CELEX: 62001CJ0125
Beskyttelse af arbejdstagerne
arbejdsgiverens insolvens
garanti for betaling af løntilgodehavender
national bestemmelse om en præklusiv frist på to måneder for anmeldelse af krav samt mulighed for fristforlængelse

Ved kendelse af 21. februar 2001, indgået til Domstolen den 19. marts 2001, har Sozialgericht Leipzig i medfør af artikel
234 EF forelagt tre præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 9 i Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober
1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens
insolvens (EFT L 283, s. 23).
Spørgsmålene er blevet rejst under en sag mellem Peter Pflücke og Bundesanstalt für Arbeit (herefter »Bundesanstalt«) vedrørende
udbetaling af en ydelse til dækning af løntilgodehavender i anledning af arbejdsgiverens insolvens (»Konkursausfallgeld«,
herefter »insolvensydelse«).
De relevante fællesskabsbestemmelser
Formålet med direktiv 80/987 er at sikre arbejdstagerne en minimumsbeskyttelse på fællesskabsplan i tilfælde af arbejdsgiverens
insolvens.
Artikel 3 i direktiv 80/987 forpligter medlemsstaterne til at træffe de nødvendige foranstaltninger for, at garantiinstitutioner
sikrer arbejdstagerne betaling af tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, og som vedrører
løn for perioden inden en bestemt dato. Artikel 4 i direktivet tillader medlemsstaterne at sætte visse begrænsninger for garantiinstitutionernes
betalingspligt, idet der dog intet udtales om muligheden for at fastsætte en præklusiv frist.
Direktivets artikel 5 har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne fastsætter de nærmere bestemmelser vedrørende garantiinstitutionernes opbygning, finansiering og virksomhed,
navnlig under iagttagelse af følgende principper:
a)
Institutionernes aktiver skal være uafhængige af arbejdsgivernes driftskapital og foreligge på en sådan måde, at der ikke
kan gøres udlæg under en procedure i tilfælde af insolvens.
b)
Arbejdsgiverne skal bidrage til finansieringen, medmindre denne sikres fuldstændigt af offentlige myndigheder.
c)
Institutionernes betalingspligt består, uanset om forpligtelserne til at bidrage til finansieringen er opfyldt.«
I direktivets artikel 9 hedder det:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for at anvende eller indføre administrativt eller ved lov fastsatte
bestemmelser, som er gunstigere for arbejdstagerne.«
I direktivets artikel 10 hedder det videre:
»Dette direktiv berører ikke medlemsstaternes mulighed for:
a)
at træffe de foranstaltninger, der måtte være nødvendige for at undgå misbrug
b)
at afvise eller begrænse den i artikel 3 omhandlede betalingspligt eller den i artikel 7 omhandlede garantipligt, såfremt
det viser sig, at opfyldelse af pligten ikke er rimelig på grund af særlige forbindelser mellem arbejdstager og arbejdsgiver
og af sammenfaldende interesser, der medfører en stiltiende aftale mellem disse.«
De nationale bestemmelser
I henhold til § 141 b, stk. 1, første punktum, i Arbeitsförderungsgesetz af 25. juni 1969 (BGBl. 1969 I, s. 582), i den version,
der var gældende på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i hovedsagen (herefter »AFG«), har en arbejdstager ret til
en ydelse til dækning af løntilgodehavender i anledning af arbejdsgiverens konkurs, såfremt han på den dato, hvor arbejdsgiverens
bo tages under konkursbehandling, har et lønkrav vedrørende de sidste tre måneder af arbejdsforholdet forud for konkursens
begyndelse.
AFG’s § 141 e, stk. 1, bestemmer:
»Ydelsen tildeles på anmodning af vedkommende Arbeitsamt. Anmodningen skal indgives inden udløbet af en præklusiv frist på
to måneder, fra konkursproceduren indledes. Overskrides fristen af årsager, som ikke kan henregnes til arbejdstageren, ydes
lønsubstitution dog alligevel, såfremt arbejdstageren foretager anmeldelsen inden to måneder fra det tidspunkt, hvor hindringen
er faldet bort. Arbejdstageren er ansvarlig for fristoverskridelsen, når han ikke har udvist den fornødne omhu med henblik
på at gøre sine rettigheder gældende.«
AFG er blevet afløst af Sozialgesetzbuch af 24. marts 1997, tredje del, om beskæftigelsesfremme. I henhold til § 430, stk. 5,
heri finder AFG fortsat anvendelse på udbetaling af insolvensydelse, når insolvensen, som det er tilfældet i hovedsagen, er
indtrådt før den 1. januar 1999. Reglen i AFG’s § 141 e, stk. 1, om en præklusiv frist på to måneder og om fristforlængelse
går i hovedtræk igen i § 324, stk. 3, i Sozialgesetzbuch, tredje del.
Hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Peter Pflücke var indtil sin fratræden den 30. juni 1997 ansat som murer hos G. & S. Bau GmbH i Pfaffenhofen (Tyskland). Denne
arbejdsgiver, af hvem han fortsat kræver betaling af løn for juni måned 1997 med 3 502,80 DEM, indstillede driften fuldstændigt
den 31. december 1997, og firmaet blev taget under konkursbehandling den 2. januar 1998.
For at få dækket sit løntilgodehavende hos garantiinstitutionen, dvs. Bundesanstalt, skulle Pflücke ifølge tysk ret have anmodet
denne om betaling af en insolvensydelse inden for to måneder fra den sidstnævnte dato, altså mellem den 3. januar og den 2.
marts 1998.
Pflücke indgav dog ikke en sådan anmodning i løbet af denne periode. Hans daværende juridiske rådgiver indskrænkede sig til
den 2. februar 1998 at anmelde Pflückes løntilgodehavende over for den ret, der varetog behandlingen af konkursboet.
Kurator for konkursboet bekræftede efterfølgende, at der forelå en lønrestance, dog kun på 3 132,65 DEM. Han sendte erklæringen
herom til Pflücke den 10. marts 1999, og denne videresendte den til Bundesanstalt den 9. april 1999. Den 9. juni 1999 anmodede
Pflücke udtrykkeligt Bundesanstalt om udbetaling af en insolvensydelse.
Bundesanstalt afslog anmodningen ved afgørelse af 14. juli 1999. Den anførte, at Pflücke ikke havde ret til insolvensydelse,
da han ikke havde fremsat krav herom inden fristens udløb. Bundesanstalt tilføjede, at han ikke kunne bevilges en fristforlængelse
i henhold til AFG’s § 141 e, stk. 1, tredje punktum, idet hans juridiske rådgiver havde haft kendskab til insolvensen.
Den 16. august 1999 indgav Pflücke en klage over denne afgørelse. Han gjorde gældende, at eftersom kurator i første omgang
havde anfægtet størrelsen af kravet, havde han først måttet indbringe sagen for Arbeitsgericht München (Tyskland), og han
havde, efter at der den 6. april 1999 var afsagt udeblivelsesdom i sagen, straks, nemlig den 9. april 1999, anmodet Bundesanstalt
om insolvensydelsen, hvorfor anmodningen blev indgivet rettidigt.
Bundesanstalt afviste klagen ved afgørelse af 21. oktober 1999, og Pflücke anlagde den 22. november 1999 sag ved Sozialgericht
Leipzig til prøvelse af denne afgørelse.
Sozialgericht Leipzig er i hovedtræk enig i Bundesanstalts argumentation og er af den opfattelse, at Bundesanstalt i henhold
til tysk ret bør frifindes for Pflückes søgsmål.
Retten har i den forbindelse præciseret, at Pflückes fremgangsmåde i sagen beror på en klart fejlagtig fortolkning af gældende
ret. Pflückes juridiske rådgiver burde, da han anmeldte Pflückes løntilgodehavende til skifteretten, samtidig eller senest
ved udløbet af den præklusive frist have anmodet Bundesanstalt om insolvensydelsen. Sozialgericht har nærmere anført, at det
er muligt at indgive en sådan anmodning som en sikkerhedsforanstaltning og uden udgifter for arbejdstageren, at det i givet
fald påhviler garantiinstitutionen at undersøge, om kravet er berettiget eller ej, og at Bundesanstalt derfor ikke ville have
kunnet afvise Pflückes anmodning. Det kommer derfor Pflücke til skade, at hans juridiske rådgiver indgav anmodningen om insolvensydelse
for sent.
Imidlertid finder Sozialgericht Leipzig det tvivlsomt, om den præklusive frist i medfør af tysk ret i hovedsagen er forenelig
med direktiv 80/987, nærmere bestemt med direktivets artikel 9. Under disse omstændigheder har retten besluttet at udsætte
sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er en præklusiv frist for anmeldelse af krav på løntilgodehavende til en garantiinstitution forenelig med artikel 9 i Rådets
direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne
i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens?
2)
Er Domstolen enig med den forelæggende ret i, at en sådan præklusiv frist ikke udgør en administrativt eller ved lov fastsat
bestemmelse, som er gunstigere for arbejdstagerne i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 9 i direktiv 80/987/EØF?
3)
Har den forelæggende ret i henhold til Domstolens praksis pligt til at undlade at anvende bestemmelsen om den præklusive frist?«
Det første og det andet spørgsmål
Med det første og det andet spørgsmål ønsker den nationale ret nærmere bestemt oplyst, om direktiv 80/987 skal fortolkes således,
at det er til hinder for, at der i medfør af national ret anvendes en præklusiv frist for en arbejdstagers indgivelse af en
anmodning om i henhold til det nævnte direktivs bestemmelser at få udbetalt en insolvensydelse.
Indlæg til Domstolen
Den tyske, danske og finske regering er af den opfattelse, at en præklusiv frist på to måneder som fristen i hovedsagen er
forenelig med såvel direktiv 80/987 som den almindelige fællesskabsret.
Den tyske regering har nærmere gjort gældende, at en sådan præklusiv frist er påkrævet for at sikre en uafhængig finansiering
af garantiinstitutionen som foreskrevet i direktiv 80/987.
Den danske regering har gjort gældende, at det følger af fast retspraksis om medlemsstaternes ret til at anvende deres egne
processuelle regler, at det står dem frit for at fastsætte en frist, inden for hvilken en anmodning om betaling af en insolvensydelse
skal være indgivet til garantiinstitutionen for at blive anerkendt.
Herudover er der ifølge den danske regering andre grunde, der taler for denne løsning. For det første tjener en sådan frist
en række formål af sagsbehandlingsmæssig og administrativ karakter. Muligheden for fra garantiinstitutionens side at oplyse
en sag vedrørende en arbejdstagers påståede løntilgodehavende mindskes med tiden, særligt når arbejdsgiverens virksomhed er
ophørt. Endvidere er det mest effektivt, såfremt sådanne krav anmeldes til garantiinstitutionen umiddelbart efter insolvensens
indtræden. Dette giver garantiinstitutionen mulighed for hurtigt at danne sig et overblik over bobehandlingens endelige omfang
og sikrer en ensartet behandling af de anmeldte krav.
En sådan frist tjener ifølge den danske regering også et finansieringsformål for garantiinstitutionen. Det er nemlig vigtigt,
at garantiinstitutionen – efter dens indtræden i arbejdstagernes krav – får del i en eventuel udlodning fra konkursboets side,
hvilket sikres gennem en anmeldelsesfrist for arbejdstagerne.
Endelig giver en sådan frist garantiinstitutionen mulighed for endeligt at få afsluttet sager med baggrund i en virksomheds
insolvens eller ophør. Herved forfølger fristen et retssikkerhedshensyn, hvis betydning Domstolen har anerkendt i lignende
sager.
Den finske regering har gjort gældende, at eftersom direktiv 80/987 ikke giver nogen anvisninger om, hvilken fremgangsmåde
man skal følge for at være berettiget til en insolvensydelse, er medlemsstaterne forpligtede til at lade de nationale bestemmelser
finde anvendelse, der er nødvendige for at sikre garantiinstitutionernes virksomhed. En frist for at indgive anmodning om
betaling af en sådan ydelse forpligter til at reagere uden ophold, hvilket dels øger retssikkerheden, dels mindsker risikoen
for misbrug til skade for garantiinstitutionen.
Kommissionen har anført, at den præklusive frist i hovedsagens tilfælde hverken gjorde det praktisk umuligt eller overdrevet
vanskeligt at udøve retten til lønsubstitution ved en allerede indtrådt konkurs. Herudover står den aktuelle præklusive frist
efter Kommissionens opfattelse i et rimeligt forhold til det formål, den skal tjene, og krænker ikke ækvivalensprincippet
for sagsbehandlingsregler, hvorefter disse regler ikke må være mere gunstige for rettigheder, der alene er baserede på national
lovgivning, end for tilsvarende rettigheder baseret på fællesskabsretten.
Domstolens besvarelse
Direktiv 80/987 indeholder ingen bestemmelser, der regulerer spørgsmålet om, hvorvidt medlemsstaterne kan fastsætte en præklusiv
frist for en arbejdstagers indgivelse af en anmodning om i henhold til direktivet at få dækket sine løntilgodehavender.
Artikel 4, 5 og 10 i direktiv 80/987, hvorefter det er tilladt medlemsstaterne ikke blot at fastsætte de nærmere bestemmelser
vedrørende garantiinstitutionens opbygning, finansiering og virksomhed, men også under visse omstændigheder at begrænse den
beskyttelse, den skal yde arbejdstagerne, fastsætter således hverken en tidsmæssig begrænsning for de rettigheder, arbejdstagerne
har i henhold til direktivet, eller en begrænsning i medlemsstaternes adgang til at fastsætte en præklusiv frist.
Videre beror den omstændighed, at det i artikel 9 i direktiv 80/987, som den forelæggende ret nævner i sit første og andet
spørgsmål, udtales, at medlemsstaterne kan fastsætte et højere beskyttelsesniveau end foreskrevet i direktivet, på det forhold,
at direktivet er begrænset til at sikre arbejdstagerne en minimumsbeskyttelse på fællesskabsplan i tilfælde af arbejdsgiverens
insolvens. Denne artikel kan altså ikke fortolkes således, at den udelukker, at medlemsstaterne kan fastsætte en præklusiv
frist.
Under disse omstændigheder kan medlemsstaterne i princippet frit fastsætte nationale retsregler, der fastsætter en præklusiv
frist for en arbejdstagers indgivelse af en anmodning om i henhold til bestemmelserne i direktiv 90/987 at få udbetalt en
insolvensydelse, når blot disse regler overholder fællesskabsrettens almindelige principper.
Med hensyn til disse principper er det fast retspraksis, at sådanne præklusive frister i national ret ikke må være mindre
gunstige end dem, der gælder for tilsvarende anmodninger på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke må være
udformet således, at de i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet)
(jf. bl.a. dom af 16.12.1976, sag 33/76, Rewe, Sml. s. 1989, præmis 5, og af 6.6.2002, sag C-159/00, Sapod Audic, Sml. I,
s. 5031, præmis 52).
Hvad nærmere angår effektivitetsprincippet kan man ikke gå ud fra, som den forelæggende ret tilsyneladende gør, at en præklusiv
frist i sig selv er uforenelig med dette princip, blot fordi den nødvendigvis medfører, at de arbejdstagere, som ikke overholder
fristen, heller ikke nyder godt af den beskyttelse, som er hjemlet i direktiv 80/987 (jf. i samme retning dom af 16.5.2000,
sag C-78/98, Preston m.fl., Sml. I, s. 3201, præmis 34).
Det følger ligeledes af retspraksis, at rimelige præklusive søgsmålsfrister i princippet opfylder dette krav, for så vidt
som sådanne frister er udtryk for det grundlæggende retssikkerhedsprincip (jf. bl.a. Preston m.fl.-dommen, præmis 33). Der
er grund til at fremhæve, at jo længere tid der går i en situation som i hovedsagen, efter at arbejdsgiverens insolvens er
indtrådt, jo vanskeligere bliver det at godtgøre, at et lønkrav faktisk består, hvilket netop ville kunne være til skade for
retssikkerheden.
Med hensyn til udbetaling af løntilgodehavender, som efter deres beskaffenhed er af meget stor betydning for arbejdstageren,
bør det dog påses, at den præklusive frist ikke er så kort, at arbejdstageren i praksis ikke kan overholde fristen og dermed
ikke kan få den beskyttelse, som direktiv 80/987 netop har til formål at sikre.
Selv om fristen på to måneder i henhold til tysk ret ikke fremstår som den korteste sammenlignet med frister af samme art,
der gælder i andre medlemsstater, har adskillige andre medlemsstater dog fastsat væsentligt længere frister eller slet ingen.
Det tilkommer derfor den forelæggende ret at efterprøve, om længden af den præklusive frist i hovedsagen er motiveret af tvingende
hensyn afledt af retssikkerhedsprincippet, herunder at garantiinstitutionen kan fungere efter hensigten.
Hvad dette angår har den tyske regering gjort gældende, at garantiinstitutionen skal anmelde de lønkrav, som den er indtrådt
i, til den ret, der varetager  behandlingen af konkursboet. Henset til de meget korte frister for indgivelse af en sådan anmeldelse,
skal institutionen handle hurtigt, hvilket forudsætter, at arbejdstagerne har sat den i stand til det.
Det er korrekt, at hvis der ikke kunne knyttes en passende præklusiv frist til anmeldelse af lønkrav til garantiinstitutionen,
ville der opstå en lidet tilfredsstillende juridisk situation, hvor institutionen skulle bære hele udgiften til lønkrav, som
eventuelt kunne være blevet dækket helt eller delvist af konkursboet, hvis de var blevet anmeldt tidligere til garantiinstitutionen
af vedkommende arbejdstager.
Denne betragtning kan imidlertid ikke begrunde, at der fastsættes en præklusiv frist for at indgive anmodning om insolvensydelse,
der er betydeligt kortere end den frist, som garantiinstitutionen skal overholde for at gøre sine rettigheder i medfør af
subrogation gældende over for den ret, der står for behandlingen af konkursboet.
Den tyske regering har endvidere henvist til, at arbejdstageren i henhold til AFG’s § 141 e, stk. 1, tredje punktum, modtager
insolvensydelsen alligevel, hvis fristen på to måneder er overskredet af årsager, som ikke kan henregnes til arbejdstageren,
på betingelse af at han foretager anmeldelsen inden udløbet af to måneder, fra hindringen er faldet bort.
En sådan undtagelsesbestemmelse egner sig kun til at værne om den effektive virkning af den beskyttelse, som er hjemlet i
direktiv 80/987, i det omfang de myndigheder, som skal anvende den, sørger for ikke at udvise overdreven strenghed, når de
vurderer, om vedkommende arbejdstager har udvist den fornødne omhu med henblik på at gøre sine rettigheder gældende.
Med hensyn hertil fremgår det af forelæggelseskendelsen, at Pflücke for at varetage sine interesser søgte bistand hos en juridisk
rådgiver, og at det var fordi denne indgav anmodningen om insolvensydelse for sent, at Bundesanstalt afviste anmodningen.
Det tilkommer den nationale ret at bedømme, om disse skridt er tilstrækkelige til at anse Pflücke for at have udvist den påkrævede
omhu for at gøre sine rettigheder gældende.
Herefter skal det første og andet spørgsmål besvares med, at direktiv 80/987 ikke er til hinder for, at der i medfør af national
ret anvendes en præklusiv frist for en arbejdstagers indgivelse af en anmodning om insolvensydelse i henhold til det nævnte
direktiv på betingelse af, at en sådan frist ikke er mindre gunstig end dem, der gælder for tilsvarende anmodninger på grundlag
af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke er udformet således, at den i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder,
som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).
Det tredje spørgsmål
Med sit tredje spørgsmål har den forelæggende ret ønsket oplyst, om den bør afvise at anvende den nationale bestemmelse om
en præklusiv frist for indgivelse af anmodninger om betaling af en insolvensydelse.
Med hensyn hertil følger det af fast retspraksis, at hvis den nationale ret fastslår, at en national bestemmelse om en præklusiv
frist ikke er i overensstemmelse med fællesskabsrettens krav, og at en med fællesskabsretten overensstemmende fortolkning
heller ikke er mulig, skal den afvise at anvende bestemmelsen (jf. i samme retning dom af 9.3.1978, sag 106/77, Simmenthal,
Sml. s. 629, præmis 21, og af 19.11.2002, sag C-188/00, Kurz, Sml. I, s. 10691, præmis 69).
Tredje spørgsmål skal derfor besvares med, at den nationale ret, hvis den fastslår, at den nationale bestemmelse om den præklusive
frist ikke er i overensstemmelse med fællesskabsrettens krav, og at en med fællesskabsretten overensstemmende fortolkning
af bestemmelsen heller ikke er mulig, skal afvise at anvende den.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af den tyske, den danske og den finske regering samt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for
Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer
for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Sozialgericht Leipzig ved kendelse af 21. februar 2003, for ret:
1)
Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne
i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens er ikke til hinder for, at der i medfør af national ret anvendes en præklusiv frist
for en arbejdstagers indgivelse af anmodning om i henhold til det nævnte direktivs bestemmelser at få udbetalt en ydelse til
dækning af løntilgodehavender i anledning af arbejdsgiverens insolvens, på betingelse af, at en sådan frist ikke er mindre
gunstig end dem, der gælder for tilsvarende anmodninger på grundlag af national ret (ækvivalensprincippet), og ikke er udformet
således, at den i praksis umuliggør udøvelsen af rettigheder, som hjemles i Fællesskabets retsorden (effektivitetsprincippet).
2)
Den nationale ret skal, hvis den fastslår, at den nationale bestemmelse om den præklusive frist ikke er i overensstemmelse
med fællesskabsrettens krav, og at en med fællesskabsretten overensstemmende fortolkning af bestemmelsen heller ikke er mulig,
afvise at anvende den.
Wathelet
Timmermans
Edward
Jann
Rosas
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 18. september 2003.
R. Grass
M. Wathelet
Justitssekretær
Formand for Femte Afdeling
–
Processprog: tysk.