CELEX: 62009CJ0234
Codul vamal comunitar
Regulamentul (CEE) nr. 2913/92
Articolul 204 alineatul (1) litera (a)
Regulamentul (CEE) nr. 2454/93
Articolul 859
Regimul de tranzit extern
Expeditor agreat
Nașterea unei datorii vamale
Document de tranzit pentru mărfuri care nu există fizic

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul
(CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar (JO L 302, p. 1, Ediție specială,
02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al Consiliului
din 13 aprilie 2005 (JO L 117, p. 13, Ediție specială, 02/vol. 17, p. 220, denumit în continuare „Codul vamal”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Skatteministeriet (Ministerul Finanțelor), pe de o parte, și
DSV Road A/S (denumită în continuare „DSV”), pe de altă parte, în legătură cu consecințele care rezultă din faptul că două
regimuri de tranzit extern au fost generate pentru una și aceeași marfă.

Cadrul juridic
Articolul 1 din Codul vamal prevede:
„Reglementările vamale se compun din prezentul cod și din dispozițiile de punere în aplicare a acestuia adoptate la nivel
comunitar sau pe plan național. Codul se aplică, fără a aduce atingere normelor speciale prevăzute în alte domenii,
–        schimburilor dintre Comunitate și țări terțe;
–        mărfurilor care fac obiectul Tratatului de instituire a Comunității Europene a Cărbunelui și Oțelului, Tratatului de instituire
a Comunității Economice Europene sau Tratatului de instituire a Comunității Europene a Energiei Atomice.”
Articolul 4 din Codul vamal prevede la punctele 9 și 10:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
9.      «Datorie vamală» reprezintă obligația unei persoane de a achita valoarea drepturilor de import (datorie vamală la import)
sau drepturile de export (datorie vamală la export) care se aplică anumitor mărfuri prin dispozițiile în vigoare ale Comunității.
10.      «Drepturi de import» reprezintă:
–        drepturile vamale și taxele cu efect echivalent prevăzute la importul de mărfuri;
–        prelevările agricole și alte impuneri la import introduse prin politica agricolă comună sau prin regimuri specifice aplicabile
anumitor mărfuri rezultate din transformarea produselor agricole.”
Articolul 91 alineatul (1) din Codul vamal are următorul cuprins:
„(1)      Regimul de tranzit extern permite circulația dintr‑un punct într‑altul pe teritoriul vamal al Comunității:
(a)      a mărfurilor necomunitare, fără ca aceste mărfuri să fie supuse drepturilor de import și altor taxe sau măsuri de politică
comercială;
[…]”
Articolul 92 din Codul vamal prevede:
„(1)      Regimul de tranzit extern ia sfârșit și obligațiile titularului se consideră îndeplinite atunci când mărfurile plasate sub
acest regim și documentele solicitate sunt prezentate la biroul vamal de destinație în conformitate cu dispozițiile regimului
respectiv.
(2)      Autoritățile vamale încheie regimul atunci când sunt în măsură să stabilească, pe baza comparației datelor disponibile de
la biroul vamal de plecare cu cele de la biroul vamal de destinație, că regimul a luat sfârșit în mod corect.”
Potrivit articolului 96 alineatul (1) din Codul vamal:
„(1)      Principalul obligat este titularul regimului de tranzit comunitar extern. El răspunde pentru:
(a)      prezentarea în vamă a mărfurilor intacte la biroul vamal de destinație în termenul prevăzut și cu respectarea întocmai a măsurilor
de identificare adoptate de autoritățile vamale;
(b)      respectarea dispozițiilor referitoare la regimul de tranzit comunitar.
[…]”
Articolul 204 alineatul (1) din Codul vamal prevede:
„(1)      O datorie vamală la import ia naștere prin:
(a)      neexecutarea uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din depozitarea lor
temporară sau din utilizarea regimului vamal sub care sunt plasate sau
[…]
în alte cazuri decât cele menționate la articolul 203, doar dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ
asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză.
[…]”
Articolul 859 din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a
Regulamentului nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul
(CE) nr. 2286/2003 al Comisiei din 18 decembrie 2003 (JO L 343, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 16, p. 71, denumit în continuare
„Regulamentul de aplicare”), prevede:
„Următoarele omisiuni sunt considerate ca neavând un efect semnificativ asupra corectitudinii operațiunii de depozitare temporare
sau a regimului vamal considerat în sensul articolului 204 alineatul (1) din Cod[ul vamal], în cazul în care:
–        nu constituie o tentativă de sustragere a mărfurilor de sub supravegherea vamală,
–        nu presupun o neglijență manifestă din partea persoanei interesate,
–        toate formalitățile necesare pentru reglementarea situației mărfurilor sunt îndeplinite ulterior:
[…]
2.      fiind vorba despre o marfă plasată sub regim de tranzit, neîndeplinirea uneia din obligațiile pe care le implică utilizarea
regimului atunci când sunt îndeplinite următoarele condiții:
(a)      marfa plasată sub regim vamal a fost efectiv prezentată intactă la biroul de destinație;
(b)      biroul de destinație a fost în măsură să garanteze că această marfă a primit o destinație vamală sau a fost plasată în depozit
temporar la încheierea operațiunii de tranzit și
(c)      atunci când termenul stabilit în conformitate cu articolul 356 nu a fost respectat și alineatul (3) din articolul menționat
anterior nu se aplică, marfa a fost totuși prezentată la biroul de destinație într‑un termen rezonabil;
[…]”
Potrivit articolului 860 din Regulamentul de aplicare, „[a]utoritățile vamale consideră că s‑a născut o datorie vamală în
conformitate cu articolul 204 alineatul (1) din Cod[ul vamal], dacă persoana susceptibilă de a fi debitor nu demonstrează
că sunt îndeplinite condițiile stabilite la articolul 859”.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
DSV este o întreprindere daneză de transport și de logistică ce are statutul de expeditor agreat potrivit articolului 372
alineatul (1) litera (e) din Regulamentul de aplicare.
Statutul de expeditor agreat permite DSV să aplice o procedură simplificată pentru a expedia mărfuri sub regimul de tranzit
extern. Expeditorul agreat poate astfel să nu prezinte în fizic mărfurile la biroul vamal de plecare. Acesta trebuie numai
să înregistreze electronic, înainte de expedierea mărfurilor, cererea de tranzit comunitar la administrația vamală prin intermediul
noului sistem informatizat de tranzit (denumit în continuare „NSIT”), un sistem electronic de prelucrare a informațiilor privind
expedierile de mărfuri între statele membre.
Potrivit explicațiilor oferite de Comisia Europeană, procedura simplificată pentru expeditorii agreați se compune din următoarele
etape: odată acceptată declarația electronică a expeditorului agreat, care permite ridicarea mărfurilor, NSIT îi atribuie
un număr de înregistrare unic, și anume numărul de referință al mișcării (NRM). Mărfurile sunt plasate apoi sub regimul de
tranzit. NSIT imprimă documentul de însoțire a tranzitului, care trebuie să călătorească împreună cu mărfurile și trebuie
să fie prezentat tuturor birourilor vamale de trecere, precum și biroului de destinație. Atunci când imprimă acest document,
biroul de plecare trimite simultan biroului de destinație declarat un aviz anticipat de sosire, care conține informații extrase
din declarație, ceea ce permite acestui birou să verifice mărfurile la sosire. În acel moment, mărfurile trebuie să fie prezentate
la biroul de destinație în același timp cu documentul de însoțire. Prin introducerea numărului de referință al mișcării, sistemul
afișează automat avizul anticipat de sosire corespunzător operațiunii, pe baza căruia va fi decisă o eventuală acțiune sau
verificare, și trimite un „aviz de sosire” biroului de plecare. După efectuarea controalelor adecvate, biroul de destinație
informează biroul de plecare cu privire la rezultatele acestora, indicând eventualele neregularități constatate. Acest mesaj
privind rezultatele controalelor este obligatoriu pentru descărcarea operațiunii de tranzit.
DSV a expediat, în cursul anului 2005, sub regimul de tranzit extern, două loturi de mărfuri în Rusia. Din greșeală, aceasta
a generat, prin intermediul NSIT, două regimuri de tranzit pentru fiecare dintre aceste două loturi. Pentru primul lot de
mărfuri, cele două regimuri de tranzit au fost inițiate în aceeași zi, și anume la 12 august 2005, și, în ceea ce privește
al doilea lot, cel de al doilea regim de tranzit a fost generat trei zile după cel dintâi, și anume la 10 octombrie 2005.
Pentru expedierea celor două loturi corespunzătoare unor mărfuri existente a fost utilizat de fiecare dată ultimul document
de tranzit generat de NSIT. Mărfurile au fost prezentate la biroul de destinație potrivit normelor de procedură de tranzit
extern și, prin urmare, aceste două regimuri de tranzit au fost descărcate în mod corect.
În schimb, în legătură cu cele două regimuri de tranzit excedentare pe care DSV le generase din greșeală, acestea nu au putut
fi descărcate în mod corect din cauza faptului că nu exista nicio marfă susceptibilă să fie prezentată la biroul vamal de
destinație. Autoritățile daneze, după ce au solicitat DSV să prezinte o probă alternativă a încheierii tranzitului fără ca
această societate să dea curs solicitării, au adoptat decizii prin care se constată că societatea datora taxe vamale și taxa
pe valoarea adăugată aferente acestei operațiuni de tranzit. Potrivit acestor decizii, o datorie vamală ar fi luat naștere
în temeiul articolului 204 din Codul vamal pentru fiecare dintre aceste regimuri.
DSV a contestat aceste decizii la Landsskatteret (autoritatea fiscală). Aceasta le‑a menținut prin deciziile din 11 iunie
2007, pentru motivul că nu ar exista niciun temei juridic în reglementarea vamală care să permită să se anuleze un document
de tranzit și că, prin urmare, datoria vamală luase naștere în temeiul articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul
vamal.
DSV a introdus o acțiune împotriva acestor decizii la Byret i Horsens (Tribunalul Districtual din Horsens). Tribunalul a dispus,
prin hotărârea din 9 mai 2008, rambursarea taxelor vamale și a taxei pe valoarea adăugată. Potrivit acestei hotărâri, nicio
datorie vamală nu a luat naștere în temeiul articolului 204 din Codul vamal întrucât, în condițiile menționate mai sus, nu
a avut loc niciun tranzit de mărfuri în sensul acestui cod.
Skatteministeriet a dedus litigiul în fața Vestre Landsret (Curtea de Apel pentru Vestul Danemarcei). Aceasta a hotărât să
suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Articolul 204 alineatul (1) litera (a) din [Codul vamal] coroborat cu articolele 92 și 96, precum și cu articolul 1 și cu
articolul 4 [punctele] 9 și 10 din acest [cod] trebuie interpretat în sensul că
a)      o datorie vamală ia naștere în cazul în care un regim de tranzit de mărfuri care nu există fizic este generat din greșeală
în sistemul NSIT de către un expeditor agreat și, în consecință, regimul de tranzit nu poate fi încheiat conform normelor
aplicabile sau în sensul că
b)      nicio datorie vamală nu ia naștere în cazul descris la litera a) din moment ce se prezumă că regimul de tranzit se aplică
numai mărfurilor care există fizic și că un regim de tranzit creat din greșeală în sistemul NSIT pentru mărfuri care nu există
fizic nu poate conduce la aplicarea de taxe vamale.
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare litera a), noțiunea «import de mărfuri» de la articolul 4 [punctul] 10
din [Codul vamal] și noțiunea «mărfuri» de la articolul 204 alineatul (1) litera (a) din [același cod] trebuie interpretate
în sensul că aceste noțiuni acoperă atât mărfurile care există fizic, cât și mărfurile care nu există fizic?”

Cu privire la întrebările preliminare
Prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească
dacă articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal trebuie să fie interpretat în sensul că faptul că un expeditor
agreat a generat din greșeală două regimuri de tranzit extern pentru una și aceeași marfă determină, în legătură cu regimul
de tranzit excedentar care privește o marfă inexistentă, nașterea unei datorii vamale în temeiul dispoziției menționate.
Potrivit articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal, o datorie vamală la import ia naștere prin neexecutarea
uneia dintre obligațiile care rezultă, în privința mărfurilor supuse drepturilor de import, din utilizarea regimului vamal
sub care au fost plasate, dacă nu se stabilește că acele omisiuni nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a
regimului vamal în cauză.
Autoritățile vamale daneze apreciază că, în speță, a luat naștere o datorie vamală în temeiul articolului 204.
Potrivit acestora, pe de o parte, condiția care declanșează nașterea unei datorii vamale, și anume neexecutarea unei obligații
legate de regimul de tranzit extern, este îndeplinită, întrucât DSV nu prezentase mărfurile vizate de acest regim de tranzit
la biroul vamal de destinație și, prin urmare, nu își îndeplinise obligațiile care îi revin în temeiul articolului 96 alineatul
(1) litera (a) din Codul vamal.
Pe de altă parte, condiția negativă, astfel cum este enunțată la articolul 859 din Regulamentul de aplicare, care exclude
nașterea unei datorii vamale atunci când neîndeplinirea a rămas fără consecințe reale asupra funcționării corecte a regimului
de tranzit extern, nu ar fi îndeplinită în acțiunea principală.
Deși trebuie să se constate, în prealabil, că o situație precum cea în cauză în acțiunea principală intră sub incidența normelor
din Codul vamal, trebuie să se amintească, în ceea ce privește interpretarea acestor dispoziții de către autoritățile vamale
daneze, că, într‑adevăr, articolul 859 din Regulamentul de aplicare, coroborat cu articolul 860 din același regulament, stabilește
un regim care reglementează în mod exhaustiv 10 omisiuni, în sensul articolului 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal,
care „nu au un efect semnificativ asupra utilizării corecte a regimului de depozitare temporară sau a regimului vamal în cauză”
(a se vedea Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Rec., p. I‑7877, punctul 43).
Or, este cert că circumstanțele din acțiunea principală nu se încadrează în una dintre aceste 10 omisiuni enumerate la articolul
859 din Regulamentul de aplicare. Astfel, punctul 2 litera (a) al acestui articol, care reglementează omisiunile legate de
utilizarea unui regim de tranzit, prevede că mărfurile în regim de tranzit trebuie să fie prezentate efectiv la biroul vamal
de destinație. Această dispoziție impune, așadar, o condiție care echivalează cu obligația care decurge din articolul 96 alineatul
(1) litera (a) din Codul vamal și pe care DSV nu o putea îndeplini. Astfel, reiese în mod obligatoriu din eroarea săvârșită
de DSV că, pentru unul dintre cele două regimuri de tranzit generate pentru una și aceeași marfă, nu există nicio marfă susceptibilă
să fie prezentată la biroul vamal de destinație.
Cu toate acestea, articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Codul vamal subordonează nașterea unei datorii vamale unei neexecutări
privind „mărfurile supuse drepturilor de import”. Prin urmare, trebuie să se examineze dacă această dispoziție permite să
se țină cont de elementele care caracterizează situația particulară din acțiunea principală, și anume aceea că două regimuri
de tranzit au fost generate din greșeală pentru una și aceeași marfă.
În această privință, este necesar să se sublinieze, pe de o parte, că reiese chiar din cuprinsul articolului 204 din Codul
vamal că această dispoziție are în vedere o situație în care o „marfă” a fost plasată sub un regim vamal și că o obligație
legată de acest regim nu a fost executată.
Or, în acțiunea principală, în care este cert că două regimuri de tranzit au fost generate din greșeală pentru una și aceeași
marfă, nu exista, pentru unul dintre cele două regimuri inițiate de DSV, o „marfă” pentru care obligațiile legate de regimul
de tranzit extern ar fi putut fi executate.
Pe de altă parte, trebuie să se arate că articolul 204 din Codul vamal urmărește să asigure o aplicare corectă a reglementării
vamale. Astfel, în temeiul articolului 96 alineatul (1) și al articolului 204 alineatul (1) din acest cod, principalul obligat,
în calitatea sa de titular al regimului de tranzit comunitar extern, este debitorul datoriei vamale care rezultă din nerespectarea
dispozițiilor acestui regim. Răspunderea impusă astfel principalului obligat urmărește asigurarea unei aplicări diligente
și uniforme a dispozițiilor acestui regim și buna desfășurare a operațiunilor de tranzit în interesul protecției intereselor
financiare ale Uniunii Europene și ale statelor sale membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 aprilie 2008, Militzer
& Münch, C‑230/06, Rep., p. I‑1895, punctul 48).
În plus, prezența pe teritoriul vamal al Uniunii a mărfurilor necomunitare presupune riscul ca aceste mărfuri să fie în final
integrate în circuitul economic al statelor membre fără a fi vămuite (a se vedea, prin analogie, Hotărârea din 2 aprilie 2009,
Elshani, C‑459/07, Rep., p. I‑2759, punctul 32), risc la a cărui prevenire contribuie articolul 204 din Codul vamal, astfel
cum arată Comisia.
Or, în condiții precum cele din cauza principală, în care este cert că două regimuri de tranzit extern au fost inițiate de
două ori din greșeală pentru una și aceeași marfă, este evident că aceste două obiective care stau la baza articolului 204
din Codul vamal și care justifică nașterea unei datorii vamale nu sunt afectate.
În primul rând, în legătură cu obiectivul de prevenire a riscului ca mărfuri necomunitare să fie introduse în circuitul economic
al Uniunii, trebuie să se constate că, în cazul unui regim vamal de tranzit extern generat pentru o marfă inexistentă, nu
există niciun risc ca astfel de mărfuri să fie integrate în circuitul economic menționat fără a fi vămuite și să poată determina
o concurență neloială și riscul de pierderi fiscale.
În al doilea rând, obiectivul de a asigura aplicarea diligentă a normelor regimului vamal în cauză nu poate fi atins în cazul
unui regim de tranzit extern care nu corespunde unei mărfi existente. Astfel, nu este posibil să se pună în aplicare în mod
corect un astfel de regim atunci când se aplică unei mărfi inexistente. Cu atât mai mult aceasta este situația dacă luăm în
considerare faptul că a prezenta mărfurile la biroul vamal de destinație, în cazul în care mărfurile vizate de regimul de
tranzit generat din greșeală nu există, ar însemna să se impună principalului obligat, contrar principiului
ultra posse nemo obligatur
, o obligație pe care acesta nu poate să o îndeplinească.
Prin urmare, dacă ar fi reținută o interpretare precum cea preconizată de guvernul danez, aplicarea articolului 204 din Codul
vamal ar avea drept unic rezultat sancționarea principalului obligat pentru eroarea pe care a săvârșit‑o prin inițierea regimurilor
de tranzit extern, iar nu pentru nerespectarea obligațiilor sale legate de acest regim.
Prin urmare, din considerațiile precedente reiese că eroarea constând în inițierea a două regimuri de tranzit extern pentru
una și aceeași marfă nu este susceptibilă, prin natura sa, să aducă atingere obiectivelor urmărite prin articolul 204 și să
justifice astfel nașterea unei datorii vamale. În plus, nu este necesar nici să fie sancționată o astfel de eroare prin determinarea
unei datorii vamale imputate principalului obligat. Astfel cum a arătat Comisia, o asemenea eroare poate constitui, desigur,
un element pertinent pentru eventuala revocare a statutului de expeditor agreat, dar nu poate avea drept consecință impunerea
de taxe vamale în sarcina acestuia din urmă.
Prin urmare, articolul 204 din Codul vamal nu este aplicabil în circumstanțe precum cele din acțiunea principală.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 204 alineatul (1) litera (a)
din Codul vamal trebuie interpretat în sensul că nu se aplică unei situații precum cea în cauză în acțiunea principală, în
care un expeditor agreat a generat din greșeală două regimuri de tranzit extern pentru una și aceeași marfă, deoarece regimul
excedentar privește o marfă inexistentă și, prin urmare, nu poate să dea naștere unei datorii vamale în temeiul dispoziției
menționate.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:
Articolul 204 alineatul (1) litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire
a Codului vamal comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 648/2005 al Parlamentului European și al
Consiliului din 13 aprilie 2005, trebuie să fie interpretat în sensul că nu se aplică unei situații precum cea în cauză în
acțiunea principală, în care un expeditor agreat a generat din greșeală două regimuri de tranzit extern pentru una și aceeași
marfă, deoarece regimul excedentar privește o marfă inexistentă și, prin urmare, nu poate să dea naștere unei datorii vamale
în temeiul dispoziției menționate.
Semnături
*
Limba de procedură: daneza.