CELEX: 62001TJ0198
Valstybės pagalba
Ieškinys dėl panaikinimo
Privataus kreditoriaus kriterijus
Pagalba su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti
Teisė į gynybą
Motyvavimas

1       Pagal EB 87 straipsnio 1 dalį valstybės pagalba, kuri daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipo konkurenciją,
yra nesuderinama su bendrąja rinka, išskyrus tuos atvejus, kai Sutartis nustato kitaip.
2       EB 87 straipsnio 3 dalyje nustatyta:
„Bendrajai rinkai neprieštaraujančia gali būti laikoma:
<...>
c)      pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos
sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui <...>“.
3       1994 m. gruodžio 23 d. Komisija paskelbė pranešimą, nustatantį Bendrijos rekomendacijas dėl valstybės teikiamos pagalbos su
sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti (OL C 368, p. 12, toliau – rekomendacijos dėl pagalbos su sunkumais
susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti), taikytinas nagrinėjamoje byloje. Šiose rekomendacijose nurodoma:
„1.2. Tam tikromis aplinkybėmis <...> gali būti pateisinama su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir jų restruktūrizavimui
skatinti skirta valstybės pagalba. Tai gali būti pateisinama, pavyzdžiui, socialinės ar regioninės politikos sumetimais, arba
kai yra pageidautina išlaikyti konkurencinę rinkos struktūrą, nes įmonių išnykimas gali privesti prie monopolijos ar siauros
oligopolijos, arba kai reikia atsižvelgti į mažų ir vidutinių įmonių sektoriaus ypatingus poreikius ir bendresniu ekonominiu
požiūriu šių įmonių naudingą vaidmenį.
<...>
3.2. Pagalba restruktūrizavimui
<...>
3.2.2. Bendrosios sąlygos
<...> tam, kad Komisija galėtų patvirtinti pagalbą, restruktūrizavimo planas turi atitikti visas toliau nurodytas bendrąsias
sąlygas.
A. Gyvybingumo sugrąžinimas
Kiekvieno restruktūrizavimo plano
conditio sine qua non
yra jo gebėjimas per protingą laikotarpį atstatyti ilgalaikį įmonės gyvybingumą remiantis realistinėmis prielaidomis dėl
jos ateities veiklos sąlygų. Dėl to pagalba restruktūrizavimui turi būti susieta su perspektyvia restruktūrizavimo ar atkūrimo
programa, kurią būtina pateikti Komisijai kartu su visais reikalingais paaiškinimais. Šis planas turi įgalinti per protingą
laikotarpį atstatyti įmonės konkurencingumą.
<...>
C. Pagalbos proporcingumas restruktūrizavimo kaštams ir teikiamai naudai
Pagalbos dydis ir intensyvumas neturi viršyti restruktūrizavimui būtino minimumo ir turi būti susietas su laukiama nauda Bendrijos
požiūriu. Dėl šių priežasčių pagalbos gavėjai paprastai turėtų reikšmingai prisidėti prie restruktūrizavimo plano įgyvendinimo
nuosavomis lėšomis ar komercinėmis sąlygomis gautu finansavimu iš kitų šaltinių. Siekiant išvengti konkurencijos iškraipymų
vengtina teikti pagalbą tokia forma, kuri suteiktų įmonei grynųjų pinigų perteklių, kuris gali būti panaudotas agresyviai,
rinką iškreipiančiai veiklai, nesusijusiai su restruktūrizavimo procesu. Pagalba taip pat neturi būti naudojama restruktūrizavimui
nebūtinoms naujoms investicijoms. Pagalba finansiniam restruktūrizavimui neturi per daug mažinti įmonės finansinių įsipareigojimų.
<...>
4       Valstybės pagalbos kontrolės srityje 1999 m. balandžio 16 d. įsigaliojo 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 659/1999,
nustatantis išsamias EB Sutarties [88] straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, p. 1).
5       Pagal šio reglamento 4 straipsnio 4 dalį Komisija pradeda formalaus tyrimo procesą dėl pranešime nurodytos priemonės, jeigu
po pirminio patikrinimo jai kyla abejonių dėl šios priemonės suderinamumo su bendrąja rinka. Pagal šio reglamento 6 straipsnio
1 dalį ji pasiūlo suinteresuotajai valstybei narei ir kitoms suinteresuotosioms šalims pateikti pastabas per nustatytą laikotarpį.
Pagal reglamento 6 straipsnio 2 dalį gautos pastabos pateikiamos suinteresuotajai valstybei narei, kuri gali į jas atsakyti.
6       Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Po to, kai Komisija priima sprendimą pradėti formalaus tyrimo procesą, kiekviena suinteresuotoji šalis gali pateikti pastabas
pagal 6 straipsnį. Kiekvienai minėtas pastabas pateikusiai suinteresuotajai šaliai ir kiekvienam individualiam pagalbos gavėjui
išsiunčiama pagal 7 straipsnį priimto Komisijos sprendimo kopija.“

Ginčo aplinkybės
7
Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
yra Vokietijos bendrovė, turinti savo buveinę Ilmenau mieste, Tiuringijoje. Ji užsiima stiklininkyste.
8       Bendrovę 1994 m. įsteigė sutuoktiniai Geiß siekdami perimti keturias iš dvylikos stiklo gamybos linijų, anksčiau priklausiusių
bendrovei
IlmenauerGlaswerke GmbH
(toliau – IGW), likviduotai
Treuhandanstalt
(už buvusios Vokietijos Demokratinės Respublikos įmonių restruktūrizavimą atsakinga viešoji įstaiga, vėliau tapusi
Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben
, toliau – BvS) sprendimu. Nurodytos stiklo gamybos linijos buvo dalis nacionalizuoto turto, priklausiusio
Volkseigener Betrieb Werk für Technisches Glas Ilmenau
, iki Vokietijos susivienijimo buvusios Vokietijos Demokratinės Respublikos stiklo gamybos centru.
9       IGW keturias gamybos linijas ieškovei pardavė dviem etapais: 1994 m. rugsėjo 26 d. pirmąja sutartimi (toliau –
asset-deal 1
(turto perdavimo sutartis), patvirtinta
Treuhandanstalt
1994 m. gruodžio mėn., bei 1995 m. gruodžio 11 d. antrąja sutartimi (toliau –
asset-deal 2
), patvirtinta BvS 1996 m. rugpjūčio 13 d.
10     Pagal
asset-deal 1
pirmųjų trijų gamybos linijų pardavimo kaina sudarė 5,8 milijono Vokietijos markių (DEM) (2 965 493 eurai (EUR)) ir turėjo
būti sumokėta trim etapais – iki 1997, 1998 m. ir 1999 metų gruodžio 31 d. Mokėjimas buvo užtikrintas hipoteka 4 milijonų DEM
(2 045 168 EUR) sumai ir 1,8 milijono DEM (920 325 EUR) banko garantija.
11     Nė vienas iš nurodytų trijų mokėjimų nebuvo įvykdytas.
12     Pagal
asset-deal 2
IGW pardavė ketvirtąją gamybos liniją ieškovei už 50 000 DEM (25 565 EUR).
13     1997 m. ieškovė turėjo finansinių sunkumų. Dėl šios priežasties ji pradėjo derybas su BvS. Derybų dėka 1998 m. vasario 16 d.
buvo pasirašyta sutartis, kuria BvS sutiko sumažinti
asset-deal 1
nurodytą kainą 4 milijonais DEM (toliau – kainos sumažinimas).
14     1998 m. gruodžio 1 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pranešė Komisijai apie įvairias ieškovės gelbėjimo priemones,
įskaitant kainos sumažinimą. Šiame pranešime buvo kalbama apie restruktūrizavimo planą 1998–2000 m. laikotarpiui, įskaitant
naujo privataus investuotojo, galėsiančio investuoti 3 850 000 DEM (1 968 474 EUR) sumą, paieškas.
15     2000 m. balandžio 4 d. laišku SG (2000) D/102831 Komisija pradėjo EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalų tyrimo procesą.
Jos manymu, sutartimis
asset-deal 1
ir
asset-deal 2
Vokietijos valdžios institucijos galėjo būti suteikusios įvairią valstybės pagalbą. Ši tariama pagalba yra aprašyta 2000 m.
liepos 29 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
paskelbtame pranešime (siūlymas pateikti pastabas pagal EB 88 straipsnio 2 dalį dėl pagalbos C 19/2000 (
ex
NN 147/98) – Pagalba
Technische Glaswerke IlmenauGmbH
– Vokietija (OL C 217, p. 10), kuriame Komisija preliminariai nurodė, kad dvi iš ginčytinų priemonių galėjo būti laikomos
su bendrąja rinka nesuderinama pagalba, konkrečiai, kainos sumažinimas ir 1998 m. lapkričio 30 d. ieškovei
Aufbaubank de Thuringe
(TAB) suteikta 2 milijonų DEM (1 015 677 EUR) paskola pagal pagalbos schemą NN 74/95 (patvirtinta sprendimu SG (96) D/1946).
16     2000 m. liepos 7 d. gautu laišku Vokietijos Federacinė Respublika pateikė Komisijai savo pastabas dėl pradėto formalaus tyrimo
proceso. Anot jos, kainos sumažinimas nebuvo valstybės pagalba, bet atitiko privataus kreditoriaus, norinčio susigrąžinti
skolą tokioje situacijoje, kai reikalavimas sumokėti visą pardavimo kainą tikriausiai būtų sukėlęs ieškovės likvidavimą, elgesį.
17     Susipažinusi su 2000 m. liepos 29 d. pranešimu, ieškovė 2000 m. rugpjūčio 28 d. pateikė Komisijai savo pastabas. Ji paprašė
leidimo susipažinti su neįslaptinta bylos medžiaga bei pateikti vėliau naujas pastabas.
18     2000 m. spalio 11 d. laišku BvS atidėjo ieškovei
asset-deal 1
nustatytos kainos likučio – 1,8 milijono DEM – bei 198 800 DEM (101 645 EUR) palūkanų, priskaičiuotų už laikotarpį nuo 1998 m.
sausio 1d. iki 2000 m. birželio 20 d., sumokėjimo terminą. Nereikalaudama papildomų palūkanų BvS nustatė naujus mokėjimo terminus
– kasmet, 2003–2005 m. gruodžio 31 d. Buvo nustatyta, kad kiekvieną kartą mokėtina suma sudarys 666 600 DEM (340 827 EUR).
19     2000 m. lapkričio 20 d. pranešimu Vokietijos Federacinė Respublika pateikė Komisijai savo pastabas dėl ieškovės konkurento
Schott Glas
bendrovės 2000 m. rugsėjo 28 d. Komisijai pateiktų pastabų formaliame tyrimo procese.
20     2001 m. vasario 27 d. Vokietijos Federacinė Respublika kaip savo pranešimo priedą perdavė Komisijai 2000 m. lapkričio 24 d.
revizoriaus Arnold ataskaitos apie ieškovės padėtį ir rentabilumo perspektyvas kopiją (toliau – Arnold ataskaita).
21     2001 m. birželio 12 d. Komisija priėmė sprendimą 2002/185/EB dėl Vokietijos Federacinės Respublikos suteiktos valstybės pagalbos
Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
(OL 2002, L 62, p. 30, toliau – ginčijamas sprendimas). Kategoriškai atsisakiusi to paties formalaus tyrimo proceso metu
nagrinėti kitas galimas pagalbos formas, tokias kaip
asset-deal 1
nustatytos 1,8 milijono DEM banko garantijos pakeitimą mažesnės vertės hipoteka (
nachrangige Grundschuld
) bei šioje sutartyje nustatytos kainos likučio sumokėjimo perkėlimą į 2003 metus (ginčijamo sprendimo 42, 64 ir 65 konstatuojamosios
dalys), Komisija padarė išvadą, kad kainos sumažinimas būtų nepriimtinas privačiam kreditoriui ir laikytinas nesuderinama
su bendrąja rinka valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
22     Komisija, remdamasi trimis pagrindais (ginčijamo sprendimo 76–80 konstatuojamosios dalys), manė, kad sumažindama kainą BvS
elgėsi ne kaip privatus kreditorius. Net jei
asset-deal 2
įvykdymas priklausė nuo kainos sumažinimo, anot ginčijamo sprendimo, nebuvo jokio pagrindo manyti, kad tokia operacija būtų
susijusi su mažesnėmis išlaidomis negu reikalavimas sumokėti visą pradinę kainą ir
asset-deal 2
nutraukimas (81 konstatuojamoji dalis). Komisija atmetė ieškovės argumentą, kad, atsižvelgiant į Tiuringijos žemės žadėtų
subsidijų sumažinimą, kainos sumažinimas buvo tik privatizavimo sutarties pakeitimas. Ji manė, kad BvS ir Tiuringijos žemė
bet kuriuo atveju buvo skirtingi juridiniai asmenys (82 konstatuojamoji dalis). Iš to Komisija padarė išvadą, kad savo veiksmais
BvS siekė ne savo finansinių interesų apsaugos, bet norėjo išgelbėti ieškovę (83 konstatuojamoji dalis).
23     Anot ginčijamo sprendimo, kainos sumažinimui negalėjo būti taikoma išimtis kaip
ad hoc
pagalbai restruktūrizavimui, kadangi nebuvo įvykdytos sąlygos, nustatytos Bendrijos rekomendacijose dėl valstybės teikiamos
pagalbos su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti. Konkrečiai, ieškovės restruktūrizavimo planas nebuvo
pagrįstas realistinėmis prielaidomis, o jos ilgalaikio gyvybingumo atstatymas kėlė abejonių (92–97 konstatuojamosios dalys).
24     Komisija priminė pagalbai restruktūrizavimui nustatytą sąlygą, kad restruktūrizavimo plane turi būti numatytos priemonės,
leidžiančios kiek įmanoma sušvelninti galimas jo nepalankias pasekmes konkurentams (98–101 konstatuojamosios dalys). Nepaisant
ieškovės konkurento pastebėjimų, „kad tam tikrose prekių rinkose, kuriose veikė [ieškovė], susidarė struktūrinis gamybos pajėgumų
perteklius“, ji nusprendė, kad turima informacija nepatvirtina „gamybos pajėgumų pertekliaus visoje rinkoje“ buvimo (101 konstatuojamoji
dalis).
25     Galiausiai Komisija padarė išvadą, kad nebuvo įvykdyta pagalbos proporcingumo sąlyga, kadangi privatus investuotojas visiškai
neprisidėjo prie restruktūrizavimo, kaip to  reikalauja minėtos rekomendacijos (102–107 konstatuojamosios dalys). Be to, konstatavusi,
kad, anot to paties konkurento, ieškovė sistemingai pardavinėjo savo prekes žemesnėmis negu rinkos ir net negu gamybos kaštai
kainomis ir nuolat gaudavo patirtų nuostolių kompensaciją, Komisija pažymėjo, kad negalima garantuoti, jog ieškovė nenaudojo
gautų lėšų rinką iškreipiančiai veiklai, nesusijusiai su restruktūrizavimo procesu (103 konstatuojamoji dalis). Iš to ji padarė
išvadą, kad kainos sumažinimas buvo nesuderinamas su bendrąja rinka (109 konstatuojamoji dalis).
26     Ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsniuose nurodoma:
„1 straipsnis
Vokietijos [Federacinės Respublikos] suteikta pagalba
Technische Glaswerke Ilmenau GmbH
[sumažinant] 1994 m. rugsėjo 26 d. sudarytos
asset-deal 1
pirkimo kainą 4 milijonais DEM yra nesuderinama su bendrąja rinka.
2 straipsnis
1. Vokietijos Federacinė Respublika turi imtis visų būtinų priemonių 1 straipsnyje nurodytai gavėjui neteisėtai suteiktai
pagalbai susigrąžinti.
2. Suteikta pagalba turi būti išieškota nedelsiant pagal Vokietijos proceso taisykles, jeigu jos leidžia užtikrinti neatidėliotiną
ir realų šio sprendimo įvykdymą. Kartu su pagalba turi būti išieškomos palūkanos [už laikotarpį] nuo pagalbos suteikimo gavėjui
datos iki jos sugrąžinimo dienos. Palūkanos skaičiuojamos pagal atskaitos normas, kurios yra naudojamos regioninės pagalbos
subsidijos ekvivalentui nustatyti.“
27     Ieškovė patvirtino susipažinusi su ginčijamo sprendimo turiniu 2001 m. birželio 19 d., kai BvS atstovas įteikė jai sprendimo
kopiją.
28     2001 m. rugpjūčio 23 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pranešė Komisijai, kad šiai sutinkant ji, nenorėdama trukdyti
derybų tarp ieškovės ir naujo potencialaus investuotojo, norėtų atidėti pagalbos išieškojimą.

Teisminė procedūra
29     Byla buvo pradėta ieškovės ieškiniu, pateiktu Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui 2001 m. rugpjūčio 28 d.
30     2001 m. lapkričio 13 d. atskiru dokumentu Komisija pateikė Pirmosios instancijos teismo sekretoriatui prašymą nagrinėti bylą
pagreitinta tvarka remiantis Pirmosios instancijos teismo darbo reglamento 76a straipsniu. 2001 m. gruodžio 11 d. ieškovė
pateikė savo prieštaravimą šiam prašymui. 2002 m. sausio 17 d. šalims buvo pranešta apie Pirmosios instancijos teismo penktosios
išplėstinės kolegijos sprendimą atmesti Komisijos prašymą nagrinėti bylą pagreitinta tvarka.
31     Ieškovės prašymu 2002 m. balandžio 4 d. nutartimi (
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
, T‑198/01 R, Rink. p. II‑2153) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atidėjo ginčijamo sprendimo 2 straipsnio vykdymą
iki 2003 m. vasario 17 d. Kartu ieškovei buvo nustatyti trys reikalavimai, kuriuos ji įvykdė.
32     Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos pirmininko 2002 m. gegužės 15 d. nutartimi bendrovei
Schott Glas
buvo leista įstoti į bylą Komisijos pusėje.
33     2002 m. spalio 18 d. nutartimi (
Komisija prieš Technische Glaswerke Ilmenau
, C‑232/02 P(R), Rink. p. I‑8977) Teisingumo Teismo pirmininkas atmetė Komisijos apeliacinį skundą dėl minėtos 2002 m. balandžio
4 d. nutarties
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
.
34     Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu Pirmosios instancijos teismas (penktoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę
proceso dalį ir 2003 m. liepos 10 d. nusprendė pasiūlyti pagrindinėms šalims raštu ar posėdžio metu atsakyti į kelis klausimus
bei pateikti kai kuriuos dokumentus. Šalys šį reikalavimą įvykdė.
35     Nauju ieškovės prašymu 2003 m. rugpjūčio 1 d. nutartimi (
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
, T‑198/01 R II, Rink. p. I‑0000) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atidėjo ginčijamo sprendimo 2 straipsnio vykdymą
iki 2004 m. vasario 17 d., taip pat nustatydamas tris reikalavimus, kurių ieškovė turėjo laikytis.
36     2003 m. spalio 15 d. laišku ieškovė paprašė, kad Komisija pateiktų Vokietijos Federacinės Respublikos 2001 m. vasario 27 d.
pranešimo 1 priedą. Patį pranešimą Komisija pateikė rengiantis bylos nagrinėjimui. Ieškovė taip pat paprašė Pirmosios instancijos
teismo leidimo raštu, o ne posėdžio metu, kaip buvo reikalaujama, atsakyti į vieną iš jai bei Komisijai pateiktų klausimų,
tuo pagrindu, kad Komisija taip pat atsakė į jį raštu. Šis ieškovė prašymas buvo patenkintas.
37     Pirmosios instancijos teismo penktosios išplėstinės kolegijos pirmininkas 2003 m. lapkričio 12 d. nutartimi patenkino ieškovės
prašymą tiek dėl šalims išsiųstų, tiek dėl siųstinų procesinių dokumentų, susijusių su tam tikra pagrindinių šalių atsakymuose
į Pirmosios instancijos teismo klausimus bei į prašymus pateikti dokumentus esančia informacija, konfidencialumo užtikrinimo,
pasilikdamas sau galimybę patenkinti galimus prieštaravimus šiuo klausimu.
38     2003 m. gruodžio 11 d. posėdyje Pirmosios instancijos teismas išklausė šalių žodines pastabas ir atsakymus į Teismo užduotus
klausimus.
39     2004 m. vasario 17 d. ieškovė pateikė Pirmosios instancijos teismo pirmininkui prašymą pratęsti ginčijamo sprendimo vykdymo
atidėjimą iki Pirmosios instancijos teismo galutinio sprendimo dėl ieškinio priėmimo.
40     2004 m. kovo 3 d. nutartimi, priimta remiantis Darbo reglamento 105 straipsnio 2 dalies antra pastraipa, Pirmosios instancijos
teismo pirmininkas laikinai pratęsė ginčijamo sprendimo vykdymo atidėjimą iki galutinio sprendimo dėl prašymo pratęsti atidėjimą
priėmimo.
41     2004 m. gegužės 12 d. nutartimi (
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
, T‑198/01 R [III], Rink. p. I‑0000) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas pratęsė ginčijamo sprendimo vykdymo atidėjimą
iki šio sprendimo paskelbimo.

Šalių reikalavimai
42     Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą;
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
43     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį kaip nepagrįstą;
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
44     Komisijos pusėje į bylą įstojusi šalis Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį kaip nepagrįstą;
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas, įskaitant su jos įstojimu susijusias išlaidas.

Dėl teisės
45     Ieškovė iš esmės remiasi penkiais pagrindais: 1) EB 87 straipsnio 1 dalies bei motyvavimo pareigos pažeidimu; 2) EB 87 straipsnio
3 dalies c punkto pažeidimu ir netinkamu motyvavimu; 3) teisės į gynybą ir tinkamo administravimo principo pažeidimu; 4) netinkamu
ginčijamo sprendimo motyvavimu; 5) Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio pažeidimu.

Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 1 dalies bei motyvavimo pareigos pažeidimu
46     Savo pirmuoju pagrindu ieškovė, visų pirma, įrodinėja, kad kainos sumažinimas nėra pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Ji teigia, kad minėtas sumažinimas yra
asset-deal 1
pakeitimas, į kurį ji turėjo teisę, nes Tiuringijos žemė neįvykdė pažado suteikti subsidiją pagal Komisijos iš anksto patvirtintą
pagalbos schemą. Be to, ginčijamas sprendimas nėra motyvuotas šiuo klausimu. Toliau ieškovė nurodo, kad Komisija klaidingai
taikė privataus investuotojo kriterijų rinkos ekonomikos sąlygomis ir kad šiuo atžvilgiu ginčijamas sprendimas yra netinkamai
motyvuotas. Galiausiai ji subsidiariai ginčija Komisijos reikalaujamos grąžinti pagalbos dydį.
Dėl teisės į
asset-deal 1
pakeitimą
–       Šalių argumentai
47     Ieškovė teigia, kad
asset-deal 1
nustatytos 5,8 milijonų DEM kainos sumažinimas 4 milijonais DEM kompensuoja Tiuringijos žemės pažado sumokėti 4 milijonus DEM,
duoto dar iki sutarties sudarymo vykusių derybų metu, neįvykdymą.
48     Tiuringijos žemės pažadą suteikti pagalbą apėmė bendrojo intereso 23-iasis pagrindų planas „Ekonominės ir regioninės struktūros
gerinimas“ – 1994 m. rugpjūčio 1 d. Komisijos sprendimu [Nr. 157/94, SG (94) D/11038] remiantis EB 87 straipsnio 3 dalis a punktu
patvirtinta pagalbos regioninėms investicijoms schema. Ieškovė pažymi, kad pagal šią schemą Vokietijos Federacinė Respublika
galėjo suteikti pagalbą investuotojui, įsigijančiam įmonę iš BvS, iki 27 proc. investicijų į šią įmonę sumos. Jeigu investuotojas
buvo „maža ar vidutinė įmonė“ (toliau – MVĮ), jam galėjo būti suteikta papildoma pagalba iki 16 proc. investicijų sumos. Tokia
papildoma 4 milijonų DEM pagalba buvo pažadėta ieškovei sudarant
asset-deal 1
. Tačiau vėliau Tiuringijos žemė nemotyvuotai atsisakė ją suteikti. Dėl šios priežasties, siekdami pakeisti
asset-deal 1
, 1996 m. pabaigoje ieškovė ir BvS pradėjo derybas, kuriu rezultatas buvo
asset-deal 1
nustatytos kainos sumažinimas 4 milijonais DEM.
49     Priešingai negu teigia įstojusi į bylą šalis, pirmiau minėtas pažadas suteikti pagalbą neprieštaravo Bendrijos teisei, nes
bent jau iki 1995 m. pabaigos ieškovė buvo MVĮ.
50     Be to, šis įstojusios į bylą šalies argumentas nėra reikšmingas, nes jeigu ieškovė ir BvS būtų žinoję, kad Tiuringijos žemės
pažadėta pagalba nebus suteikta, jie
asset-deal 1
būtų nustatę 1 milijono DEM (511 292 EUR) pardavimo kainą. Dėl šios priežasties 1,8 milijono DEM pardavimo kainos nustatymas
neprieštaravo valstybės pagalbą reglamentuojančioms teisės normoms. 1994 m. šios normos nedraudė BvS parduoti privatizuojamų
įmonių, kuriose dirbo mažiau nei 1000 darbininkų, už neigiamą kainą, t y. už simbolinę kainą, kartu žadant suteikti pagalbą.
51     Ieškovė primena per formalaus tyrimo procesą pareikštą savo teiginį, kad ji turėjo BvS atžvilgiu teisę į
asset-deal 1
pakeitimą (
zivilrechtlicher anspruch auf Anpassung
) po to, kai Tiuringijos žemė neįvykdė savo pažado suteikti pagalbą. Ši teisė išplaukė iš Vokietijos civilinės teisės normų
dėl sutarties pakeitimo jos pagrindo išnykimo atveju (
Wegfall der Geschäftsgrundlage
), nustatytų teismų praktikos ir kodifikuotų
Bürgerliches Gesetzbuch
(Vokietijos civilinis kodeksas) 313 straipsnyje. Nagrinėjamu atveju
asset-deal 1
sudarymo lemiamas motyvas buvo pirmiau minėtas pažadas. Abi šalys susitarė dėl 5,8 milijonų DEM pardavimo kainos todėl, kad
tikėjosi šio pažado įvykdymo. Nesuteikus žadėtos pagalbos ši kaina buvo pakeista remiantis Vokietijos civilinio kodekso 313 straipsnio
3 dalimi atsižvelgiant į įmonės tikrąją vertę, atitinkančią dar iki pažado davimo šalių aptariamą kainą.
52     Priešingai negu teigė Komisija, Vokietijos vyriausybė patvirtino ieškovės teiginius savo 2001 m. vasario 27 d. pranešime nurodydama,
kad ji „[sutinka] su [ieškovės] pastabose dėl formalaus tyrimo proceso pradžios išdėstytais argumentais“.
53     Ginčijamame sprendime (82 konstatuojamoji dalis) Komisija pripažino Tiuringijos žemės pažado buvimo galimybę ir ieškovės teisę
į sutarties pakeitimą šio pažado neįvykdymo atveju. Tačiau ji apsiribojo šių aplinkybių, apie kurias jai buvo pranešta ieškovės
2000 m. rugpjūčio 28 d. pastabose, ir kurias patvirtino Vokietijos vyriausybė 2001 m. vasario 27 d. pranešime Komisijai, teisinės
reikšmės neigimu. Kadangi šis Komisijos argumentas yra visiškai nereikšmingas, ginčijamas sprendimas šiuo klausimu nėra motyvuotas.
54     Tokiomis aplinkybėmis Komisija ir įstojusi į bylą šalis neturėjo pagrindo pirmą kartą ginčyti šių faktų Pirmosios instancijos
teisme siekdamos pateisinti ginčijamą sprendimą. Pagal EB 253 straipsnį ginčijamas sprendimas turi būti pats pakankamai motyvuotas
ir jo motyvai neturėtų būti pateikiami vėlesniuose rašytiniuose ar žodiniuose paaiškinimuose (pirmiau minėtos 2002 m. balandžio
4 d. nutarties
Technische Glaswerke Ilmenau
prieš Komisiją
75 punktas ir nurodyta teismų praktika).
55     Ieškovės teigimu, pati Komisija savo ginčijamame sprendime turėjo įrodyti pagalbos buvimą, kruopščiai ir nešališkai patikrinusi,
ar konkrečiomis faktinėmis ir teisinėmis aplinkybėmis
asset-deal 1
nustatytos kainos pakeitimas galėjo būti vertinamas kaip protingo privataus kreditoriaus sprendimas. Nesant tokios analizės
valstybės pagalbos faktas nelaikytinas nustatytu, o ginčijamas sprendimas laikytinas nemotyvuotu. Dėl šios priežasties jis
yra naikintinas nenagrinėjant Vokietijos civilinės teisės normų.
56     Vis dėlto pripažinus jos nurodomų faktų patvirtinimą būtinu, ieškovė siūlo pateikti klausimus BvS bei apklausti liudytoju
p. Geiß, kadangi jis dalyvavo visose derybose dėl privatizavimo.
57     Ieškovė taip pat neigia ginčijamo sprendimo 82 konstatuojamojoje dalyje esantį Komisijos argumentą, kad Tiuringijos žemės
pažadėtos pagalbos nesuteikimas nagrinėjamu atveju neturi reikšmės, nes BvS ir Tiuringijos žemė yra skirtingi juridiniai asmenys.
Valstybės pagalbos kontrolės prasme už įvairių savo teritorinių vienetų elgesį atsako atitinkama valstybė narė (Pirmosios
instancijos teismo 1999 m. birželio 15d. Sprendimo
Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia prieš Komisiją
, T‑288/97, Rink. p. II‑1871, 38 punktas). Nagrinėjamu atveju Tiuringijos žemė yra tik institucija mokėtoja. Dėl šios priežasties
Tiuringijos žemės pažadas suteikti pagalbą ir BvS sutikimas sumažinti kainą nelaikytini skirtingų juridinių asmenų veiksmais.
58     Komisija, palaikoma įstojusios į bylą šalies, neigia visus šiuos argumentus.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
59     Pirmiausia, kalbant apie ieškovės nurodomą motyvavimo pareigos pažeidimą, konkrečiai, kad Komisija ginčijamame sprendime nenurodė
neatsižvelgimo į tariamą Tiuringijos žemės pažadą skirti 4 milijonus DEM pagalbą tikrų motyvų, primintina, kad pagal nusistovėjusią
teismų praktiką EB 253 straipsnyje reikalaujama motyvacija turi atitikti konkretaus akto pobūdį bei aiškiai ir nedviprasmiškai
atskleisti priėmusios šį aktą institucijos samprotavimus, kad suinteresuoti asmenys galėtų sužinoti priimto akto pagrindimą,
o teismas galėtų vykdyti jo teisėtumo priežiūrą. Motyvavimo reikalavimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkrečios bylos
aplinkybes. Nereikalaujama, kad motyvacija atspindėtų visas reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes, kadangi jos atitiktis
EB 253 straipsnio reikalavimams vertintina atsižvelgiant ne vien į jos formuluotę, bet taip pat į jos kontekstą bei į atitinkamą
klausimą reguliuojančių teisės normų visumą (1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink's France
, C‑367/95 P, Rink. p. I‑1719, 63 punktas, 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑113/00, Rink. p. I‑7601, 47 ir 48 punktai bei C‑114/00, Rink. p. I‑7657, 62 ir 63 punktai; 2002 m. vasario 26 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
INMA ir Itainvest prieš Komisiją
, T‑323/99, Rink. p. II‑545, 55 punktas).
60     Konkrečiai, Komisija neprivalo pasisakyti dėl visų suinteresuotų asmenų jai pateiktų argumentų, tačiau sprendimo ekonomiškumo
sumetimais jai pakanka išdėstyti tik esminius faktus ir teisines pastabas (1995 m. birželio 8 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Siemens prieš Komisiją
, T‑459/93, Rink. p. II‑1675, 31 punktas bei 2000 m. birželio 13 d. Sprendimo
EPAC prieš Komisiją
, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 35 punktas).
61     Šioje byloje reikalavimo motyvuoti nagrinėjimo tikslu pabrėžtina, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūra vykdoma už pagalbos
suteikimą atsakingos valstybės narės atžvilgiu ir kad EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyti suinteresuoti asmenys, įskaitant
pagalbos gavėją, negali patys dalyvauti diskusijose su Komisija taip, kaip tai gali daryti ši valstybė narė (1986 m. liepos
10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, 234/84, Rink. p. 2263, 29 punktas bei 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 81 ir 82 punktai).
62     Priešingai negu teigia ieškovė, nagrinėjamoje byloje Vokietijos Federacinė Respublika administracinės procedūros metu netvirtino,
kad kainos sumažinimu BvS siekė kompensuoti Tiuringijos žemės ieškovei pažadėtos 4 milijonų DEM investicinės pagalbos nesuteikimą.
Administracinės procedūros metu Vokietijos Federacinė Respublika tik nurodė, kad kainos sumažinimu buvo siekiama išgelbėti
ieškovę nuo likvidavimo.
63     Nors tiesa, kad savo 2001 m. vasario 27 d. Komisijai adresuotame pranešime Vokietijos Federacinė Respublika nurodė, jog ji
„[sutinka] su [ieškovės] pastabose dėl formalaus tyrimo proceso pradžios išdėstytais argumentais“, pažymėtina, kad šis pareiškimas
padarytas minėto pranešimo įvadinėje dalyje dėl EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo. Bet kuriuo atveju Vokietijos Federacinė
Respublika aiškiai nesirėmė Tiuringijos žemės pažadu suteikti ieškovei pagalbą pateisindama BvS sutikimą sumažinti kainą.
64     Šiomis aplinkybėmis negalima reikalauti, kad Komisija motyvuotų administracinės procedūros metu ieškovės iškelto argumento
dėl teisės pakeisti
asset-deal 1
atmetimą taip pat išsamiai, kaip ji turėjo motyvuoti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentų atmetimą.
65     Šiuo atveju Komisija atsakė į administracinės procedūros metu ieškovės iškeltą argumentą dėl teisės pakeisti
asset-deal 1
Tiuringijos žemei neįvykdžius pagalbos pažado.
66     Pagal ginčijamo sprendimo 82 konstatuojamąją dalį:
„[Ieškovės] teigimu, BvS reikalavimo teisės atsisakymas yra ne valstybės pagalba, o privatizavimo sutarties pakeitimas, nes
Tiuringijos žemė suteikė mažesnes subsidijas investicijoms, negu buvo susitarta pirmųjų trijų gamybos linijų privatizavimo
atveju. Tačiau Komisija kategoriškai nesutinka su šiuo argumentu, kadangi BvS ir Tiuringijos žemė yra du skirtingi juridiniai
asmenys. Bet kokie galimi [ieškovės] reikalavimai Tiuringijos žemės ir BvS atžvilgiu turėtų būti nagrinėjami atskirai vieni
nuo kitų“.
67     Šis Komisijos motyvas įgalino ieškovę, kaip suinteresuotą asmenį, suprasti savo argumento atmetimo pagrindimą, kurį ji ginčija
ir kuriuo remdamasis Pirmosios instancijos teismas gali vykdyti teisėtumo priežiūrą.
68     Darytina išvada, kad argumentas dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo pareigos pažeidimo šiuo klausimu turi būti atmestas.
69     Kita vertus, kalbant apie ginčijamo sprendimo 82 konstatuojamojoje dalyje išdėstyto Komisijos vertinimo pagrįstumą, primintina,
kad skirtingai negu teigia ieškovė Komisija jame nepripažino, kad Tiuringijos žemė pažadėjo suteikti ieškovei 4 milijonų DEM
investicinę pagalbą. Komisija apsiribojo situacijos, kurioje ieškovė galėtų įgyti tokio pobūdžio teises Tiuringijos žemės
atžvilgiu, numatymu, ką patvirtina jos paminėti „bet kokie galimi [ieškovės] reikalavimai Tiuringijos žemės atžvilgiu“.
70     Taigi net padariusi prielaidą, kad ieškovė gali pareikšti šiuos reikalavimus, Komisija padarė išvadą, kad jos argumentai nebuvo
reikšmingi, nes Tiuringijos žemė ir BvS yra skirtingi juridiniai asmenys.
71     Tiesa, kad EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytas draudimas apima bet kokią valstybių ar iš valstybinių išteklių suteiktą pagalbą,
neskiriant tiesiogiai valstybės arba šiam tikslui jos įsteigtų ar paskirtų viešųjų ar privačių institucijų suteiktos pagalbos
(1977 m. kovo 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Steinike&Weinlig
, 78/76, Rink. p. 595, 21 punktas bei pirmiau minėto sprendimo
Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia prieš Komisiją
38 punktas).
72     Tačiau vien dėl šios priežasties negalima pripažinti, kad kainos sumažinimu BvS siekė kompensuoti Tiuringijos žemės tariamos
investicinės pagalbos nesuteikimą.
73     Visų pirma, pažymėtina, kad šios tariamos Tiuringijos žemės investicinės pagalbos nebuvo tarp priemonių, apie kurias Vokietijos
Federacinė Respublika pranešė Komisijai 1998 m. gruodžio 1 d. ir tarp kurių buvo kainos sumažinimas.
74     Be to, primintina, kad, anot ieškovės, 1994 m. Tiuringijos žemė jai pažadėjo suteikti investicinę pagalbą pagal bendrojo intereso
23-ąjį rėminį planą „Ekonominės ir regioninės struktūros gerinimas“ – pagalbos regioninėms investicijoms schemą.
75     Tačiau, kaip nurodo Komisija savo raštuose, kainos sumažinimas nepatenka į šią specifinę pagalbos schemą ir todėl negalėjo
būti jos vertinamas atsižvelgiant į šios schemos nuostatas. Iš tikrųjų kainos sumažinimas buvo suteiktas ieškovei BvS, federalinės
turto tvarkymo patikėjimo teise įstaigos, siekiant padėti jai išspręsti atsiradusius finansinius sunkumus ir atgauti gyvybingumą,
o ne paremti Tiuringijos žemės regiono ekonomiką, kas yra 23-ojo rėminio plano tikslas.
76     Šios tariamos pagalbos suteikimas priklausė ne BvS, bet Tiuringijos žemės autonominei kompetencijai, ką patvirtino posėdžio
metu ieškovės pripažinta aplinkybė, kad ši žemė turėjo suteikti šią pagalbą iš nuosavų išteklių.
77     Šiomis aplinkybėmis nepripažintina, kad Komisija padarė vertinimo klaidą atmesdama argumentą dėl teisės pakeisti
asset-deal 1
tuo pagrindu, kad BvS ir Tiuringijos žemė buvo skirtingi juridiniai asmenys, net jei Tiuringijos žemė iš tikrųjų būtų pažadėjusi
suteikti ieškovei minėtą investicinę pagalbą.
78     Bet kuriuo atveju pripažintina, kad ieškovė savo raštuose nepateikė reikiamų teisinių įrodymų, kad Tiuringijos žemė iš tikrųjų
pažadėjo jai suteikti 4 milijonų DEM investicinę pagalbą.
79     Nors Komisija ginčijamame sprendime nesirėmė šiuo motyvu atmesdama ieškovės argumentą dėl jos teisės į
asset-deal 1
pakeitimą, Pirmosios instancijos teismas imdamasis proceso organizavimo priemonių paprašė pateikti įvairius dokumentus, patvirtinančius
Tiuringijos žemės pažadą. Ieškovė Pirmosios instancijos teismui pirmiausia pateikė 1998 m. vasario 18 d. BvS laišką, kuriuo
jai buvo pranešta apie BvS, Tiuringijos žemės ir privataus investuotojo suderintų veiksmų esmę, 1998 m. vasario 19 d. savo
laišką BvS bei 1999 m. vasario 19 d. sutartį dėl kainos sumažinimo. Ši korespondencija buvo minima Komisijai adresuotose 2000 m.
rugpjūčio 28 d. ieškovės pastabose dėl administracinės procedūros pradžios.
80     Vis dėlto, nors šie dokumentai yra konkrečiai susiję su ieškovei suteiktu kainos sumažinimu, nė vienas jų nepatvirtina Tiuringijos
žemės pažadą suteikti 4 milijonų DEM pagalbą.
81     Vėliau ieškovė pateikė ieškinyje minėtą subsidijos prašymą, kurį ji perdavė Tiuringijos žemei 2001 m. vasario 5 d. laišku.
Iš šio laiško matyti, kad „aptariant privatizacijos projektą Tiuringijos žemė pažadėjo skirti 43 proc. (27 proc. + 16 proc.
[jeigu investuotojas yra] MVĮ) = 10,75 milijono DEM dydžio investicinę pagalbą, <...> iš kurių galiausiai buvo patvirtinta
tik 6,75 milijono, kadangi laikui bėgant Bendrijos sąvokos „MVĮ“ apibrėžimas pasikeitė [ieškovės] nenaudai, dėl ko Tiuringijos
žemė negalėjo įvykdyti savo pažado“. Tačiau  tai nereiškia, kad šis ieškovės laiškas teisiškai įrodo Tiuringijos žemės pažado
suteikti 4 milijonų DEM pagalbą buvimą, kas pateisintų BvS sutikimą sumažinti kainą tokiu pat dydžiu. Iš tikrųjų net jeigu
ieškovės laiške nurodomas tariamas 16 proc. subsidijos pažadas būtų pažadas suteikti šią 4 milijonų DEM pagalbą, pati ieškovė
patvirtino, kad Tiuringijos žemė jį atsiėmė.
82     Kadangi be to, ieškovė nurodė, kad kainos sumažinimas buvo lemiamas
asset-deal 1
sudarymo motyvas, Pirmosios instancijos teismas jos paprašė pateikti ir šią sutartį. Tačiau joks
asset-deal 1
turinio elementas neleidžia manyti, kad minėtas kainos sumažinimas buvo pateisinamas numanomo Tiuringijos žemės pažado neįvykdymu.
83     Galiausiai Pirmosios instancijos teismo prašymu ieškovė pateikė jos 2000 m. rugpjūčio 28 d. Komisijai adresuotose pastabose
minimo 1996 m. rugpjūčio 15 d. Tiuringijos žemės jai adresuoto laiško, patvirtinančio šios žemės 4 680 000 DEM (2 392 846 EUR)
dydžio subsidijos suteikimą, kopiją, prie kurios ji savo iniciatyva pridėjo Tiuringijos žemės 1996 m. rugpjūčio 19 d. sprendimo
dėl subsidijos suteikimo kopiją. Tačiau teismo posėdžio metu apklausta dėl šių laiškų turinio ieškovė nurodė, kad juose minėta
pagalba nebuvo Tiuringijos žemės jai tariamai pažadėta 4 milijonų DEM pagalba, susijusi su privatizacija.
84     Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškovė nepateikė teisinių įrodymų, jog pirmųjų trijų gamybos linijų 5,8 milijono DEM
pardavimo kainos nustatymą sąlygojo tariamas Tiuringijos žemės pažadas suteikti 4 milijonų DEM investicinę pagalbą. Be to,
posėdžio metu ieškovė prisipažino neturinti dokumento, formaliai patvirtinančio šio Tiuringijos žemės pagalbos pažado buvimą.
85     Pirmosios instancijos teismas mano surinkęs pakankamai informacijos Darbo reglamento 64 straipsnyje numatytomis proceso organizavimo
priemonėmis, todėl ieškovės prašymas pateikti klausimus BvS ir apklausti liudytoju p. Geiß (žr. šio sprendimo 56 punktą) yra
atmestinas.
86     Šiomis aplinkybėmis, nepasitvirtinus ieškovės prielaidai dėl Tiuringijos žemės investicinės pagalbos pažado buvimo, nėra tikslinga
nagrinėti ieškovės argumento dėl sutarčių pakeitimo išnykus jų pagrindui sampratos bei aiškintis, ar šis tariamas pagalbos
pažadas atitiko 23-ąjį rėminį planą.
87     Iš viso, kas pasakyta, darytina išvada, kad su teise pakeisti
asset-deal 1
susijęs ieškinio pagrindas yra atmestinas kaip nepagrįstas.
Dėl tariamai neteisingo privataus investuotojo rinkos ekonomikos sąlygomis kriterijaus taikymo
–       Šalių argumentai
88     Ieškovės teigimu, Komisija per daug ribotai aiškino privataus investuotojo kriterijų. Iš tikrųjų Komisija turėjo vertinti
kainos sumažinimą privačios kontroliuojančios bendrovės ar privačių įmonių grupės požiūriu, atsižvelgdama į jų suinteresuotumą
ilgalaikėmis pagalbos gavėjų rentabilumo perspektyvomis bei savo pačių patikimumu (minėtos 2002 m. balandžio 4 d. nutarties
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
65 punktas).
89     Konkrečiai, taikydama privataus investuotojo kriterijų Vokietijos Federacinei Respublikai, Komisija turėjo atsižvelgti į 1994 m.
Tiuringijos žemės pagalbos pažadą ir padaryti išvadą, kad kainos sumažinimas buvo tik šio pažado įvykdymo būdas ir todėl nesąlygojo
jokių nuostolių. Be to, užkirtusi kelią ieškovės nemokumui ir likvidavimui, ši priemonė taip pat leido jai išvengti anksčiau
suteiktos pagalbos praradimo.
90     Ieškovė taip pat kritikuoja Komisiją dėl to, kad ji ginčijamu sprendimu (67–85 konstatuojamosios dalys) atmetė Vokietijos
Federacinės Respublikos argumentus, kad privataus kreditoriaus požiūriu dalies
asset-deal 1
nustatytos kainos atsisakymas buvo priimtinas siekiant užtikrinti ketvirtosios gamybos linijos perleidimą pagal
asset-deal 2
. Manydama, kad šis perleidimas būtų įvykęs net ieškovės likvidavimo atveju, Komisija ne tik pakeitė suinteresuotos valstybės
narės vertinimą savu, bet ir peržengė privataus investuotojo protingų samprotavimų ribas.
91     Be to, ginčijamas sprendimas yra netinkamai motyvuotas, kadangi jame neminima prie Vokietijos Federacinės Respublikos 2000 m.
liepos 3 d. pranešimo Komisijai pridėta 2000 m. gegužės 30 d. BvS ekspertizės ataskaita. Komisija turėjo pagrįsti, kodėl ji
neatsižvelgė į šią ekspertizės ataskaitą, kuri galėjo paaiškinti Vokietijos Federacinės Respublikos padarytą išvadą, kad kainos
sumažinimas atitiko privataus investuotojo elgesį.
92     Komisija teigia, kad ginčijamame sprendime (78, 79 ir 83 konstatuojamosios dalys) remiamasi privataus kreditoriaus, o ne ieškovės
nurodytu privataus investuotojo kriterijumi. Dėl to su pastaruoju kriterijumi susiję argumentai praranda savo svarbą, o kriterijai
dėl privataus kreditoriaus yra nepriimtini, nes jais nebuvo remiamasi ieškinyje.
93     Ji nesutinka su teiginiu, kad per daug ribotai taikė privataus kreditoriaus kriterijų. Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika
nurodė, jog ieškovė beveik nutraukė mokėjimus ir atsidūrė ties nemokumo riba, privatus kreditorius tokioje situacijoje dėtų
pastangas susigrąžinti skolą. Komisijos atlikti skaičiavimai parodė, kad finansine prasme Vokietijos Federacinei Respublikai
būtų buvę palankiau nemažinti kainos.
94     Šiuo atžvilgiu ginčijamame sprendime detaliai išdėstytos trys priežastys, leidžiančios daryti išvadą, kad BvS nesielgė kaip
privatus kreditorius (76–80 konstatuojamosios dalys). Dėl
asset-deal 2
objektu buvusios ketvirtosios gamybos linijos Komisija nurodo niekad nemaniusi, kad ši linija galėjo būti parduota ieškovei
bet kuriuo atveju. Ginčijamas sprendimas rėmėsi prielaida, kad ši gamybos linija galėjo būti parduota tretiesiems asmenims
kartu su kitais ieškovės įrengimais jos likvidavimo atveju. Kita vertus, niekas neleido manyti, kad nesumažinus kainos
asset-deal 2
nebūtų buvusi sudaryta, nes šioje sutartyje nustatyta 50 000 DEM kaina praktiškai prilygo dovanojimui. Galiausiai ieškovė
nepaaiškino Komisijos tariamai padarytos skaičiavimo klaidos.
95     Įstojusi į bylą šalis pritaria Komisijos argumentams.
–       Pirmosios instancijos teismo vertinimas
96     Visų pirma, kalbant apie ieškovės argumentų dėl privataus kreditoriaus kriterijaus priimtinumą, primintina, kad pagal Darbo
reglamento 48 straipsnio 2 dalį proceso metu negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami
teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Nagrinėjamoje byloje ieškovės dublike nurodytas
argumentas dėl privataus kreditoriaus kriterijaus, kuriuo Komisija remiasi ginčijamame sprendime, patvirtina Komisijos gynybos
argumentą, kad ieškinyje nurodytas privataus investuotojo kriterijus nėra reikšmingas nagrinėjamu atveju. Dėl šios priežasties
šis argumentas nėra naujas teisinis pagrindas, bet ieškinyje jau nurodyto pagrindo dėl EB 87 straipsnio 1 dalis pažeidimo
Komisijai klaidingai pritaikius privataus ūkio subjekto rinkos ekonomikos sąlygomis kriterijų plėtojimas. Taigi Komisijos
nurodytas nepriimtinumo pagrindas yra atmestinas.
97     Antra, dėl šio argumento pagrįstumo primintina, kad Komisijos vertinimas, ar taikyta priemonė atitiko privataus ūkio subjekto
rinkos ekonomikos sąlygomis kriterijų, reikalauja kompleksinės ekonominės analizės. Priimdama tokia analize pagrįstą teisės
aktą, Komisija naudojasi plačia veiksmų laisve, o teisminė kontrolė, nors iš principo visiškai taikoma klausimo dėl priemonės
priskyrimo EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sričiai atžvilgiu, apsiriboja procedūrinių ir motyvavimo taisyklių laikymosi,
teisės klaidos nebuvimo, nurodytų faktų tikslumo ir akivaizdžios šių faktų vertinimo klaidos nebuvimo bei piktnaudžiavimo
įgaliojimais nebuvimo patikrinimu. Pirmosios instancijos teismas negali pakeisti sprendimą priėmusios institucijos atliktos
ekonominės analizės savąja (šiuo klausimu žr. 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
, T‑152/99, Rink. p. II‑3049, 125–127 ir 129 punktus bei 2002 m. spalio 17 d. Sprendimo
Linde prieš Komisiją
, T‑98/00, Rink. p. II‑3961, 40 punktą).
98     Siekiant nustatyti, ar BvS požiūriu ieškovės skolos sumažinimas savo pobūdžiu yra valstybės pagalba, nagrinėjamoje byloje
tikslinga taikyti ginčijamame sprendime nurodytą privataus kreditoriaus rinkos ekonomikos sąlygomis kriterijų, kurio pati
ieškovė neginčijo.
99     Sutikdama sumažinti kainą, BvS faktiškai nesielgė kaip viešas investuotojas, kurio veiksmai prilygtų privataus investuotojo,
vykdančio struktūrinę, globalinę ar sektorinę politiką ir suinteresuoto investuoto kapitalo ilgalaikėmis rentabilumo perspektyvomis,
elgesiui. Šią valstybės instituciją iš tikrųjų reikėjo lyginti su privačiu kreditoriumi, siekiančiu atgauti jam priklausančią
sumą iš su finansiniais sunkumais susidūrusio skolininko (šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑342/96, Rink. p. I‑2459, 46 punktą, 1999 m. birželio 29 d. Sprendimo
DM Transport
, C‑256/97, Rink. p. I‑3913, 24 punktą bei minėto
HAMSA prieš Komisiją
sprendimo 167 punktą).
100   Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad administracinės procedūros metu Vokietijos Federacinė Respublika konstatavo, jog 1997 m.
ieškovė susidūrė su dideliais finansiniais sunkumais. Jeigu BvS išlaikytų
asset-deal 1
nustatytą pradinę pirkimo kainą, anot Vokietijos valdžios institucijų, tai tikriausiai sukeltų ieškovės likvidavimą, o kartu
ir
asset-deal 2
neįvykdymą. Šiomis sąlygomis kainos sumažinimo 4 milijonais DEM galutiniai kaštai (1 811 000 EUR), Vokietijos Federacinės
Respublikos nuomone, buvo finansiškai labiau palankūs BvS negu galimi visos pirkimo kainos reikalavimo pagal
asset-deal 1
2 590 000 DEM kaštai (ginčijamo sprendimo 73 ir 75 konstatuojamosios dalys).
101   Ieškovė ginčija motyvus, paskatinusius Komisiją ginčijamame sprendime atmesti administracinės procedūros metu Vokietijos Federacinės
Respublikos ginamą teiginį, kad
asset-deal 1
nustatytos kainos sumažinimu 4 milijonais DEM buvo siekiama sumažinti BvS finansinę naštą, todėl tai buvo ekonomiškai racionaliausias
sprendimas.
102   Šiuo klausimu savo raštuose ji teigia, kad ginčijamas sprendimas grindžiamas nerealistine prielaida, t y. kad
asset-deal 2
galėtų būti įvykdyta, net jei ji būtų likviduota, bei patvirtina, jog kadangi Vokietijos Federacinės Respublikos teiginys
grindžiamas racionalia ekonomine analize, Komisija neturėjo jos keisti savąja.
103   Vis dėlto pažymėtina, kad grįsdama šį savo prieštaravimą ieškovė apsiriboja tvirtinimu, kad padarydama išvadą, jog „niekas
neleido manyti, kad BvS neatsisakius dalies savo reikalavimų
asset-deal 2
nebūtų įvykdyta“ Komisija viršijo jai suteiktus įgaliojimus kontroliuoti, ar atitinkama valstybė narė elgėsi kaip privatus
kreditorius.
104   Tačiau šis nepagrįstas teiginys neįrodo, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, jog niekas neleido daryti
išvados, kad kainos sumažinimas buvo
asset-deal 2
įvykdymo būtinoji sąlyga (ginčijamo sprendimo 76–78 konstatuojamosios dalys).
105   Bet kuriuo atveju svarbu pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija taip pat buvo numačiusi galimybę, kad BvS pareikalavus
asset-deal 1
nustatytos visos pirmųjų trijų gamybos linijų pirkimo kainos,
asset-deal 2
nebūtų buvusi įvykdyta. Šiuo klausimu ji rėmėsi kitomis dviem prielaidomis, jos manymu, patvirtinančiomis, kad Vokietijos
Federacinė Respublika negalėjo pagrįstai teigti, kad kainos sumažinimas buvo ekonomiškai racionaliausias sprendimas.
106   Visų pirma, Komisija padarė išvadą, kad net jeigu
asset-deal 2
negalėtų būti įvykdyta nesumažinus kainos, nebuvo įrodyta, kad sumažindama kainą BvS elgėsi kaip privatus kreditorius (ginčijamo
sprendimo 79 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu ji manė, kad tuo atveju, jeigu BvS nesumažintų kainos, tuo sukeldama ieškovės
likvidavimą, nereikėtų atsižvelgti į ketvirtosios gamybos linijos teritorijos sutvarkymo kaštus, priešingai negu padarė Vokietijos
Federacinė Respublika savo teiginiams pagrįsti atliktoje ekonominėje analizėje. Šis sutvarkymas buvo reikalingas technologinio
parko įrengimui. Tačiau privatus kreditorius neprivalėtų įgyvendinti šio projekto.
107   Dėl ketvirtosios gamybos linijos teritorijos sutvarkymo technologinio parko įrengimo tikslu svarbu pažymėti, kad šiuo klausimu
ieškovė savo raštuose neginčijo Komisijos teiginių. Vis dėlto savo atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus ieškovė
teigia, kad BvS turėjo teisinę pareigą sutvarkyti šią teritoriją ir kad technologinio parko įrengimo projektas buvo plačiai
subsidijuojamas.
108   Nepaisant fakto, kad ieškovė neįrodė šio argumento, konstatuotina, kad jis niekaip nepaneigia Komisijos teiginio, kad privatus
kreditorius neturėtų pareigos įrengti technologinį parką. Faktiškai, kadangi šis projektas nebuvo susijęs su ieškovės restruktūrizavimo
užduotimi, Komisija pagrįstai galėjo manyti, kad ši pareiga neatitiko privataus kreditoriaus elgesio, bet priklausė viešosios
valdžios kompetencijai.
109   Šiuo klausimu Komisija taip pat pažymėjo, kad Vokietijos valdžios institucijos nustatė 1 047 000 DEM  (535 323 EUR) šio žemės
sklypo pardavimo ieškovei kainą tuo atveju, jei
asset-deal 1
kaina būtų sumažinta 4 milijonais DEM. Kita vertus, Vokietijos Federacinė Respublika įvertino šį sklypą tik 470 000 DEM (240 307 EUR)
tuo atveju, jei BvS nesumažintų kainos, sukeldama ieškovės likvidavimą. Komisija pažymėjo, kad šis žemės sklypo pardavimo
kainos sumažinimas nebuvo detaliai paaiškintas (ginčijamo sprendimo 79 konstatuojamoji dalis).
110   Nors ieškovė savo raštuose neginčijo šio Komisijos vertinimo, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus ji teigė,
kad šis pardavimo kainos sumažinimas buvo pateisinamas sklypo sutvarkymo būtinumu. Tačiau, net jeigu BvS privalėtų sutvarkyti
ketvirtosios gamybos linijos teritoriją, negalima pripažinti, kad tuo pat metu būtų atsižvelgta į šį 2 200 000 DEM (1 124 842 EUR)
kainuojantį sutvarkymą bei žemės sklypo pardavimo kainos mažinimą nuo 1 047 000 DEM iki 470 000 DEM.
111   Iš to, kas pasakyta, aišku, kad Komisija, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, galėjo atsisakyti įtraukti ketvirtosios
gamybos linijos teritorijos sutvarkymo kaštus skaičiuojant BvS tenkančias išlaidas tuo atveju, jei pastaroji būtų pareikalavusi
sumokėti visą
asset-deal 1
nustatytą kainą.
112   Vien ši aplinkybė leidžia daryti išvadą, kad Komisija pagrįstai manė, jog dėl kainos sumažinimo BvS patirtos išlaidos, priešingai
negu nurodoma Vokietijos Federacinės Respublikos pateiktoje informacijoje šiuo klausimu, yra didesnės negu tos, kurias ji
būtų patyrusi nesumažindama kainos.
113   Antra, ginčijamame sprendime (80 konstatuojamoji dalis) Komisija taip pat teigia, kad lygindama potencialias BvS išlaidas
kainos sumažinimo atveju ir visos
asset-deal 1
nustatytos pradinės kainos sumokėjimo atveju Vokietijos Federacinė Respublika neatsižvelgė į BvS suteiktą 1 milijono DEM
investicinę subsidiją pagal
asset-deal 2
. Šios sumos įskaičiavimas leidžia daryti išvadą, kad BvS tenkančios išlaidos būtų didesnės kainos sumažinimo atveju.
114   Šiuo klausimu ieškovė, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą, pažymėjo, kad ši
asset-deal 2
5 straipsnyje numatyta 1 milijono DEM subsidija buvo neatgaunamos išlaidos (
sunk cost
). Iš tikrųjų, anot ieškovės, kadangi ketvirtoji gamybos linija galėjo veikti tik atnaujinus jos sudėtines dalis, BvS įsipareigojo
kompensuoti ieškovei šios linijos remonto išlaidas suteikdama 1 milijono DEM sumą, kurios dėl jos tikslinės paskirties nebuvo
galima reikalauti grąžinti ir kuri nesuteikė teisės reikalauti pradėti bankroto procedūrą.
115   Vis dėlto pažymėtina, kad atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimą ieškovė apsiribojo tvirtinimu, kad BvS suteikta
1 milijono DEM subsidija buvo neatgaunamos išlaidos, nepateikdama jokių įrodymų, kurias Komisija galėtų įvertinti administracinės
procedūros metu.
116   Be to, ši aplinkybė nepateisintų šios subsidijos neįtraukimo į BvS potencialių
asset-deal 2
įvykdymo išlaidų apskaičiavimą. Iš tikrųjų net jeigu ši subsidija yra BvS neatgaunamos išlaidos ieškovės likvidavimo, sukėlusio
asset-deal 2
neįvykdymą, atveju, BvS vis dėlto suteikė šią subsidiją, susijusią su
asset-deal 2
įvykdymu. Dėl šios priežasties ji turėjo būti įskaičiuota į BvS išlaidas dėl
asset-deal 2
įvykdymo, kaip ir dėl kainos sumažinimo.
117   Darytina išvada, kad ieškovė neįrodė ginčijamo sprendimo preambulės konstatuojamosios dalies 80 pastraipoje pateiktoje analizėje
Komisijos padarytos akivaizdžios klaidos.
118   Kadangi jau buvo konstatuota, kad kainos sumažinimas buvo finansiškai pats nepalankiausias pasirinkimas (žr. šio sprendimo
112 punktą), ta pati išvada
a fortiori
būtų taikytina, jeigu BvS turėtų suteikti papildomą 1 milijonų DEM subsidiją.
119   Šiomis aplinkybėmis ieškovės argumentas, kritikuojantis Komisiją dėl neatsižvelgimo į aplinkybę, kad kainos sumažinimas galėjo
būti pagrįstas siekiu išvengti dėl
asset-deal 1
sudarymo jai anksčiau suteiktos pagalbos praradimo, yra nepriimtinas.
120   Savo raštuose ieškovė taip pat teigia, kad siekis išsaugoti BvS patikimumą ir pagerinti jo reputaciją galėjo atskleisti požymius,
į kuriuos protingai atsižvelgtų privatus ūkio subjektas. Vadinasi, Komisija turėjo atsižvelgti į Tiuringijos žemės 1994 m.
pagalbos pažadą ir pripažinti, kad kainos sumažinimas buvo tik šio pažado įvykdymo būdas.
121   Vis dėlto, kaip jau buvo pažymėta, ieškovė neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, kad ieškovė
negalėjo pasinaudoti teise pakeisti
asset-deal 1
. Dėl šios priežasties nepripažintina, kad BvS patikimumas nukentėtų išlaikant
asset-deal 1
nustatytą pirmųjų trijų gamybos linijų 5,8 milijono DEM pardavimo kainą.
122   Iš to, kas pasakyta, matyti, kad padarydama išvadą, jog BvS nesielgė kaip įprastomis rinkos sąlygomis veikiantis privatus
kreditorius, Komisija nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos, bei teisingai taikė šį kriterijų.
123   Pagaliau trečia, dėl nepakankamos ginčijamo sprendimo motyvacijos Komisijai nepaaiškinus neatsižvelgimo į 2000 m. gegužės
30 d. BvS ekspertizės ataskaitą priežasčių, primintina, kad sprendimo ekonomiškumo sumetimais Komisija motyvacijoje galėjo
apsiriboti tik esminių faktų ir teisinių pastabų išdėstymu (žr. šio sprendimo 60 punktą).
124   Ši ekspertizė, atlikta praėjus dviem metams nuo kainos sumažinimo, nustatė:
„Ekonominiu požiūriu geriausias sprendimas tiek BvS, tiek [ieškovei] būtų surasti 2000 m., kaip ji planuoja, investuotoją,
galėsiantį perleisti jai 3 850 000 DEM dydžio kapitalą, ir patenkinti BvS reikalavimą sumokėti 5 800 000 DEM pirkimo kainą
sumokant 1 800 000 DEM bei palūkanas“.
125   Taigi ši ekspertizė pavertė ieškovės veiklos tęsimą priklausomą ne tik nuo kainos sumažinimo, bet taip pat nuo naujos 3 850 000 DEM
dydžio investicijos. Tokios investicijos būtinumas jau buvo numatytas 1998 m. restruktūrizavimo plane. Vis dėlto akivaizdu,
kad jokio naujo privataus investuotojo nebuvo įmanoma surasti (ginčijamo sprendimo 95 konstatuojamoji dalis).
126   Be to, savo 2001 m. vasario 27 d. pranešime Komisijai Vokietijos Federacinė Respublika nurodė, kad 2000 m. gegužės 30 d. BvS
ekspertizė buvo tik pirminis įvertinimas, neatsižvelgiantis į tam tikrus 1998–1999 m. nuosmukio ketvirčius siekiant pritaikyti
1998 m. restruktūrizavimo planą.
127   Šiomis aplinkybėmis Komisija pagrįstai galėjo padaryti išvadą, kad ši ekspertizė nebuvo reikšmingas faktas, kuriuo reikėjo
remtis ginčijamame sprendime. Dėl šios priežasties ginčijamas sprendimas nelaikytinas netinkamai motyvuotu šiuo klausimu.
128   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, šis pagrindas taip pat yra atmestinas.
Dėl tariamai klaidingo pagalbos dydžio nustatymo
129   Ieškovė pateikdama papildomą pagrindą nurodo, kad Komisija klaidingai nustatė pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnį privalomos
grąžinti pagalbos dydį. Faktiškai Komisija neįrodė, kad ši pagalba siekė 4 milijonus DEM. Kadangi EB 87 straipsnio 1 dalyje
minima „iš valstybinių išteklių“ suteikta pagalba, nesuderinama su bendrąja rinka pripažintos pagalbos dydis turėtų prilygti
BvS prarastoms pajamoms sumažinus kainą.
130   Komisija neginčijo, kad BvS pareikalavus sumokėti
asset-deal 1
nustatytą kainą ieškovė subankrutuotų. Tačiau ji padarė prielaidą, kad šiuo atveju
asset-deal 2
vis dėlto būtų įvykdyta, kas, anot ieškovės, būtų neįmanoma. Taigi nustatydama pagalbos dydį Komisija neatsižvelgė į galimus
BvS papildomus nuostolius dėl antrosios sutarties neįvykdymo. Be to, pagal ginčijamame sprendime pateiktą apskaičiavimą, BvS
prarastos pajamos ieškovės likvidavimo atveju prilygtų kreditoriams išmokėtinai sumai, o ne 4 milijonams DEM. Kadangi apskaičiuodama
pagalbos dydį Komisija prieštaravo savo pačios išvadoms, ginčijamas sprendimas yra naikintinas.
131   Komisija, palaikoma įstojusios į bylą šalies, ginčija ieškovės argumentus.
132   Pirmosios instancijos teismas primena, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisijos užduotis reikalaujant grąžinti neteisėtai
suteiktą pagalbą yra atimti iš jos gavėjo tą pranašumą, kurį jis gavo rinkoje savo konkurentų atžvilgiu, bei atkurti iki šios
pagalbos suteikimo buvusią padėtį (šiuo klausimu žr. 1990 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 66 punktą bei 1995 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑348/93, Rink. p. I‑673, 27 punktą). Ši užduotis nepriklauso nuo suteiktos pagalbos formos (1993 m. birželio 10 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑183/91, Rink. p. I‑3131, 16 punktas).
133   Be to, buvo pripažinta (žr. konkrečiai  1987 m. vasario 24 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Deufil prieš Komisiją
, 310/85, Rink. p. 901), kad neteisėtai suteiktos pagalbos panaikinimas ją išieškant yra jos neteisėtumo pripažinimo logiška
pasekmė. Dėl šios priežasties neteisėtai suteiktos valstybės pagalbos išieškojimas pirminės padėties atkūrimo tikslu iš principo
nelaikytinas neproporcinga priemone valstybės pagalbą reglamentuojančių Sutarties nuostatų atžvilgiu (minėto  1990 m. kovo
21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
66 punktas).
134   Ginčijamo sprendimo 2 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Vokietijos Federacinė Respublika turi imtis visų būtinų priemonių išieškoti iš gavėjo 1 straipsnyje minėtą pagalbą, kuri
jam buvo suteikta neteisėtai“.
135   Kalbant apie neteisėtą pagalbą, nagrinėjamu atveju suteiktą pirkimo-pardavimo sutartyje nustatytos kainos sumažinimo forma,
klaidinga tvirtinti, kaip tai daro ieškovė, kad grąžintinos pagalbos suma yra mažesnė už tą, kuria buvo sumažinta kaina.
136    Iš tikrųjų pagal
asset-deal 1
BvS parduotų pirmųjų trijų gamybos linijų kaina buvo 5,8 milijono DEM. Sumažinus šią kainą ieškovė gavo 4 milijonų DEM dydžio
ekonominę naudą, kurios neturėjo jos konkurentai.
137   Šiuo atžvilgiu ieškovė negali pagrįstai teigti, kad privataus kreditoriaus požiūriu valstybės pagalbos sudėtinė dalis buvo
mažesnė už tą sumą, kuria buvo sumažinta kaina, ir kad visos
asset-deal 1
nustatytos kainos sumokėjimas būtų sukėlęs Vokietijos Federacinei Respublikai papildomus nuostolius, nes prieš tai buvo nuspręsta,
kad toks įprastomis rinkos ekonomikos sąlygomis veikiantis kreditorius nebūtų sutikęs taip sumažinti kainą (žr. šio sprendimo
122 punktą).
138   Ieškovė bet kuriuo atveju mano, kad Vokietijos Federacinės Respublikos patirtos išlaidos nesiektų 4 milijonų DEM, bet prilygtų
šiai sumai proporcingam atlyginimui, kuris būtų išmokėtas kreditoriams ieškovės likvidavimo atveju, jeigu BvS nebūtų sutikusi
sumažinti kainos.
139   Vis dėlto, kadangi neteisėtai suteiktos pagalbos išieškojimo tikslas yra iki jos suteikimo buvusios padėties atkūrimas, Komisija
pagrįstai nurodė grąžinti šią pagalbą. Faktiškai dėl reikalavimo grąžinti sumą, kuria buvo sumažinta kaina, galinčio sukelti
ieškovės likvidavimą, pastaroji atsidurtų panašioje padėtyje, kurioje ji būtų buvusi nesumažinus kainos, t y., anot pačios
ieškovės, bankroto būsenoje. Šioje situacijoje, jeigu ieškovė iš tikrųjų subankrutuos, Vokietijos Federacinė Respublika šiuos
klausimus reguliuojančioje nacionalinėje teisėje numatytais būdais turės užtikrinti, kad pagalba bus tikrai išieškota ir kad
ieškovės likvidavimas neužkirs kelio ginčijamo sprendimo įvykdymui (šiuo klausimu žr. 1986 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, 52/84, Rink. p. 89, 16 ir 17 punktus).
140   Darytina išvada, kad šis argumentas, o kartu ir visas pirmasis teisinis pagrindas yra atmestinas kaip nepagrįstas.

Dėl antruoju pagrindu nurodyto EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimo bei netinkamo motyvavimo
Šalių argumentai
141   Ieškovė visų pirma primena, kad nagrinėdama pagalbos proporcingumą pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą Komisija turi
atsižvelgti į rinkos struktūrą (1999 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Salomon prieš Komisiją
, T‑123/97, Rink. p. II‑2925, 79 punktas bei 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo
Keller ir Keller Meccanica prieš Komisiją
, T‑35/99, Rink. p. II‑261, 88 punktas). Šiuo klausimu  ji remiasi rekomendacijomis dėl pagalbos su sunkumais susiduriančioms
įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti. Šiose rekomendacijose kaip pavyzdys minimas atvejis, kai įmonių išnykimas gali sąlygoti
monopolijos ar oligopolijos atsiradimą. Ieškovė priduria, kad Komisija privalo patikrinti, ar suteikiant pagalbą nėra pažeidžiamos
kitos Bendrijos teisės nuostatos, kaip antai EB 82 straipsnis bei 1989 m. gruodžio 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 4064/89
dėl koncentracijų tarp įmonių kontrolės (OL 1990, L 257, p. 13) 2 straipsnis (2000 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 78 punktas; 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C‑204/97, Rink. p. I‑3175, 41 ir kt. punktai bei 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
RJB Mining prieš Komisiją
, T‑156/98, Rink. p. II‑337, 112 ir kt. punktai).
142   Nagrinėjamoje byloje sugretindama visumą požymių pagalbos proporcingumo pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą įvertinimo
tikslais, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą neatsižvelgdama į faktą, kad ieškovės išnykimo atveju
Schott Glas
įmonių grupė įgytų ar sustiprintų dominuojančią padėtį tam tikrose stiklo gamybos srityse.
143   Ieškovė konkrečiai priekaištauja Komisijai, kad ši neatkreipė dėmesio į jos paaiškinimus dėl rinkos struktūros ir nepatikrino,
ar jos išnykimas būtų galėjęs sąlygoti siaurą oligopoliją, kaip įrodė Vokietijos vyriausybė savo 2000 m. lapkričio 20 d. pranešime
Komisijai. Ji remiasi šiame pranešime pateiktais kai kuriais su rinkos dalimis susijusiais skaičiais, nurodydama, kad įstojusi
į bylą šalis, būdama pagrindine sektoriaus įmone, ginčija juos nepagrįstai. Konkrečiai, įstojusi į bylą šalis nepaneigė argumento,
kad išnykus ieškovei stebėjimo stiklo žaliavų rinkoje ji užimtų beveik monopolinę padėtį.
144   Galiausiai ginčijamas sprendimas nėra tinkamai motyvuotas, kadangi jis neleidžia nustatyti, ar vertindama kainos sumažinimą
EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto prasme Komisija atsižvelgė į galimą rinkos struktūros pasikeitimą išnykus ieškovei, jeigu
būtų palikta visa pirkimo kaina.
145   Antra, ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši grindė savo vertinimus pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą netiksliais
faktais, konkrečiai, 1998 m. gruodžio 1 d. jai perduotu restruktūrizavimo planu. Ginčijamo sprendimo priėmimo dieną, 2001 m.
birželio 12 d., kuri yra lemiama nagrinėjamoje byloje, šis planas nebeatitiko ieškovės restruktūrizavimo projekto (2001 m.
birželio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją
, T‑6/99, Rink. p. II‑1523, 93 punktas). Šiuo klausimu Komisija pažadėjo įspėti Vokietijos valdžios institucijas iki galutinio
sprendimo priėmimo, kad jos galėtų perduoti jai naują restruktūrizavimo planą, kurį jos pasisiūlė perduoti 2001 m. vasario
27 d. pranešime. Ieškovės manymu, tokiomis aplinkybėmis Komisija ginčijamame sprendime neturėjo remtis 1998 m. restruktūrizavimo
planu.
146   Galiausiai ginčijamas sprendimas nėra pakankamai motyvuotas, nes jame neminima Tiuringijos žemės iniciatyva atliktos Arnold
ekspertizės išvada, pridėta prie Vokietijos Federacinės Respublikos 2001 m. vasario 27 d. pranešimo Komisijai. Tai yra vienintelis
administracinės bylos dokumentas, kuriame pateikta ieškovės ekonominės padėties sisteminė analizė. Ji įrodė ieškovės būklės
gerėjimą 2000 m. Tačiau ginčijamame sprendime  (96 ir 97 konstatuojamosios dalys) Komisija padarė visiškai priešingą šiai
ekspertizei išvadą, kad restruktūrizavimo planas neleido atstatyti ieškovės gyvybingumo. Šia Komisijos išvada taip pat verčia
abejoti 2001 m. gruodžio 10 d. K.‑F. Pfizenmayer  atliktos ekspertizės išvada.
147   Komisija, palaikoma įstojusios į bylą šalies, neigia ieškovės argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
148   Primintina, kad EB 87 straipsnio 3 dalies taikymo srityje Komisija naudojasi plačiais įgaliojimais (minėto 1990 m. kovo 21 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, 56 punktas bei 1996 m. liepos 11 d. Sprendimo
SFEI ir kt.
, C‑39/94, Rink. p. I‑3547, 36 punktas). Taigi Bendrijos teismo vykdoma kontrolė turi apsiriboti procedūrinių taisyklių ir
motyvavimo pareigos laikymosi, esminio faktų tikslumo, akivaizdžios vertinimo klaidos bei piktnaudžiavimo įgaliojimais nebuvimo
patikrinimu (1996 m. spalio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Skibsværftsforeningen ir kt. prieš Komisiją
, T‑266/94, Rink. p. II‑1399, 170 punktas). Bendrijos teismas neturi keisti Komisijos atlikto ekonominio vertinimo savuoju
(1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 56 punktas bei minėto sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
48 punktas).
149   Vis dėlto, viena vertus, Komisija privalo laikytis savo pačios nustatytų rekomendacijų ar priimtų pranešimų valstybės pagalbos
kontrolės srityje tiek, kiek jie atitinka Sutarties nuostatas bei kiek valstybės narės su jais sutiko (minėto sprendimo
Deufil prieš Komisiją
22 punktas, 1993 m. kovo 24 d. Sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 36 punktas; 1996 m. spalio 15 d. Sprendimo
IJssel-Vliet
, C‑311/94, Rink. p. I‑5023, 43 punktas bei 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 53 punktas). Kita vertus, primintina, kad pagal EB 253 straipsnį ji privalo motyvuoti savo sprendimus,
įskaitant tuos, kuriais atsisakoma pripažinti pagalbą suderinama su bendrąja rinka remiantis EB 87 straipsnio 3 dalies c punktu.
150   Visų pirma, tikslinga išnagrinėti ieškovės argumentą, kuriuo ji priekaištauja Komisijai, kad ji grindė ginčijamą sprendimą
1998 m. restruktūrizavimo planu, o ne 2001 m. balandžio 19 d. restruktūrizavimo planu, bei neatsižvelgė į 2000 m. lapkričio
24 d. Arnold ataskaitą.
151   Kalbant pirmiausia apie restruktūrizavimo planą, kuriuo Komisija grindė savo sprendimą, primintina, kad pagal Bendrijos rekomendacijų
dėl valstybės teikiamos pagalbos su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti 3.2.2 punktą pagalba restruktūrizavimui
turi būti susieta su gyvybinga restruktūrizavimo ar atnaujinimo programa, kurią būtina pateikti Komisijai kartu su visais
reikalingais paaiškinimais, o šis planas turi leisti per protingą laiką atstatyti įmonės konkurencingumą.
152   Nagrinėjamoje byloje
asset-deal 1
nustatytos kainos sumažinimas 4 milijonais DEM buvo padarytas BvS iki pranešimo apie tai Komisijai pateikimo 1998 m. gruodžio
1 d. Nustatyta, kad Vokietijos valdžios institucijos kartu su pranešimu apie kainos sumažinimą perdavė 1998 m. gruodžio mėnesio
restruktūrizavimo planą, apimantį 1998–2000 m. laikotarpį. Taip pat nustatyta, kad 2001 m. balandžio 19 d. restruktūrizavimo
planas nebuvo perduotas Komisijai administracinės procedūros metu.
153   Atsakydama į su tuo susijusį Pirmosios instancijos teismo klausimą, ieškovė nurodė, kad pastarasis planas iš pat pradžių nebuvo
perduotas Komisijai siekiant išvengti kelių alternatyvių planų pateikimo vienu metu.
154   Antra, iš 2001 m. vasario 27 d. Vokietijos Federacinės Respublikos pranešimo matyti, kad 1998 m. restruktūrizavimo plano pakeitimo
būtinumas buvo sąlygotas, viena vertus, jame numatyto privataus investuotojo indėlio nebuvimo, bei, kita vertus, 1999 m. pirmojo
pusmečio itin silpnos ekonominės padėties, kas prisidėjo prie ieškovės finansinės būklės pablogėjimo. 2001 m. iškilęs būtinumas
parengti naują restruktūrizavimo planą patvirtina 1998 m. parengto restruktūrizavimo plano nesėkmę, kadangi jis neleido per
protingą laiką atkurti ieškovės gyvybingumo.
155   Trečia, pažymėtina, kad niekas byloje nepatvirtina, kad Komisija iš tikrųjų įsipareigojo informuoti Vokietijos valdžios institucijas
apie ginčijamo sprendimo priėmimo neišvengiamumą, kaip teigia ieškovė.
156   Šiuo klausimu jau buvo nuspręsta, kad Komisijos pareiga įspėti suinteresuotą valstybę narę apie neigiamo sprendimo priėmimo
neišvengiamumą būtų tik laiko vilkinimas, trukdantis užbaigti administracinę procedūrą (1999 m. sausio 21 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Neue Maxhütte Stahlwerke ir Lech-Stahlwerke prieš Komisiją
, T‑129/95, T2/96 ir T‑97/96, Rink. p. II‑17, 231 punktas).
157   Be to, savo 2001 m. vasario 27 d. pranešime Vokietijos valdžios institucijos tik nurodė, kad „Komisijai pareikalavus federalinė
vyriausybė artimiausiu metu informuos ją apie galutinį sprendimą dėl restruktūrizavimo plano“. Taigi ieškovė negali pagrįstai
teigti, kad minėtame 2001 m. vasario 27 d. pranešime Vokietijos vyriausybė pasiūlė perduoti naują restruktūrizavimo planą,
kadangi tokio plano tuo metu dar nebuvo.
158   Be viso to, tame pačiame pranešime nurodžiusi būtinumą keisti 1998 m. restruktūrizavimo planą, Vokietijos valdžia pažymėjo:
„Vis dėlto federalinė vyriausybė mano, kad atsižvelgdama į rinkos sąlygomis būdingą BvS elgesį Komisija gali užbaigti procedūrą
nenagrinėdama restruktūrizavimo plano pakeitimų, kurių terminą dar reikia nustatyti“.
159   Galiausiai ketvirta, kaip pabrėžia Komisija, ieškovė nemanė esant naudinga  perduoti šį planą Komisijai nuo jo patvirtinimo
2001 m. balandžio 19 d. iki ginčijamo sprendimo priėmimo 2001 m. birželio 12 d.
160   Iš visų šių svarstymų darytina išvada, kad ieškovė nepagrįstai teigia, jog Vokietijos Federacinė Respublika formaliai paprašė
Komisijos leidimo pateikti atnaujintą restruktūrizavimo planą. Dėl šios priežasties nepripažintina, kad grįsdama ginčijamą
sprendimą 1998 m. restruktūrizavimo planu Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
161   Kita vertus, kalbant apie 2000 m. lapkričio 24 d. Arnold ataskaitą, jos įvadinėje dalyje pažymėta, kad ekspertizė buvo užsakyta
Tiuringijos žemės siekiant įvertinti su papildomos pagalbos suteikimu susijusią riziką.
162   Be to, šios ataskaitos baigiamojoje dalyje nurodyta:
„Bendrovės veiklos 1997–2002 m. rezultatai rodo jos būklės gerėjimą.
Dėl apyvartos augimo ir kaštų mažinimo veiklos rezultatai nuo 1997 m. nuolat gerėjo, išskyrus 1999 m. Atsižvelgiant į papildomas
pajamas 2000 m. bus galima išlyginti rodiklius. Persilaužimas įvyks 2002 m. pasiekus 40 milijonų DEM apyvartą.
Preziumuojama, kad nebus jokių šį augimą įtakojančių išimtinių veiksnių.
Tačiau prognozuojamo augimo būtina sąlyga yra numatomos 11 500 000 DEM dydžio investicijos. 2000 m. pavyko realizuoti tik
1 000 000 DEM dydžio investicijas.
Bendrovės finansai kelia didelį nerimą. Be investicijoms į pakeitimus ir renovacijas skirtų 11 500 000 DEM yra 20 538 000 DEM
grąžintinų senų kreditų.
Mūsų paskaičiavimais, 2001 m. bendrovei pritrūks 7 842 000 DEM apyvartinių lėšų, o 2002 m. – 2 215 000 DEM apyvartinių lėšų.
Mūsų vertinimu, bendrovė nepajėgs egzistuoti tik būsimų nuosavų lėšų dėka. Jei pranešimo Europos Sąjungai procedūros baigtis
būtų neigiama, prireiktų 6 000 000 DEM dydžio naujų finansinių išteklių.
Bendrovė nėra pajėgi tai padaryti.
Mūsų nuomone, gamybos išsaugojimui yra būtinos papildomos subsidijos ir pagalba arba grąžintinų senų kreditų sumažinimas“.
163   Atsižvelgiant į tai, Arnold ataskaita nepatvirtina ieškovės ilgalaikio rentabilumo perspektyvų.
164   Be to, savo 2001 m. vasario 5 d. Tiuringijos žemei adresuotame subsidijos prašyme, kurį Pirmosios instancijos teismas paprašė
pateikti, ieškovė nurodė, kad Arnold ataskaitoje numatytos investicijos „dabartinėje bendrovės situacijoje prieštaravo pagalbos
reglamentavimui“, todėl šiuo klausimu buvo tikslinga nukrypti nuo šios ataskaitos išvadų.
165   Dėl šios priežasties nepripažintina, kad, kaip teigia ieškovė, 1998 m. restruktūrizavimo plano pakeitimas buvo pagrįstas Arnold
ataskaita, nes, pačios ieškovės manymu, nuo jos išvadų reikėjo nukrypti.
166   Šiomis aplinkybėmis ir konkrečiai atsižvelgiant į Arnold ataskaitos išvadas bei į ieškovės pateiktą jų vertinimą, Komisija
pagrįstai galėjo nuspręsti, jog nėra būtina jomis remtis ginčijamame sprendime. Dėl šios priežasties ieškovės argumentas dėl
ginčijamo sprendimo nepakankamo motyvavimo šiuo klausimu yra atmestinas.
167   Dėl ieškovės nurodomos 2001 m. gruodžio 10 d. K.‑F. Pfizenmayer  ekspertizės primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką
sprendimo dėl valstybės pagalbos teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant į jo priėmimo metu Komisijos turėtą informaciją
(minėto 1986 m. liepos 10 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
16 punktas). Taigi konstatuotina, jog kadangi K.‑F. Pfizenmayer  ekspertizė, kurios išvadas ieškovė pateikė nagrinėjant laikinųjų
apsaugos priemonių taikymo klausimą tam, kad būtų įvertintos jos ekonominio išlikimo galimybės ieškinio atmetimo atveju, buvo
atlikta po ginčijamo sprendimo priėmimo, Komisija neturėjo duomenų apie ją administracinės procedūros metu.
168   Iš to darytina išvada, kad ieškovė neįrodė, jog Komisija grindė savo vertinimą pagal EB 87 straipsnio 3 dalį netiksliais faktais
arba jog ginčijamas sprendimas yra netinkamai motyvuotas šiuo atžvilgiu.
169   Antra, reikėtų patikrinti atsižvelgiant į rekomendacijas dėl pagalbos su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti,
ar Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą atsisakydama pripažinti kainos sumažinimą suderinamu su bendrąja rinka pagal
EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, neatsižvelgdama į galimą oligopolijos atsiradimą dėl ieškovės išnykimo.
170   Šiuo atžvilgiu svarbu pažymėti, kad minėtų rekomendacijų 1.2 punkte (žr. šio sprendimo 3 punktą), kuris yra įvadinėje dalyje,
kaip pavyzdys yra nurodomos tam tikros aplinkybės, kuriomis su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti
skirta pagalba gali būti pateisinama nukrypstant nuo šių rekomendacijų 1.1 punkte nurodyto principo, kad nepageidautina, jog
valstybės narės teiktų subsidijas įmonėms, kurios naujoje rinkos situacijoje turėtų išnykti ar būtų restruktūrizuotos. Vis
dėlto negalima daryti išvados, kad kurios nors iš šių aplinkybių atsiradimas pats savaime pateisintų išimties taikymą. Vienos
iš šių aplinkybių pakaktų pateisinti su sunkumais susiduriančioms įmonėms gelbėti ir jų restruktūrizavimui skatinti skirtos
valstybės pagalbos tik įvykdžius rekomendacijose nustatytas bendras pagalbos gelbėjimui ir restruktūrizavimui teikimo leidimo
sąlygas.
171   Taigi ieškovė neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nurodydama, jog 1998 m. restruktūrizavimo planas,
priešingai negu reikalauja minėtos rekomendacijos, neleido atkurti ieškovės gyvybingumo (žr. šio sprendimo 154 punktą).
172   Be to, priešingai negu teigia ieškovė, nei iš Sutarties, nei iš minėtų rekomendacijų nuostatų neišplaukia, kad neteisėta
pagalba įmonėms gelbėti ir restruktūrizuoti turi būti leidžiama tuo atveju, jeigu pagalbos gavėjo išnykimas galėtų privesti
prie monopolijos ar siauros oligopolijos konkrečioje rinkoje.
173   Ieškovės argumentams pagrįsti nurodoma teismų praktika nepaneigia ankstesniame punkte padarytos išvados. Savo minėtame sprendime
Salomon prieš Komisiją
(79 punktas) Pirmosios instancijos teismas apsiribojo konstatavimu, kad Komisija toje byloje ginčijamame sprendime nepripažino
pagalbos suderinama su bendrąja rinka vien dėl atitinkamai rinkai priskiriamo oligopolinio pobūdžio ir atsižvelgė į šios rinkos
struktūrą tik siekdama paremti savo argumentus dėl to, kad pagalbos dydis negalėjo sukelti bendram interesui priešingo konkurencijos
iškraipymo, kaip nurodyta EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte. Minėtame sprendime
Keller ir Keller Meccanica prieš Komisiją
(88 punktas) Pirmosios instancijos teismas tik pažymėjo, kad atitinkamai rinkai, kurioje veikė ieškovai, nebuvo būdinga oligopolinė
struktūra.
174   Be to, kalbant apie ieškovės nurodomą nepakankamą motyvaciją šiuo klausimu, konstatuotina, kad ginčijamame sprendime Komisija
padarė išvadą, jog
asset-deal 1
nustatytos kainos sumažinimas neišplaukė iš EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos išimties. Administracinės procedūros
metu ieškovė savo papildomo prašymo atleisti nuo ginčytinos priemonės vykdymo negrindė argumentu, susijusiu su jos galimo
pasitraukimo iš rinkos pasekmėmis jos struktūrai.
175   Dėl šios priežasties atsižvelgiant į 59 ir 60 punktuose minėtus reikalavimus dėl motyvavimo darytina išvada, kad nagrinėjamos
bylos aplinkybėmis Komisija neturėjo iš anksto tirti oligopolinės situacijos konkrečioje rinkoje susidarymo rizikos, todėl
ginčijamo sprendimo netinkamu motyvavimu šiuo klausimu grindžiamas prieštaravimas yra atmestinas.
176   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, nagrinėjamas pagrindas yra atmestinas.

Dėl trečiuoju pagrindu nurodomo teisės į gynybą ir tinkamo administravimo principo pažeidimo
Šalių argumentai
177   Ieškovė teigia, kad valstybės pagalbos formalaus tyrimo procesą reglamentuojantys bendrieji proceso principai suteikia pagalbos
gavėjui didesnes garantijas negu vien teisę pateikti pastabas pradėjus šį procesą, kuri suteikiama suinteresuotiems asmenims
pagal EB 88 straipsnio 2 dalį. Papildomų teisių pripažinimas atitiktų Komisijos cituojamą teismų praktiką, pagal kurią pagalbos
gavėjas laikytinas tik „suinteresuota šalimi“ minėtos nuostatos prasme.
178   Pagalbos gavėjo padėtis skiriasi nuo suinteresuotų trečiųjų asmenų padėties dėl to, kad nors jis nėra tiesiogiai proceso šalis,
galutinis sprendimas, nurodantis grąžinti pagalbą, gali sukelti grėsmę jo buvimui. Ši aplinkybė pateisintų papildomų teisių
pripažinimą.
179   Konkrečiai, teisė į teisingą bylos nagrinėjimą (2001 m. vasario 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mannesmannröhren-Werke prieš Komisiją
, T‑112/98, Rink. p. II‑729, 77 punktas) ir teisė į gynybą įpareigoja Komisiją suteikti pagalbos gavėjui galimybę veiksmingai
pareikšti savo nuomonę per formalų tyrimo procesą iškylančiais fakto ir teisės klausimais, kuriais ši institucija ketina grįsti
savo sprendimą. Ši garantija išplaukia iš teismų praktikos, įteisinančios bet kurio asmens, kurio atžvilgiu gali būti priimtas
neigiamai jį įtakojantis sprendimas, teisę į gynybą (2001 m. gegužės 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kaufring ir kt. prieš Komisiją
, T‑186/97, T‑187/97, T‑190/97 – T‑192/97, T‑210/97, T‑211/97, T‑216/97 – T‑218/97, T‑279/97, T‑280/97, T‑293/97 ir T‑147/99,
Rink. p. II‑1337, 153 punktas). Ši teisė būti išklausytam ir tinkamo administravimo principas suponuoja teisę susipažinti
su bylos medžiaga (1998 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eyckeler&Malt prieš Komisiją
, T‑42/96, Rink. p. II‑401, 75 ir kiti punktai). Pagaliau pagalbos gavėjo teisių susiaurinimas iki galimybės pateikti pastabas
pagal EB 88 straipsnio 2 dalį taip pat prieštarautų suinteresuotų įmonių išklausymą per EB 81 ir 82 straipsnių įgyvendinimo
ir koncentracijos kontrolės procedūras reguliuojančioms taisyklėms.
180   Be to, tinkamo administravimo principo laikymasis reikalauja atlikti išsamų ir nešališką tyrimą (minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink's France
62 punktas bei 2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
max.mobil prieš Komisiją
, T‑54/99, Rink. p. II‑313, 48 punktas). Taigi Komisija turi savo iniciatyva rinkti visus būtinus atsiliepimus, konkrečiai,
reikalaudama informacijos iš pagalbos gavėjų, kad galėtų susipažinti su visomis faktinėmis aplinkybėmis, svarbiomis jos sprendimo
priėmimo metu (minėto sprendimo
ESF Elbe-Stahlwerke Feralpi prieš Komisiją
93, 126, 128 ir 130 punktai).
181   Naudos gavėjo teisė būti išklausytam tuo labiau turi būti garantuota atsižvelgiant į Komisijos turimą veiksmų laisvę valstybės
pagalbos kontrolės srityje, konkrečiai, taikant EB 87 straipsnio 3 dalį (1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Technische Universität München
, C‑269/90, Rink. p. I‑5469, 13 ir kiti punktai bei 1992 m. liepos 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Dansk Pelsdyravlerforening prieš Komisiją
, T‑61/89, Rink. p. II‑1931, 129 punktas ir minėto sprendimo
Kaufreng ir kt. prieš Komisiją
152 punktas). Susiaurinus šią teisę administracinės procedūros metu iki teisės pateikti pastabas pagal EB 88 straipsnio 2 dalį,
pagalbos gavėjas, nors ir turėdamas pilną teisę kreiptis į Pirmosios instancijos teismą, galėtų pasinaudoti tik daline teismine
gynyba.
182   Nagrinėjamoje byloje Komisija trejopai pažeidė ieškovės procesines teises. Visų pirma, ji nepatenkino kartu su ieškovės pagal
EB 88 straipsnio 2 dalį 2000 m. rugpjūčio 28 d. pateiktomis pastabomis pareikšto prašymo leisti susipažinti ir pareikšti savo
nuomonę dėl neįslaptintos Komisijos bylos dalies.
183   Antra, Komisija nepriėmė 2001 m. vasario 27 d. Vokietijos vyriausybės pranešime pateikto pasiūlymo perduoti jai naujausią
ieškovės restruktūrizavimo planą ginčijamos priemonės įvertinimo pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą tikslais, jei Komisija
manytų, kad, priešingai šios vyriausybės teiginiams, ši priemonė pripažintina valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies
prasme. Konkrečiai, Komisija pažeidė savo įsipareigojimą Vokietijos vyriausybei iš anksto pranešti jai apie būsimą savo sprendimą,
kas būtų įgalinę šią vyriausybę nedelsiant pateikti naują restruktūrizavimo planą.
184   Ieškovės teisės į gynybą užtikrinimas turėjo dar didesnę reikšmę, kadangi Komisija ketino atmesti suinteresuotos valstybės
narės nuomonę dėl valstybės pagalbos nebuvimo (minėto sprendimo
Kaufring ir kt. prieš Komisiją
152 punkto pabaiga). Konkrečiai, priešingai negu teigia įstojusi į bylą šalis, šios valstybės narės pozicija neturi pirmenybės
pagalbos gavėjo pozicijos atžvilgiu, todėl buvo būtina išklausyti pastarąjį.
185   Šiomis aplinkybėmis ieškovė priekaištauja Komisijai pirmiausia dėl to, kad ši atsisakė rimtai svarstyti jos argumentą dėl
asset-deal 1
pakeitimo. Antra, Komisija turėjo pranešti ieškovei apie savo ketinimą pripažinti kainos sumažinimą valstybės pagalba. Be
to, jos pareiga atlikti išsamų ir nešališką tyrimą sąlygojo pareigą reikalauti tiesiogiai iš ieškovės perduoti naują restruktūrizavimo
planą arba bent jau jo aprašymą nurodant viso plano galimo pateikimo datą.
186   Faktiškai savo minėtame 2001 m. vasario 27 d. pranešime Vokietijos Federacinė Respublika iš esmės nurodė, kad 2000 m. lapkričio
24 d. Arnold ekspertizės išvados, kurios buvo perduotos Komisijai, tapo restruktūrizavimo plano pakeitimo pagrindu. Šis pakeitimas
buvo būtinas dėl privataus investuotojo nebuvimo bei dėl 1998–1999 m. laikotarpio ekonominio nuosmukio sąlygoto lėšų trūkumo.
Remiantis Arnold ataskaita, ieškovė pasiektų didžiausią rentabilumą 2002 m. Taigi būdama informuota apie ieškovės finansinės
padėties gerėjimą 2001 m. palyginus su 1998 m., Komisija, anot ieškovės, negalėjo remtis 1998 m. restruktūrizavimo planu,
ką ji padarė ginčijamame sprendime (34 ir 108 konstatuojamosios dalys).
187   Trečia, iki administracinės procedūros pabaigos Komisija neinformavo nei Vokietijos vyriausybės, nei ieškovės apie jos  pateiktus
klausimus
Schott Glas
grupei po pastarosios 2000 m. rugsėjo 28 d. pastabų bei apie šios grupės 2001 m. sausio 23 d. pateiktas papildomas pastabas
taip nesuteikdama joms galimybės išdėstyti savo poziciją. Taip vienašališkai iš pagrindinio ieškovės konkurento gaudama informaciją
klausimais, kurių svarbą Komisijai patvirtina jau šių klausimų pateikimo faktas (žr. generalinio advokato pareigas vykdančio
teisėjo B. Vesterdorf išvadą 1991 m. spalio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendime,
Rhône-Poulenc prieš Komisiją
, T‑1/89, Rink. p. II‑867, II‑869), Komisija pažeidė savo pareigą išlikti nešališka visų suinteresuotų asmenų atžvilgiu bei
jų nediskriminavimo principą, tinkamo administravimo principą ir ieškovės teisę į nešališką bylos nagrinėjimą. Be to, ji ženkliai
sumažino ieškovės teisės būti išklausytai reikšmę (minėtos 2002 m. balandžio 4 d. nutarties byloje
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
85 punktas).
188   Be to, taip veikdama Komisija pažeidė ir Vokietijos vyriausybės teisę į gynybą. Priešingai negu teigia įstojusi į bylą šalis,
ieškovė faktiškai gali pasiremti šiuo pažeidimu kaip savo pačios teisių pažeidimo įrodymu. Faktiškai suinteresuotoji valstybė
narė gali būti pagalbos gavėjo „įgaliotu atstovu“ tiek, kiek Komisija laikė pastarąjį tik informacijos šaltiniu. Bet pagalbos
gavėjas negalėtų priversti valstybės narės pareikšti ieškinio.
189   Šie pažeidimai pateisina ginčijamo sprendimo panaikinimą, nes jų nesant formalaus tyrimo proceso rezultatas galėjo būti kitoks
(2000 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑288/96, Rink. p. I‑8237, 101 punktas). Konkrečiai, Vokietijos vyriausybės ir ieškovės atsiliepimų į
Schott Glas
papildomas pastabas pateikimas galėjo iš esmės paveikti ginčijamą sprendimą. Faktiškai šiame sprendime (35 ir 36 konstatuojamosios
dalys) Komisija atliko rinkos tyrimą remdamasi būtent minėtomis papildomomis pastabomis, atmesdama 2000 m. lapkričio 20 d.
Vokietijos vyriausybės pranešime iškeltą mintį, kad ieškovės išnykimas privestų prie oligopolijos. Be to, ji rėmėsi šiomis
papildomomis pastabomis dėl ieškovės turimų perteklinių pajėgumų ir jos vykdomos tariamai agresyvios kainų politikos darydama
išvadą, kad ginčijama priemonė neatitiko proporcingumo kriterijaus (ginčijamo sprendimo 102 ir 103 konstatuojamosios dalys).
190   Komisija ir įstojusi į bylą šalis ginčija ieškovės argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
191   Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės pagalbos kontrolės procedūra dėl savo bendro pobūdžio yra procedūra,
pradėta valstybės narės, dėl jos turimų įsipareigojimų Bendrijai atsakingos už pagalbos suteikimą, atžvilgiu (minėto 1986 m.
liepos 10 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
29 punktas bei sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
81 punktas).
192   Dėl šios priežasties suinteresuoti asmenys, išskyrus už pagalbos suteikimą atsakingą valstybę narę, per procedūrą negali patys
tiesiogiai dalyvauti diskusijose su Komisija taip, kaip tai gali daryti ši valstybė narė (minėtų sprendimų
Komisija prieš Sytraval ir Brink's France
59 punktas bei
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
82 punktas). Iš esmės jų vaidmuo yra teikti informaciją Komisijai (minėto sprendimo
Skibsværftsforeningen ir kt. prieš Komisiją
256 punktas bei 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
, T‑371/94, T‑394/94, Rink. p. II‑2405, 59 punktas).
193   Šia prasme jokia valstybės pagalbos kontrolės nuostata nenumato pagalbos gavėjui, kaip vienam iš suinteresuotų asmenų, ypatingo
vaidmens. Be to, primintina, kad valstybės pagalbos kontrolės procedūra nėra vykdoma pagalbos gavėjo „atžvilgiu“, kas reikštų,
kad jis gali naudotis teisei į gynybą prilyginamomis teisėmis (minėto sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
83 punktas).
194   Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad bendrieji teisės principai, tokie kaip teisė į teisingą bylos nagrinėjimą, teisė būti išklausytam,
tinkamo administravimo bei nediskriminavimo principai, kuriais remiasi ieškovė, neleidžia Bendrijos teismui išplėsti Sutartimi
ir antrinės teisės aktais suinteresuotiems asmenims suteikiamų procesinių teisių valstybės pagalbos kontrolės procedūros metu.
Taip pat netinka remtis teismų praktika dėl EB 81 ir 82 straipsnių taikymo bei koncentracijos kontrolės, kur kalbama apie
procedūras, pradėtas įmonių, dėl šios priežasties besinaudojančių specialiomis procesinėmis teisėmis, o ne valstybės narės
atžvilgiu.
195   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, ieškovės argumentas, kad pagalbos gavėjo padėtis skiriasi nuo kitų suinteresuotų asmenų
padėties, yra atmestinas.
196   Nagrinėjamoje byloje nustatyta, kad pagal EB 88 straipsnio 2 dalį bei Reglamento 659/1999 6 straipsnio 1 dalį ieškovei buvo
pasiūlyta pateikti savo pastabas ir kad ji pasinaudojo šia galimybe 2000 m. rugpjūčio 28 d. pateikdama savo pastabas Komisijai.
Be to, kaip matyti iš Reglamento 659/1999 8 konstatuojamosios dalies, suinteresuotųjų šalių teises geriausiai galima apsaugoti
laikantis EB 88 straipsnio 2 dalyje numatyto formalaus tyrimo proceso.
197   Kadangi suinteresuoti asmenys, išskyrus atitinkamą valstybę narę, neturi teisės patys tiesiogiai dalyvauti diskusijoje su
Komisija, negalima daryti išvados, kad ieškovė turėjo teisę susipažinti su neįslaptinta administracinės bylos medžiaga ar
kad Komisija privalėjo jai perduoti
Schott Glas
pateiktas pastabas ir atsakymus į Komisijos klausimus.
198   Be to, šiuo atžvilgiu jau buvo pažymėta, kad jokia valstybės pagalbos reglamentavimo ar teismų praktikos nuostata neleidžia
daryti išvados, kad Komisija privalo išklausyti iš valstybės išteklių suteiktos pagalbos gavėją dėl jos pateikto tiriamos
priemonės teisinio vertinimo arba įspėti suinteresuotą valstybę narę – ir tuo labiau pagalbos gavėją – apie savo poziciją
iki galutinio sprendimo priėmimo po to, kai suinteresuotiems asmenims ir valstybei narei buvo pasiūlyta pateikti savo pastabas
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Neue Maxhütte Stahlwerke ir Lech-Stahlwerke prieš Komisiją
230 ir 231 punktus).
199   Dėl per administracinę procedūrą ieškovės iškelto argumento, kad ji turėjo teisę į
asset-deal 1
pakeitimą, kadangi Tiuringijos žemė neįvykdė savo pažado suteikti investicinę pagalbą, pakanka priminti, kad Komisija jį
atmetė pakankamai motyvuotai (žr. šio sprendimo 67 ir 77 punktus). Dėl šios priežasties ieškovė nepagrįstai teigia, kad Komisija
neišnagrinėjo atidžiai jos argumentų šiuo klausimu.
200   Pagaliau kalbant apie Vokietijos Federacinės Respublikos teisės į gynybą pažeidimą, ieškovė priekaištauja Komisijai dėl to,
kad ši nepriėmė šios valstybės pasiūlymo pateikti jai 2001 m. balandžio 19 d. restruktūrizavimo planą. Ji taip pat priekaištauja
dėl to, kad Komisija neperdavė Vokietijos Federacinei Respublikai
Schott Glas
2001 m. sausio 23 d. atsakymų į jos klausimus, pateiktus po šios įmonės 2000 m. rugsėjo 28 d. pastabų dėl formalaus tyrimo
proceso pradėjimo gavimo.
201   Primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką teisės į gynybą užtikrinimo principas reikalauja suteikti suinteresuotai
valstybei narei galimybę efektyviai išreikšti savo poziciją dėl trečiųjų asmenų pagal EB 88 straipsnio 2 dalį pateiktų pastabų,
kuriomis Komisija ketina grįsti savo sprendimą, bei kad nesuteikus valstybei narei galimybės pasisakyti dėl šių pastabų Komisija
negali jomis remtis savo sprendime prieš šią valstybę. Tačiau tam, kad toks pažeidimas sąlygotų sprendimo panaikinimą, reikia
įrodyti, kad nepadarius šio pažeidimo procedūros rezultatas būtų buvęs kitoks (1987 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 259/85, Rink. p. 4393, 12 ir 13 punktai; 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑301/87, Rink. p. I‑307, 29–31 punktai; minėto 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
46–48 punktai bei minėto 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
100 ir 101 punktai).
202   Nagrinėjamoje byloje, laikantis EB 88 straipsnio 2 dalies ir Reglamento 659/1999 6 straipsnio 2 dalies reikalavimų, Vokietijos
Federacinei Respublikai buvo suteikta galimybė pateikti savo pastabas dėl sprendimo pradėti procesą ir buvo perduotos suinteresuotų
asmenų, konkrečiai, ieškovės ir
Schott Glas
, pateiktos pastabos šiuo klausimu. Kita vertus, pažymėtina, kad Komisija neperdavė Vokietijos Federacinei Respublikai
Schott Glas
2001 m. sausio 23 d. atsakymų į Komisijos klausimus, pateiktus po šios įmonės pirminių pastabų dėl proceso pradėjimo gavimo.
203   Tačiau toks teisės į gynybą pažeidimas nėra toks svarbus, kad pats savaime sąlygotų ginčijamo teisės akto panaikinimą. Šis
pažeidimas yra procedūros trūkumas, reikalaujantis, kad suinteresuota valstybė narė nurodytų šio pažeidimo konkrečius neigiamus
padarinius jos subjektyvioms teisėms ir kad būtų įvertintas šio procedūrinio pažeidimo poveikis ginčijamo teisės akto turiniui.
Tačiau tai nebuvo padaryta nagrinėjamoje byloje.
204   Šiomis aplinkybėmis ieškovės argumentas, grindžiamas Vokietijos Federacinės Respublikos teisių į gynybą pažeidimu, yra neveiksmingas.
205   Bet kuriuo atveju, kalbant apie minėto restruktūrizavimo plano pateikimą, pirmiau buvo nustatyta, kad Vokietijos valdžios
institucijos nebuvo formaliai pasiūliusios Komisijai perduoti jai 2001 m. balandžio 19 d. restruktūrizavimo planą ir kad jos
tikėjosi, jog Komisija galėjo priimti sprendimą jos jau turimos informacijos pagrindu (žr. šio sprendimo 160 punktą). Dėl
šios priežasties Komisija nėra padariusi akivaizdžios vertinimo klaidos neprašydama nei Vokietijos Federacinės Respublikos,
nei tuo labiau ieškovės pateikti minėtą planą.
206   Dėl fakto, kad Komisija, kaip ji pati pripažįsta, neperdavė Vokietijos valdžios institucijoms
Schott Glas
2001 m. sausio 23 d. atsakymų į jos pateiktus klausimus, Pirmosios instancijos teismas pabrėžia, kad vien ši aplinkybė bet
kuriuo atveju negalėtų sąlygoti ginčijamo sprendimo panaikinimo.
207   Faktiškai reikėtų pažymėti, kad, priešingai
Schott Glas
teiginiams minėtuose atsakymuose, ginčijamame sprendime Komisija nepriėjo prie išvados, kad tam tikrose prekių rinkose, kuriose
veikė ieškovė, susidarė struktūrinis gamybos pajėgumų perteklius (101 konstatuojamoji dalis).
208   Kita vertus, dėl
Schott Glas
argumentų dėl ieškovės vykdomos tariamai agresyvios kainų politikos Komisija, ginčijamame sprendime nagrinėdama pagalbos proporcingumą,
nurodė (103 konstatuojamoji dalis):
„Savo pastabose dėl proceso pradėjimo [ieškovės] konkurentas pažymėjo, kad [ieškovė] sistemingai pardavinėjo savo prekes mažesnėmis
negu rinkos kainomis ir net žemiau savikainos, bei kad [ieškovė] nuolat gaudavo savo patirtų nuostolių kompensaciją. Atsižvelgiant
į tai, kad joks realus restruktūrizavimo planas nebuvo pateiktas, Komisija neatmeta galimybės, kad įmonė skirdavo gautas lėšas
rinką iškreipiančiai veiklai, nesusijusiai su restruktūrizavimo procesu.“
209   Tačiau net jeigu, priešingai šiame punkte esančiai informacijai, Komisija grįstų savo išvadas dėl pagalbos proporcingumo sąlygos
neįvykdymo ne tik
Schott Glas
pastabomis, bet taip pat jos 2001 m. sausio 23 d. atsakymais į Komisijos pateiktus klausimus, ši aplinkybė nesąlygotų ginčijamo
sprendimo panaikinimo. Faktiškai, kaip jau buvo pažymėta anksčiau, Komisija pagrįstai manė, kad be tinkamo restruktūrizavimo
plano negalima buvo tikėtis ieškovės gyvybingumo sugrąžinimo. Vien ši išvada pateisina pagalbos nesuderinamumo pripažinimą.
210   Darytina išvada, kad net jeigu Vokietijos Federacinė Respublika būtų turėjusi
Schott Glas
2001 m. sausio 23 d. atsakymus, ginčijamo sprendimo turinys nepasikeistų.
211   Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, nagrinėjamas pagrindas yra atmestinas.

Dėl ketvirtuoju pagrindu nurodytos netinkamos motyvacijos
Šalių argumentai
212   Be su kitais teisiniais pagrindais susijusios netinkamos motyvacijos, ieškovė kaltina Komisiją netinkamai motyvavus ginčijamą
sprendimą tiek, kiek jame nurodomas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir bendram
interesui prieštaraujantis prekybos sąlygų trikdymas EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto prasme. Komisija apsiribojo konkurentų
ir prekybos nagrinėjamų prekių rinkose buvimo konstatavimu (51 konstatuojamoji dalis). Tačiau ji turėjo apibrėžti šią rinką
bent jau bendrais bruožais, nurodyti pagrindinius ieškovės konkurentus kitose valstybėse narėse, o taip pat apibūdinti Bendrijoje
vykstančius pagrindinius prekybos srautus bei tiksliai nurodyti ieškovės pasitraukimo iš rinkos pasekmes, kadangi tam tikrose
srityse
Schott Glas
grupė buvo vienintelis konkurentas (minėto sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
273 punktas).
213   Be to, ginčijamo sprendimo motyvuose nebuvo atsižvelgta į nagrinėjamos priemonės kontekstą (1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
TWD prieš Komisiją
, C‑355/95 P, Rink. p. I‑2549, 26 punktas). Taikydama privataus investuotojo kriterijų Komisija faktiškai turėjo ištirti nagrinėjamą
priemonę anksčiau suteiktos pagalbos, kuriai buvo taikoma atskira kontrolės procedūra, kontekste (37, 42, 63, 65, 85 ir 110
konstatuojamosios dalys).
214   Komisija ir įstojusi į bylą šalis neigia šiam pagrindui paremti ieškovės iškeltus argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
215   Primintina, kad nors savo sprendimo motyvuose Komisija turi bent jau išdėstyti pagalbos suteikimo aplinkybes, kuomet jos įrodo,
kad pagalba daro poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai, ji neprivalo įrodinėti realių jau suteiktos pagalbos padarinių.
Priešingu atveju šis reikalavimas būtų naudingas neteisėtą pagalbą teikiančioms valstybėms narėms, kitų valstybių narių, pranešančių
apie planuojamą suteikti pagalbą, nenaudai (šiuo klausimu žr. minėto 2002 m. rugsėjo 19 d. sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑113/00, 54 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
216   Atsižvelgiant į šią teismų praktiką, darytina išvada, kad nagrinėjamoje byloje Komisija nepažeidė pareigos pakankamai motyvuoti
ginčijamą sprendimą.
217   Faktiškai ginčijamo sprendimo 35 ir 36 konstatuojamosiose dalyse Komisija apibrėžė nagrinėjamų produktų, konkrečiai, specialaus
stiklo, rinką ir konstatavo, kad ieškovė buvo viena iš dešimties šioje rinkoje veikiančių Bendrijos įmonių. Be to, ginčijamo
sprendimo 51 konstatuojamojoje dalyje tinkamai ir pakankamai išsamiai išdėstyti faktai ir teisiniai samprotavimai, į kuriuos
buvo atsižvelgta vertinant su poveikiu valstybių narių tarpusavio prekybai susijusią sąlygą, konkrečiai, kad Bendrijoje įsisteigę
ieškovės konkurentai veikė nagrinėjamų prekių rinkoje, kad šioje rinkoje vyko prekyba ir kad šie konkurentai negaudavo tokios
finansinės naudos, kuria naudojosi ieškovė.
218   Darytina išvada, kad šis pagrindas taip pat yra atmestinas.

Dėl penktuoju pagrindu nurodyto Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies antrojo sakinio pažeidimo
219   Ieškovės manymu, Komisija pažeidė esminę procedūrinę taisyklę neišsiųsdama jai
ex officio
ginčijamo sprendimo kopijos, kaip reikalauja Reglamento Nr. 659/1999 20 straipsnio 1 dalies antrasis sakinys. Šios nuostatos
tikslas yra garantuoti pagalbos gavėjui, kurio paminėjimas yra žymiai svarbesnis nei kitų asmenų, kad jis tikrai turės komisarų
kolegijos priimtą tekstą. Teisinio tikrumo principas reikalauja, kad Komisija įvykdytų šią pareigą per du mėnesius nuo sprendimo
priėmimo datos.
220   Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas mano, kad Komisija pagrįstai teigia, jog minėto Reglamento 20 straipsnio 1 dalies
antrasis sakinys įpareigoja perduoti sprendimą, kuriuo užbaigiama kontrolės procedūra, tik po jo priėmimo ir perdavimo suinteresuotai
valstybei narei. Kadangi teisės akto teisėtumas vertintinas atsižvelgiant į jo priėmimo metu esančias faktines ir teisines
aplinkybes, minėtos nuostatos pažeidimas neleistų pripažinti ginčijamo sprendimo neteisėtu ir dėl to panaikinti jį.
221   Taigi penktasis pagrindas, o kartu iš visas ieškinys yra atmestini.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
222   Pagal Darbo reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi ieškovės reikalavimai ir teisiniai pagrindai buvo atmesti, ji, be savo išlaidų, turi padengti Komisijos turėtas išlaidas,
įskaitant laikinųjų apsaugos priemonių taikymo proceso išlaidas, pagal jos pateiktus reikalavimus.
223   Ieškovė taip pat turi atlyginti įstojusios į bylą šalies išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Ieškovė padengia savo išlaidas ir Komisijos bei į pagrindinę bylą ir į procesą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo įstojusios
šalies nurodytas išlaidas.
García‑Valdecasas
Lindh
Cooke
Legal

Martins Ribeiro
Paskelbta 2004 m. liepos 8 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Sekretorius

Pirmininkas
H. Jung

R. García‑Valdecasas
*
Proceso kalba: vokiečių.