68
30 a artikla menettäisivät tehokkaan vaikutuksensa, kun jäsenvaltioille tarjottaisiin mahdollisuus jättää noudattamatta näihin
säännöksiin perustuvia velvollisuuksia, ja näin siihen, että edellä mainittujen tavoitteiden saavuttaminen vaarantuisi.
Asetuksen N:o 1765/92  15 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 805/68  30 a artiklan virheelliseen soveltamiseen perustuva kanneperuste
on siis hylättävä.
Ruotsin hallitus esittää edelliseenkin vaatimukseensa nähden toissijaisesti, että jos yhteisöjen tuomioistuin päättää, että
rehupinta-alat on otettava huomioon laskettaessa summaa, joka on jätettävä yhteisön rahoituksen ulkopuolelle, laskennassa
ei kuitenkaan saisi ottaa huomioon pinta-aloja, joille on haettu myös maatalouden ympäristötukia ja aluetukia.
Tämän vaatimuksensa tueksi Ruotsin hallitus vetoaa perusteisiin, jotka se esitti ensimmäisen toissijaisen vaatimuksensa toisen
väitteen tueksi. Tämän tuomion 39–41 kohdassa esitettyjen syiden vuoksi näitä perusteita ei voida hyväksyä.
Koska yhtäkään Ruotsin hallituksen esittämistä kanneperusteista ei ole voitu hyväksyä, kanne on kokonaan hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska komissio on vaatinut, että Ruotsin kuningaskunta velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja koska Ruotsin kuningaskunta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Ruotsin kuningaskunta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
–
Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.