CELEX: 62008CJ0540
Smernica 2005/29/ES
Nekalé obchodné praktiky
Vnútroštátna právna úprava obsahujúca zásadný zákaz obchodných praktík, ktoré podmieňujú ponuku výhry pre spotrebiteľov kúpou tovaru alebo využitím služby

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 3 ods. 1 a článku 5 ods. 2 a 5 smernice Európskeho parlamentu
a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom na vnútornom trhu, a ktorou
sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nariadenie
Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“) (Ú. v. EÚ L 149, s. 22, ďalej
len „smernica“).
Tento návrh bol predložený v konaní medzi dvoma tlačovými vydavateľstvami, Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH
& Co. KG (ďalej len „Mediaprint“) a „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, vo veci zákonnosti predaja s výhrou organizovaného žalovanou
vo veci samej.

Právny rámec

Právo Únie
Odôvodnenia č. 6, 8, 9 a 17 smernice stanovujú:
„(6)      Táto smernica… aproximuje právne predpisy členských štátov o nekalých obchodných praktikách vrátane nekalej reklamy, ktoré
priamo poškodzujú ekonomické záujmy spotrebiteľov, a tým nepriamo poškodzujú ekonomické záujmy oprávnených účastníkov hospodárskej
súťaže. V súlade so zásadou proporcionality táto smernica ochraňuje spotrebiteľov pred následkami takýchto nekalých obchodných
praktík, ak sú podstatné, uznáva však, že v niektorých prípadoch môže byť dosah na spotrebiteľov zanedbateľný. Nevzťahuje
sa ani nemá vplyv na vnútroštátne právne predpisy o nekalých obchodných praktikách, ktoré poškodzujú iba ekonomické záujmy
účastníkov hospodárskej súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi; berúc plne do úvahy zásadu subsidiarity,
členské štáty budú môcť, ak sa tak rozhodnú, naďalej regulovať tieto praktiky v súlade s právom Spoločenstva…
…
(8)      Táto smernica priamo ochraňuje ekonomické záujmy spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami podnikateľov voči spotrebiteľom.
…
(9)      Táto smernica sa nedotýka individuálnych žalôb podaných osobami, ktoré boli poškodené nekalými obchodnými praktikami. Taktiež
sa nedotýka predpisov Spoločenstva a vnútroštátnych právnych predpisov o zmluvnom práve, o právach duševného vlastníctva,
o zdravotných a bezpečnostných požiadavkách na produkty, o podmienkach usadenia sa a režimoch vydávania povolení vrátane tých
predpisov, ktoré sa v súlade s právom Spoločenstva týkajú hazardných hier a predpisov Spoločenstva o hospodárskej súťaži a vnútroštátnych
právnych predpisov, ktoré ich vykonávajú. Členské štáty si preto budú môcť zachovať alebo zaviesť na svojom území obmedzenia
a zákazy obchodných praktík z dôvodov ochrany zdravia a bezpečnosti spotrebiteľov bez ohľadu na to, kde má obchodník sídlo,
napríklad vo vzťahu k alkoholu, tabaku alebo liečivám. …
…
(17)      Je žiaduce, aby tie obchodné praktiky, ktoré sú za každých okolností nekalé, boli identifikované, aby sa poskytla väčšia právna
istota. Príloha I preto obsahuje úplný výpočet všetkých týchto praktík. Toto sú jediné obchodné praktiky, ktoré môžu byť považované
za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9. Tento výpočet môže byť upravený len novelizáciou
tejto smernice.“
Článok 1 smernice stanovuje:
„Účelom tejto smernice je prispieť k riadnemu fungovaniu vnútorného trhu a dosiahnuť vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa aproximáciou
zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov o nekalých obchodných praktikách poškodzujúcich ekonomické
záujmy spotrebiteľov.“
Článok 2 písm. d) smernice stanovuje:
„Na účely tejto smernice:
…
d)      ‚obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom‘ (ďalej tiež ‚obchodné praktiky‘) sú akékoľvek konanie, opomenutie, spôsob
správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka, priamo spojené s podporou, predajom
alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.
Podľa článku 3 smernice:
„1.      Táto smernica sa uplatňuje na nekalé obchodné praktiky podnikateľov voči spotrebiteľom tak, ako sú ustanovené v článku 5,
pred, počas a po uskutočnení obchodnej transakcie vo vzťahu k produktu.
2.      Táto smernica sa nedotýka zmluvného práva, a najmä pravidiel o platnosti, uzavieraní alebo účinkoch zmluvy.
3.      Táto smernica sa nedotýka právnych predpisov Spoločenstva alebo vnútroštátnych právnych predpisov týkajúcich sa zdravotných
a bezpečnostných požiadaviek na produkty.
…“
Článok 4 smernice stanovuje:
„Členské štáty neobmedzia slobodu poskytovať služby ani neobmedzia voľný pohyb tovarov z dôvodov, ktoré spadajú do oblasti,
ktorú aproximuje táto smernica.“
Článok 5 smernice s názvom „Zákaz nekalých obchodných praktík“ znie takto:
„1.      Nekalé obchodné praktiky sú zakázané.
2.      Obchodná praktika je nekalá, ak:
a)      je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
a
b)      podstatne narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu,
ku ktorému sa dostane alebo ktorému je adresovaná, alebo priemerného člena skupiny, ak je obchodná praktika orientovaná na
určitú skupinu spotrebiteľov.
…
4.      Za nekalé obchodné praktiky sa považujú najmä tie, ktoré:
a)      sú klamlivé v zmysle článkov 6 a 7,
alebo
b)      sú agresívne v zmysle článkov 8 a 9.
5.      Príloha I obsahuje výpočet tých obchodných praktík, ktoré sa za každých okolností považujú za nekalé. Ten istý jediný výpočet
sa uplatňuje vo všetkých členských štátoch a môže byť upravený iba novelizáciou tejto smernice.“

Vnútroštátne právo
§ 9a spolkového zákona o nekalej súťaži z roku 1984 (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb 1984) (BGBl. I, 448/1984)
v znení vyplývajúcom z BGBl. I, 136/2001 (ďalej len „UWG“) znie takto:
„1.      Od osoby, ktorá v konkurenčnom obchodnom styku;
(1)      oznámi vo verejných oznámeniach alebo v iných oznámeniach určených značne veľkému počtu osôb, že spotrebiteľom sa spolu s výrobkami
alebo službami poskytnú bezplatne výhody (výhry), alebo ponúkne, oznámi alebo poskytne spotrebiteľom bezplatne výhody (výhry)
spolu s periodickou tlačou alebo
(2)      navrhne, oznámi alebo poskytne podnikom bezplatne výhody (výhry) spojené s výrobkami alebo službami,
možno žiadať, aby sa tohto konania zdržala alebo nahradila vzniknutú škodu. Platí to aj v tom prípade, ak je bezplatnosť výhody
zahrnutá do všeobecnej ceny výrobkov alebo služieb, fiktívnej ceny výhry alebo ceny inak.
2.      Odsek 1 sa neuplatní, ak výhoda pozostáva:
(1)      z príslušenstva bežne používaného spolu s výrobkom alebo z bežnej doplnkovej služby;
(2)      zo vzoriek;
(3)      z reklamných predmetov, ktoré sa vyznačujú veľmi výrazným a trvalým označením podniku, ktorý si robí reklamu;
(4)      z výhod nízkej hodnoty (výhry) alebo z drobných predmetov nízkej hodnoty pod podmienkou, že tieto predmety nie sú súčasťou
kolekcie, ktorej celková hodnota presahuje hodnotu jednotlivých poskytnutých predmetov;
(5)      z určitej sumy peňazí alebo sumy vypočítanej určitým spôsobom, ktorá nie je spojená s výrobkom;
(6)      z určitého množstva toho istého výrobku alebo množstva vypočítaného ako podiel;
(7)      z poskytnutia informácií alebo rád alebo
(8)      z poskytnutia práva na účasť na súťaži (propagačná hra), v ktorej cena jedného lístka (vyplývajúca z celkovej hodnoty cien
v súťaži v pomere k počtu rozdaných lístkov) neprekročí 0,36 eura a celková hodnota cien v súťaži neprekročí 21 600 eur; účasť
je možná len prostredníctvom vlastných lístkov. Bod 8 sa nevťahuje na výhody spojené s časopismi.“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
V dňoch 25. novembra až 6. decembra 2007 denník „Österreich“ patriaci žalovanej vo veci samej, usporiadal voľbu „futbalistu
roka“ a vyzval verejnosť, aby sa na tejto súťaži zúčastnila prostredníctvom internetu alebo hlasovacieho kupónu, ktorý bol
súčasťou denníka. Účasť na súťaži umožňovala vyhrať večeru so zvoleným futbalistom.
Vzhľadom na to, že Mediaprint sa domnievala, že možnosť výhry spojená so zakúpením časopisu predstavovala protiprávnu výhru
v zmysle § 9a ods. 1 UWG, domáhala sa na Handelsgericht Wien (Obchodný súd vo Viedni), aby tento súd zaviazal žalovanú na
ukončenie predmetného konania. Po tom, čo tento súd vyhovel tomuto návrhu, Oberlandesgericht Wien (Vyšší krajský súd vo Viedni)
rozhodujúci o odvolaní naopak rozhodol, že zákaz predaja s výhrou sa mohol uplatniť len vtedy, ak oznámená výhra mohla podnietiť
verejnosť ku kúpe časopisu. Podľa odvolacieho súdu v prejednávanej veci nevzniká tzv. „vábivý efekt“ predovšetkým preto, lebo
verejnosť sa na súťaži môže zúčastniť aj prostredníctvom internetu.
Proti uvedenému rozhodnutiu Mediaprint podala mimoriadny opravný prostriedok „Revision“ na Oberster Gerichtshof. Vo svojom
návrhu na začatie prejudiciálneho konania tento súd na úvod spresňuje, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG stanovuje všeobecný zákaz
predaja s výhrami, čo má zaistiť jednak ochranu spotrebiteľov a jednak podporu účinnej hospodárskej súťaže. Vzhľadom na toto
spresnenie sa pýta, či smernica, ktorá má naopak za cieľ ochranu spotrebiteľov a upravuje výlučne vzťahy medzi spotrebiteľmi
a podnikmi, bráni tomuto ustanoveniu.
Vzhľadom na to, že prijatie rozhodnutia závisí od výkladu smernice, Oberster Gerichtshof rozhodol prerušiť konanie a predložiť
Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.      Odporuje článku 3 ods. 1 a článku 5 ods. 5 [smernice] alebo iným ustanoveniam tejto smernice vnútroštátna právna úprava, na
základe ktorej sú oznámenia, ponuky alebo poskytovania bezplatných nemajetkových výhod spojených s periodickými tlačovinami,
rovnako ako oznámenia bezplatných výhod spojených s iným tovarom alebo službami, okrem taxatívne uvedených výnimiek, neprípustné
bez toho, aby sa musela v konkrétnom prípadne preveriť klamlivá, agresívna alebo inak neprípustná povaha tejto obchodnej praktiky,
aj v prípade, ak dotknutá vnútroštátna právna úprava neslúži iba na ochranu spotrebiteľa, ale aj iným cieľom, ktoré nie sú
zahrnuté do vecnej pôsobnosti [smernice], ako napríklad zachovaniu plurality tlače alebo ochrane slabších konkurentov?
2.      V prípade kladnej odpovede na prvú otázku predstavuje samotná možnosť účasti na hre o cenu spojená s kúpou časopisu nekalé
obchodné praktiky v zmysle článku 5 ods. 2 [smernice] výlučne preto, že táto možnosť účasti na hre predstavuje prinajmenšom
pre časť oslovenej verejnosti síce nie jediný, ale rozhodujúci motív pre kúpu časopisu?“
Listom doručeným do kancelárie Súdneho dvora 27. júla 2009 rakúska vláda na základe článku 44 ods. 3 tretieho pododseku Rokovacieho
poriadku Súdneho dvora požiadala o pridelenie veci veľkej komore.

O prejudiciálnych otázkach

O prvej otázke
V prvej otázke sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa smernica má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej
úprave, ktorá vo všeobecnosti zakazuje predaj s výhrou a má za cieľ nielen chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele,
napríklad zachovanie plurality tlače alebo ochranu slabších konkurentov.
S cieľom odpovedať na túto otázku je potrebné najprv určiť, či predaj s výhrou, ktorý je predmetom zákazu dotknutého v konaní
vo veci samej, predstavuje obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice, a podlieha tak požiadavkám stanoveným touto
smernicou.
V tejto súvislosti treba uviesť, že článok 2 písm. d) smernice definuje použitím mimoriadne širokej formulácie pojem „obchodná
praktika“ ako „konanie, opomenutie, spôsob správania alebo vyjadrenie, obchodná komunikácia vrátane reklamy a marketingu obchodníka,
priamo spojené s podporou, predajom alebo dodávkou produktu spotrebiteľom“.
Reklamné kampane, ako sú tie, o ktoré ide v konaní vo veci samej, spájajúce bezplatnú účasť spotrebiteľa na súťaži s nákupom
tovaru alebo služieb, patria jednoznačne do oblasti obchodnej stratégie hospodárskeho subjektu a priamo súvisia s podporou
odbytu a predajom. Z toho vyplýva, že predstavujú obchodné praktiky v zmysle článku 2 písm. d) smernice, a preto patria do
jej vecnej pôsobnosti (pozri rozsudok zo 14. januára 2010, Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, Zb. s. I‑217, bod 37 a citovanú
judikatúru).
Tento záver nemožno spochybniť vyjadreniami spoločnosti Mediaprint a rakúskej a belgickej vlády, podľa ktorých sa smernica
nevzťahuje na propagáciu predaja, ktorý je dotknutý vo veci samej, pretože tento predaj je výslovne predmetom návrhu Komisie
na nariadenie Európskeho parlamentu a Rady [KOM(2001) 546 v konečnom znení], ktorý bol zmenený a doplnený [KOM(2002) 585 v konečnom
znení]. V tejto súvislosti totiž stačí konštatovať, že táto okolnosť nemôže sama osebe vylúčiť – najmä vzhľadom na skutočnosť,
že uvedený návrh bol vzatý späť v roku 2006, a preto neviedol k prijatiu nariadenia – že tieto praktiky môžu za súčasného
stavu práva Únie predstavovať nekalé obchodné praktiky v zmysle tejto smernice a patriť do jej rozsahu pôsobnosti (rozsudok
Plus Warenhandelsgesellschaft, už citovaný, bod 33).
Vzhľadom na uvedené treba ešte preskúmať, či ustanovenie vnútroštátneho práva, akým je ustanovenie § 9a ods. 1 bodu 1 UWG,
môže patriť do pôsobnosti smernice bez ohľadu na to – ako uvádza vnútroštátny súd – že slúži širším cieľom ako smernica, keďže
jeho cieľom nie je len ochrana spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.
V tejto súvislosti treba uviesť, že ako sa už zdôraznilo v bode 17 tohto rozsudku, smernica sa vyznačuje mimoriadne širokým
vecným rozsahom pôsobnosti vzťahujúcim sa na všetky obchodné praktiky, ktoré priamo súvisia s podporou, predajom alebo dodávkou
tovaru spotrebiteľom. Ako vyplýva z odôvodnenia č. 6 tejto smernice, z uvedeného rozsahu pôsobnosti sú tak vylúčené iba vnútroštátne
právne predpisy, ktoré sa týkajú nekalých obchodných praktík poškodzujúcich „výlučne“ ekonomické záujmy účastníkov hospodárskej
súťaže alebo ktoré sa týkajú obchodných transakcií medzi obchodníkmi.
To však zjavne nie je prípad ustanovenia vnútroštátnej právnej úpravy dotknutého vo veci samej.
Ako totiž uviedol vnútroštátny súd, § 9a ods. 1 bod 1 UWG sa vyslovene vzťahuje na ochranu spotrebiteľov, nie výlučne na ochranu
účastníkov hospodárskej súťaže a iných účastníkov trhu.
Okrem toho zo spisu vyplýva, že UWG, ktorý je vnútroštátnym zákonom o nekalej hospodárskej súťaži, bol zmenený zákonom z 13. decembra
2007 (BGBl. I, 79/2007) bez zmeny § 9a presne s cieľom prebrať smernicu v Rakúsku. Vnútroštátny zákonodarca zastával názor,
že tento zákon mohol zaručiť zlučiteľnosť vnútroštátneho práva so smernicou, a preto umožňoval, ako sa uvádza aj v odôvodnení
č. 8 tejto smernice, chrániť „ekonomické záujmy spotrebiteľov pred nekalými obchodnými praktikami podnikateľov“ a zabezpečiť,
ako sa uvádza v článku 1 smernice, „vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa“.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že rakúska vláda na pojednávaní tvrdila, že ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté
vo veci samej nepatrí do pôsobnosti smernice, keďže sa zameriava predovšetkým na zachovanie plurality tlače v Rakúsku. Odchýlila
sa preto od posúdenia cieľov tohto ustanovenia, ktoré vykonal vnútroštátny súd, tak ako to vyplýva z bodov 12 a 20 tohto rozsudku.
Aj za predpokladu, že ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté vo veci samej by sledovalo predovšetkým cieľ zachovania plurality
tlače v Rakúsku, treba uviesť, že možnosť členských štátov ponechať alebo zaviesť na ich území opatrenia, ktorých predmetom
alebo cieľom je klasifikácia obchodných praktík ako nekalých z dôvodov týkajúcich sa zachovania plurality tlače, sa neuvádza
medzi výnimkami z pôsobnosti smernice uvedenými v jej odôvodneniach č. 6 a 9 a v článku 3.
V tejto súvislosti treba zdôrazniť, že smernica úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík podnikov
voči spotrebiteľom.
Rakúska vláda preto nemôže oprávnene tvrdiť, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG nepatrí do pôsobnosti smernice, keďže sa zameriava predovšetkým
na zachovanie plurality tlače.
Vzhľadom na uvedené treba overiť, či smernica bráni zákazu predaja s výhrou, ako je uvedený v § 9a ods. 1 bode 1 UWG.
V tejto súvislosti treba na úvod pripomenúť, že smernica úplne harmonizuje pravidlá týkajúce sa nekalých obchodných praktík
podnikov voči spotrebiteľom a ako vyslovene stanovuje článok 4 tejto smernice, členské štáty nemôžu prijať prísnejšie opatrenia
ako tie, ktoré stanovuje uvedená smernica, a to ani s cieľom dosiahnuť vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov (rozsudok Plus
Warenhandelsgesellschaft, už citovaný, bod 41 a citovaná judikatúra).
Ďalej treba uviesť, že článok 5 smernice stanovuje zákaz nekalých obchodných praktík a uvádza kritériá umožňujúce určiť nekalý
charakter.
Podľa odseku 2 tohto článku je obchodná praktika nekalá, ak je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti a podstatne
narušuje alebo je spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie priemerného spotrebiteľa vo vzťahu k produktu.
Okrem toho článok 5 ods. 4 smernice presne definuje dve kategórie nekalých obchodných praktík, a to praktiky, ktoré „sú klamlivé“
a ktoré „sú agresívne“ podľa špecifických kritérií uvedených v článkoch 6 a 7, ako aj 8 a 9 smernice.
V prílohe I smernica napokon stanovuje taxatívny zoznam 31 obchodných praktík, ktoré sú podľa jej článku 5 ods. 5 považované
za nekalé „za každých okolností“. Ako výslovne spresňuje odôvodnenie č. 17 smernice, ide tak o jediné obchodné praktiky, ktoré
môžu byť považované za nekalé bez toho, aby boli jednotlivo posudzované podľa ustanovení článkov 5 až 9 tejto smernice.
Pokiaľ ide o právne predpisy dotknuté vo veci samej, je nesporné, že praktiky, pri ktorých sa spotrebiteľom ponúkajú výhry
pri nákupe tovarov alebo služieb, nie sú uvedené v prílohe I smernice. Nemožno ich preto zakázať za každých okolností, ale
len po presnej analýze ich klamlivej povahy.
Treba však konštatovať, že § 9a ods. 1 bod 1 UWG zakazuje akúkoľvek obchodnú transakciu, ktorá spája kúpu výrobkov alebo využitie
služby s výhrou. Inými slovami, tento druh praktiky je všeobecne zakázaný bez toho, aby bolo potrebné vzhľadom na vecné súvislosti
jednotlivého prípadu určiť, či má dotknutá obchodná transakcia „nekalý“ charakter vzhľadom na kritériá vyjadrené v článkoch
5 až 9 smernice.
Okrem toho taká právna úprava stanovujúca prísnejšie vnútroštátne predpisy ako smernica, naráža na obsah článku 4 smernice,
ktorý členským štátom výslovne zakazuje zachovať alebo prijať také vnútroštátne opatrenia, a to aj vtedy, ak je cieľom zabezpečiť
vyššiu úroveň ochrany spotrebiteľov.
Za týchto podmienok je potrebné konštatovať, že smernica bráni zákazu obchodných ponúk, ktoré spájajú kúpu výrobkov alebo
využitie služieb s poskytnutím výhry, tak ako to stanovuje ustanovenie vnútroštátneho práva dotknuté vo veci samej.
Skutočnosť, že § 9a ods. 1 bod 2 UWG stanovuje určité množstvo výnimiek z tohto zákazu predaja s výhrou nemôže spochybniť
tento záver.
Ako totiž Súdny dvor už rozhodol, aj keď tieto výnimky môžu obmedziť rozsah zákazu obchodných praktík, v rámci ktorých sa
ponuky výhier spájajú s nákupom tovaru alebo služieb, nič to nemení na skutočnosti, že z dôvodu svojej obmedzenej a vopred
definovanej povahy nemôžu nahradiť analýzu „nekalého“ charakteru obchodnej praktiky vo svetle kritérií uvedených v článkoch
5 až 9 smernice, ktorú je nutné vykonať so zreteľom na vecné súvislosti jednotlivého prípadu, keďže ide, tak ako v konaní
vo veci samej, o praktiku, ktorá nie je uvedená v prílohe I smernice (pozri rozsudok Plus Warenhandelsgesellschaft, už citovaný,
bod 53 a citovanú judikatúru).
Vzhľadom na uvedené treba na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že smernica sa má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej
právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vo všeobecnosti zakazuje predaj s výhrou, pričom má za cieľ nielen
chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.

O druhej prejudiciálnej otázke
V druhej prejudiciálnej otázke sa vnútroštátny súd pýta, či v prípade kladnej odpovede na prvú otázku sa má predaj s výhrou
považovať za nekalú praktiku v zmysle článku 5 ods. 2 smernice výlučne preto, že táto možnosť výhry predstavuje prinajmenšom
pre časť dotknutej verejnosti rozhodujúci motív pre kúpu hlavného tovaru.
Ako už bolo uvedené v bode 35 tohto rozsudku, ak určitá obchodná praktika patriaca do pôsobnosti smernice nie je uvedená v prílohe
I tejto smernice, možno ju považovať za nekalú, a preto za zakázanú, len po presnej analýze jej klamlivej povahy, najmä vo
svetle kritérií uvedených v článkoch 5 až 9 smernice.
Skutočnosť, že možnosť účasti na súťaži predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutej verejnosti rozhodujúci dôvod pre nákup
časopisu, je pritom jedným z aspektov, na ktoré vnútroštátny súd môže pri takej analýze prihliadnuť.
Táto skutočnosť totiž môže viesť vnútroštátny súd k tomu, aby konštatoval, že dotknutá obchodná praktika narušuje alebo je
spôsobilá podstatne narušiť ekonomické správanie spotrebiteľa v zmysle článku 5 ods. 2 písm. b) smernice.
Len na základe samotnej tejto skutočnosti však nemožno dospieť k záveru, že predaj s výhrou je nekalou obchodnou praktikou
v zmysle smernice. V tomto ohľade treba rovnako overiť, či dotknutá praktika je v rozpore s požiadavkami odbornej starostlivosti
v zmysle písmena a) článku 5 ods. 2 smernice.
Za týchto okolností treba na druhú prejudiciálnu otázku odpovedať tak, že možnosť zúčastniť sa na súťažnej hre o cenu spojenej
s nákupom časopisu nie je nekalou obchodnou praktikou v zmysle článku 5 ods. 2 smernice len z toho dôvodu, že táto možnosť
zúčastniť sa na hre predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutých spotrebiteľov rozhodujúci motív pre kúpu tohto časopisu.

O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (veľká komora) rozhodol takto:
1.
Smernica Európskeho parlamentu a Rady 2005/29/ES z 11. mája 2005 o nekalých obchodných praktikách podnikateľov voči spotrebiteľom
na vnútornom trhu, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 84/450/EHS, smernice Európskeho parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES
a 2002/65/ES a nariadenie Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 („smernica o nekalých obchodných praktikách“), sa
má vykladať v tom zmysle, že bráni vnútroštátnej právnej úprave, akou je právna úprava vo veci samej, ktorá vo všeobecnosti
zakazuje predaj s výhrou, pričom má za cieľ nielen chrániť spotrebiteľov, ale sleduje aj iné ciele.
2.
Možnosť zúčastniť sa na súťažnej hre o cenu spojenej s nákupom časopisu nie je nekalou obchodnou praktikou v zmysle článku
5 ods. 2 smernice 2005/29 len z toho dôvodu, že táto možnosť zúčastniť sa na hre predstavuje prinajmenšom pre časť dotknutých
spotrebiteľov rozhodujúci motív pre kúpu tohto časopisu.
Podpisy
*
Jazyk konania: nemčina.