CELEX: 62003CJ0086
Tühistamishagi
Komisjoni keeldumine lubada osal Kreeka territooriumist kasutada raskeid kütteõlisid, mille maksimaalne väävlisisaldus on kuni 3% massist
Direktiiv 1999/32/EÜ
Teatavate vedelkütuste väävlisisaldus

Kreeka Vabariik palub oma hagiavaldusega tühistada komisjoni 17. detsembri 2002. aasta otsus 2003/3/EÜ Kreeka taotluse kohta
lubada osal oma territooriumist kasutada raskeid kütteõlisid, mille maksimaalne väävlisisaldus on kuni 3% massist (EÜT 2003
L 4, lk 16; edaspidi „vaidlustatud otsus”). Teise võimalusena palub ta Euroopa Kohtul EÜ artikli 241 alusel jätta kohaldamata
nõukogu 26. aprilli 1999. aasta direktiiv 1999/32/EÜ, mis käsitleb väävlisisalduse vähendamist teatavates vedelkütustes ja
millega muudetakse direktiivi 93/12/EMÜ (EÜT L 121, lk 13; ELT eriväljaanne 13/12, lk 7; edaspidi „direktiiv”).

Õiguslik ja faktiline raamistik

Direktiiv
EÜ asutamislepingu artikli 130s (muudetuna EÜ artikkel 175) alusel vastu võetud direktiivi artikli 1 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Käesoleva direktiivi eesmärk on vähendada teatavate vedelkütuste põletamisel tekkivaid vääveldioksiidiheitmeid ning sel teel
nõrgendada kõnealuste heitmete kahjulikku toimet inimestele ja keskkonnale.
2.      Teatavate toornaftast saadud vedelkütuste põletamisel tekkivate vääveldioksiidiheitmete vähendamine saavutatakse siis, kui
kõnealuste kütuste kasutamise tingimuseks liikmesriikide territooriumil kehtestatakse nende väävlisisalduse piirmäärad.
[…]”
Vastavalt direktiivi artikli 3 lõigetele 1, 2 ja 5:
„1. Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et alates 1. jaanuarist 2003 ei kasutata nende territooriumil raskeid
kütteõlisid, mille väävlisisaldus ületab 1,00 % massist.
2. Kui täidetakse vääveldioksiidi õhukvaliteedi standardeid, mis on sätestatud direktiivis 80/779/EMÜ […] või mis tahes teises
ühenduse õigusaktis, millega tunnistatakse kehtetuks ja asendatakse need standardid, ja täidetakse muid asjakohaseid ühenduse
sätteid ning kui heitmed ei põhjusta kriitiliste saastekoormuste ületamist üheski liikmesriigis, võib liikmesriik lubada kasutada
kogu oma territooriumil või mõnes selle osas raskeid kütteõlisid, mille väävlisisaldus on 1,00–3,00 % massist. Seda lubatakse
ainult seni, kuni liikmesriigi heitmed ei põhjusta kriitiliste saastekoormuste ületamist mis tahes liikmesriigis.
[…]
5. Kui liikmesriik kasutab lõikes 2 osutatud võimalusi, teatab ta sellest vähemalt 12 kuud varem komisjonile ja avalikkusele.
Komisjonile tuleb esitada piisavalt teavet, et ta saaks hinnata, kas lõikes 2 osutatud kriteeriumid on täidetud. Komisjon
teavitab teisi liikmesriike.
Komisjon tutvub kavandatavate meetmetega kuue kuu jooksul alates liikmesriigi esitatud teabe saamisest ja teeb vastavalt artiklis
9 sätestatud korrale otsuse, mille ta edastab liikmesriikidele. Asjaomaste liikmesriikide poolt komisjonile esitatud teabe
alusel vaadatakse see otsus iga kaheksa aasta järel läbi artiklis 9 sätestatud korras.”
Direktiivi artikli 2 punkti 6 kohaselt tuleb selle otsustamisel võtta arvesse „kriitiline saastekoormus – kvantitatiivne hinnang
ühe või mitme saasteainega kokkupuute kohta, [millest allpool puudub] vastavalt praegustele teadmistele […] märkimisväärne
kahjulik toime keskkonna tundlikele osadele”. [täpsustatud tõlge]
Direktiivi artikkel 9 kehtestab:
„Komisjoni abistab liikmesriikide esindajatest koosnev nõuandekomitee, mille eesistujaks on komisjoni esindaja.
Võetavate meetmete eelnõu esitab komiteele komisjoni esindaja. Tähtaja jooksul, mille määrab eesistuja lähtuvalt küsimuse
kiireloomulisusest, esitab komitee eelnõu kohta oma arvamuse, vajaduse korral hääletades.
Arvamus protokollitakse; lisaks sellele on igal liikmesriigil õigus taotleda oma seisukoha protokollimist.
Komisjon võtab komitee esitatud arvamust arvesse täiel määral. Komisjon informeerib komiteed, mil viisil komitee arvamust
on arvestatud.”

Vaidlustatud otsus
Vaidlustatud otsuse põhjendustest selgub, et see võeti vastu järgmise menetluse tulemusena.
17. detsembril 2001 taotles Kreeka Vabariik direktiivi artikli 3 lõike 2 alusel komisjonilt luba kasutada kogu oma territooriumil
peale Atika nõo raskeid kütteõlisid, mille maksimaalne väävlisisaldus on kuni 3% massist (kolmas põhjendus).
23. jaanuaril 2002 nõudis komisjon Kreeka ametiasutustelt täiendavat teavet, mille ta sai 19. veebruaril 2002. Sama aasta
4. juunil muutis Kreeka valitsus oma taotlust, paludes teha aastani 2008 kehtiv ajutine erand tingimusega see ülejäänud ajavahemiku
osas uuesti läbi vaadata (neljas põhjendus).
Seitsmenda põhjenduse kohaselt viitas Kreeka Vabariik asjaolule, et tema panus väävli sadestumisse ja happesuse kriitiliste
saastekoormuste ületamisse teistes liikmesriikides on peaaegu olematu. Väävli sadestumisest Itaalias tunnistas ta omaks 1%.
Komisjon palus abi õhusaasteainete kauglevi seire ja hindamise Euroopa koostööprogrammilt (edaspidi „EMEP”). Selle tulemusena
analüüsis Norra meteoroloogiainstituut (Meteorological Synthesizing Centre-West, edaspidi „instituut”) põhjalikult Kreeka
panust väävli sadestumisse ja seda eriti Itaalias, kus happesuse kriitilise saastekoormuse ületamist on registreeritud 5%
hapestumise suhtes tundlikes ökosüsteemides (kaheksas põhjendus).
2002. aasta 22. veebruari ja 22. märtsi aruannetes esitatud analüüsi tulemustest selgub, et Kreeka heitmed põhjustavad happesuse
kohta kehtestatud kriitilise saastekoormuse ületamist vähemalt kuues võrgustiku punktis, kus on täheldatud kriitilise saastekoormuse
ületamist. Nendes punktides ei ületa Kreeka osa 0,5%, millest EMEP järeldas, et analüüs kinnitab arvutusi, mis omistavad Kreeka
Vabariigile väävli sadestumisest Itaalias 1% (üheksas ja kümnes põhjendus).
Direktiivi artiklis 9 sätestatud nõuandekomitee (edaspidi „nõuandekomitee”) pidas oma esimese koosoleku 15. aprillil 2002.
Mainitud komitee avaldas sellel koosolekul toetust komisjoni eelnõule jätta Kreeka valitsuse taotlus rahuldamata.
Üheteistkümnenda põhjenduse kohaselt taotles mainitud valitsus 5. juulil 2002, et komisjon vaataks tema taotluse uuesti läbi,
kuna eelnevalt esitatud teatis ei olnud täielik ja ta soovis juuli lõpuks esitada täiendava teabe. 15. juuli 2002. aasta kirjas
palus komisjon Kreeka ametiasutustel esitada lubatud teave nii kiiresti kui võimalik ja märkis, et direktiivi artikli 3 lõikes
5 sätestatud tähtaeg hakkab kulgema alates selle teabe kättesaamisest.
30. juulil 2002 esitasid Kreeka ametiasutused andmed Kreeka 2000. aasta vääveldioksiidiheitmete kohta ja tegid ettepaneku
võtta need andmed aluseks taotluse läbivaatamisel. 3. oktoobril 2002 esitasid samad ametiasutused värske hinnangu Itaalia
ökosüsteemide kaitstuse taseme kohta, milles oli arvestatud Kreeka panusega happesuse kohta kehtestatud kriitilise saastekoormuse
ületamisse (kaheteistkümnes põhjendus).
Kolmeteistkümnendast põhjendusest nähtub, et EMEP, keda toetab kriitiliste saastekoormuste ja -tasemete kartograafia koordineerimise
keskus (edaspidi „CCE”), kinnitas eelnevat järeldust, mille kohaselt Kreeka vääveldioksiidiheitmed, nii nagu Kreeka Vabariik
tegi need teatavaks aastal 2000, põhjustavad Itaalias happesuse kohta kehtestatud kriitilise saastekoormuse ületamist. Nende
tulemuste kokkuvõte on esitatud 19. novembri 2002. aasta aruandes, mis tõestab väljaspool põhjendatud kahtlust, et Kreeka
heitmed põhjustavad liigset sadestumist, mis ületab hapestumise kriitilisi saastekoormuseid teistes liikmesriikides, eriti
Itaalias.
Arvestades teavet, mille Kreeka Vabariik esitas välisõhu kvaliteedi kohta ja EMEP-i koostatud analüüsi Kreeka panuse kohta
kriitiliste saastekoormuste ületamisse, mida kinnitas CCE, otsustas komisjon keelduda Kreeka Vabariigi taotletud erandi tegemisest,
kuna kriitilise saastekoormuse ületamist puudutav tingimus ei olnud täidetud (neljateistkümnes põhjendus).
Viimasena selgub viieteistkümnendast põhjendusest, et vaidlustatud otsus on kooskõlas arvamusega, mille nõuandekomitee esitas
10. detsembril 2002 toimunud koosolekul.

Poolte nõuded
Kreeka Vabariik palub Euroopa Kohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus;
–        otsustada EÜ artikli 241 alusel, et juhul, kui direktiivi tõlgendus, mida toetab komisjon, osutub õigeks, ei ole direktiiv
kohaldatav;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Euroopa Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
Euroopa Kohtu presidendi 10. septembri 2003. aasta määrusega lubati komisjoni nõuete toetuseks menetlusse astuda Euroopa Liidu
Nõukogul. Viimane palub Euroopa Kohtul jätta Kreeka Vabariigi nõue mitte kohaldada direktiivi EÜ artikli 241 alusel vastuvõetamatuse
tõttu rahuldamata ja mõista kohtukulud välja hagejalt.

Hagi
Kreeka Vabariik esitab oma tühistamishagi toetuseks sisuliselt neli väidet, mille kohaselt on vastavalt rikutud kaitseõigust,
direktiivi artikli 3 lõiget 2, õiguspärase ootuse põhimõtet ja proportsionaalsuse põhimõtet.

Esimene väide, mis tuleneb kaitseõiguse rikkumisest
Poolte argumendid
Kreeka valitsus märgib, et Euroopa Kohtu praktika kohaselt on kaitseõiguse tagamine ühenduse õiguse üldpõhimõte. Huvitatud
poolt peab enne otsuse vastuvõtmist teavitama selliselt, et tal oleks mõistlikult aega oma kaitse ettevalmistamiseks, mis
tähendab, et tuleb edastada tema vastu esitatud etteheidete täpne ja täielik kokkuvõte ning täpsustada asjaolusid ja kaalutlusi,
millel otsus peab rajanema. Käesolevas asjas, eriti seoses menetlusega, mis toimus nõuandekomitees komitee 10. detsembril
2002. aasta koosolekul, seda ei tehtud.
Esiteks saadeti selle koosoleku kutse ja komisjoni otsuse eelnõu, samuti dokumendid, millele see institutsioon oma otsuses
tugines, liikmesriikide delegatsioonidele vastavalt alles kolmapäeval, 4. detsembril 2002 kell 14.30 ja järgmise päeva hommikul
umbes kell 11, mis jättis Kreeka valitsusele oma kaitse ettevalmistamiseks aega kaks täistööpäeva. Seetõttu ei pidanud nõuandekomitee
kinni oma töökorra eelnõus seatud tähtaegadest, mille järgi oleks koosolekukutse koos kõigi töödokumentidega tulnud saata
vähemalt 14 päeva enne koosolekut, välja arvatud kiireloomuliste küsimuste korral, kui kavandatavaid meetmeid tuleb kohaldada
kohe, mille puhul on tähtaega vähendatud viiele päevale enne koosoleku kuupäeva. Antud juhul ei olnud kiirmenetluse kasutamine
mitte millegagi õigustatud.
Teiseks puudus nõuandekomiteele esitatud dokumentide hulgast komisjoni keskkonna peadirektoraadi 10. detsembri 2002. aasta
teatise täiendus (edaspidi „10. detsembri 2002. aasta teatis”), milles see institutsioon tunnistas, et Kreeka panus kriitiliste
saastekoormuste ületamisse teistes liikmesriikides võib sõltuda analüüsis kasutatud matemaatilistest mudelitest.
Kolmandaks muudeti 2002. aasta 15. aprilli koosoleku ja 10. detsembri koosoleku toimumise vahel oluliselt nõuandekomitee koosseisu.
Ainult kaks liiget võtsid osa mõlemast koosolekust. Kreeka valitsuse arvates ei olnud teisel koosolekul osalenud liikmetel
võimalik täielikult mõista arutluse all olnud asjaolusid, mistõttu menetlus on kehtetu ka sellel põhjusel.
Neljandaks esitati nõuandekomitee 10. detsembri 2002. aasta koosoleku protokoll Kreeka ametiasutustele märkuste tegemiseks
alles 20. detsembril 2002 ehk kolm päeva pärast vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, kusjuures see protokoll sisaldas ebatäpsuseid
ja/või oli sealt välja jäetud midagi sisulist, mis puudutas otseselt eriti EMEP-i esitatud andmeid. Samas pidid töökorra eelnõu
kohaselt kõik võimalikud vaidlused olema lahendatud ja olema sellisel juhul lisatud protokollile lisana, et komisjonil oleks
enne oma otsuse tegemist täielik ülevaade erinevatest arvamustest. See vastab veelgi enam tõele, kui arvestada, et komisjon
peab nõuandekomitee esitatud arvamust arvesse võtma täiel määral.
Komisjon väidab, et direktiivi artikli 3 lõikes 5 ettenähtud menetlust alustatakse liikmesriigi taotlusel ja, nagu nähtub
otsesõnu ka kõnealusest sättest, on tal selles taotluses võimalik igati väljendada oma seisukohti otsuse kohta, mille vastuvõtmist
ta taotleb. Tuginedes uutele andmetele, mis ta ise oli komisjonile esitanud, taotles Kreeka valitsus peale selle oma taotluse
teistkordset läbivaatamist, ning selle ta ka saavutas. Sellise menetluse puhul ei ole võistlevuse põhimõte kohaldatav. Nendel
asjaoludel ei ole kaitseõiguse rikkumise väide põhjendatud.
Igal juhul tuleb etteheited nõuandekomitee koosoleku kutse, koosseisu ja koosoleku protokolli sisu kohta tagasi lükata.
Komisjon märgib selle kohta, et peale Kreeka ametiasutuste 2002. aasta juuni taotlust komisjoni seisukoht uuesti läbi vaadata,
saatis viimane neile 4. detsembril 2002 koosolekukutse, päevakorra ja otsuse parandatud eelnõu ning järgmisel päeval valitsuse
esitatud teabe teadusliku hinnangu, st viis päeva enne koosoleku kuupäeva, 10. detsembril 2002, nagu näeb ette komitee töökorra
eelnõu. Kiireloomulisust põhjendas eriti asjaolu, et otsus pidi jõustuma 1. jaanuariks 2003. Kreeka ametiasutustel oli võimalik
oma vastuargumente esitada kirjalikult 10. detsembri 2002. aasta koosolekul.
Mis puudutab 10. detsembri 2002. aasta teatist, siis see on sisedokument, mis koostati pärast mainitud päeval toimunud koosolekut
ja see ei sisalda uut teavet, mis oleks võinud muuta koosoleku käiku.
Nõuandekomitee koosseisu kohta tuleb märkida, et selle üle otsustavad liikmesriigid.
Nõuandekomitee koosoleku protokolli kohta esitatud väidetele vastab komisjon, et keegi ei vaielnud vastu liikmesriikide delegatsioonidele
jagatud protokolli parandatud projektile ning teised märkused, mille Kreeka delegatsioon esitas 17. veebruaril 2003, ei puudutanud
„olulisi ebatäpsuseid” ning nõuandekomitee seisukohta väljendab enamuse, mitte komitee vähemuse arvamus.
Euroopa Kohtu hinnang
Kreeka valitsuse esimese väite raames esitatud etteheited, nagu märgib ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 28, ei puuduta
kõnealuse liikmesriigi kaitseõiguse põhimõtte kohaldamist tema suhetele komisjoniga, vaid puudutab tegelikult nõuandekomitee
menetluse nõuetekohasust, mille tõttu ei ole vaja analüüsida, kas ja millises ulatuses on mainitud põhimõte kohaldatav sellisele
menetlusele, nagu on ette nähtud direktiivi artikli 3 lõikes 5.
Mis puudutab esimest etteheidet, et ajavahemik nõuandekomitee koosoleku kokkukutsumise ja vastavalt 2002. aasta 4. ja 5. detsembril
kättesaadud dokumentide saatmise ning 10. detsembril toimunud koosoleku vahel oli liiga lühike, siis tuleb märkida, et direktiivi
artikkel 9 ei kohusta järgima konkreetset tähtaega koosolekukutse, päevakorra, meetmete eelnõude, mille kohta küsitakse arvamust,
ja kõigi teiste töödokumentide saatmisel nõuandekomitee liikmetele enne koosoleku toimumist. See artikkel näeb üksnes ette,
et viimane esitab oma arvamuse komisjoni esitatud kehtestatavate meetmete eelnõu kohta „tähtaja jooksul, mille määrab eesistuja
lähtuvalt küsimuse kiireloomulisusest”.
Vastupidi, komitee töökorra eelnõu, millele Kreeka valitsus oma etteheites toetub, nägi vaatamata sellele, et ta ei olnud
jõustunud, vaieldamatult ette võimaluse vähendada kokkukutsumise ja töödokumentide saatmise tähtaega kiireloomuliste küsimuste
korral viiele päevale.
Vastupidi kõnealuse valitsuse seisukohale oli antud küsimus kiireloomuline, kuna Kreeka ettevõtjad pidid enne 1. jaanuari
2003 teadma, kas nad võivad jätkata raskete kütteõlide kasutamist, mille väävlisisaldus ei vasta direktiivi artikli 3 lõike
1 nõuetele, kuna alates sellest kuupäevast kohustas direktiiv liikmesriike keelustama kõrgema kui 1% väävlisisaldusega raskete
kütteõlide kasutamise.
Kokkuvõtteks, kuna Kreeka ametivõimud esitasid täiendava teabe, mida komisjon oli nõudnud, 3. oktoobril 2002 ja kuna EMEP-i
aruande, mis tegi sellele teabele antud hinnangust kokkuvõtte, sai komisjon 21. novembril, siis tuli selleks, et enne 2002. aasta
lõppu oleks saanud vastu võtta täiel määral komitee arvamusega arvestava komisjoni otsuse, kasutada lühendatud edastustähtaega.
Esimene etteheide ei ole seega põhjendatud.
Mis puudutab teist etteheidet selle kohta, et 10. detsembri 2002. aasta teatist ei esitatud nõuandekomitee liikmetele, et
nad oleksid saanud sellel päeval toimunud nõuandekomitee koosolekuks valmistuda küllaldase põhjalikkusega, siis piisab tõdemisest,
et Kreeka valitsus ei ole vaielnud vastu sellele, et tegemist on täielikult sisedokumendiga, mis koostati pärast mainitud
koosolekut komisjoni otsuse vastuvõtmise käigus. Järelikult ei ole ka see etteheide põhjendatud.
Mis puudutab kolmandat etteheidet nõuandekomitee koosseisu muutmise kohta selle esimese ja teise koosoleku toimumise vahel,
siis tuleb märkida, et vastavalt direktiivi artikli 9 esimesele lõigule on liikmesriikide esindajate nimetamine nõuandekomitee
juurde täielikult liikmesriikide pädevuses, millest tulenevalt ei ole nad kohustatud ühte arvamusetaotlust arutavatele erinevatele
koosolekutele saatma samasid inimesi.
Mis puudutab neljandat etteheidet, et 10. detsembri 2002. aasta koosoleku protokoll saadeti Kreeka delegatsioonile väidetavalt
hilinemisega, siis tuleb kõigepealt rõhutada, et direktiivi artikli 9 kolmas ja neljas lõik näevad üksnes ette, et nõuandekomitee
arvamus protokollitakse, et igal liikmesriigil on õigus taotleda oma seisukoha protokollimist ning et komisjon peab seda arvamust
täiel määral arvesse võtma. Nõuandekomitee töökord, millele Kreeka valitsus oma etteheites toetub, kuid mis ei olnud jõustunud,
näeb üksnes ette, et protokollid saadetakse mainitud komitee liikmetele 15 tööpäeva jooksul arvates koosoleku toimumise kuupäevast,
pärast mida teavitavad liikmed eesistujat kirjalikult oma võimalikest märkustest, mis arutatakse nõuandekomitees läbi ja lisatakse
protokollile, kui lahkarvamust ei suudeta lahendada.
Isegi kui oletada, et 10. juuli 2002. aasta koosoleku protokolli liikmesriikide delegatsioonidele saatmine kolm päeva pärast
vaidlustatud otsuse vastuvõtmist on menetlusnormide rikkumine, siis ei tooks selline rikkumine kaasa antud otsuse tühistamist,
kuivõrd ei ole tuvastatud, kas sellise rikkumise puudumisel oleks antud otsuses, mis oli vastu võetud täielikus kooskõlas
komitee arvamusega, võinud jõuda teistsuguse tulemuseni (vt selle kohta 25. oktoobri 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑465/02 ja C‑466/02: Saksamaa ja Taani
v
. komisjon, EKL 2005, lk I-9115, punkt 37).
Nendel asjaoludel ei ole ka see etteheide põhjendatud.
Kuna ükski neljast etteheidetest, mis Kreeka valitsus esitas oma esimese väite toetuseks, ei ole põhjendatud, siis tuleb see
väide tagasi lükata.

Teine väide, mis tuleneb direktiivi artikli 3 lõike 2 rikkumisest
Poolte argumendid
Kreeka valitsus väidab algusest peale, et Kreeka panus kriitiliste saastekoormuste ületamisse põhineb projektsioonil, mida
ei ole mõõtmistega kontrollitud ning EMEP-i analüüsi tulemused ei kinnita, et teine tingimus direktiivi artikli 3 lõikes 2
sätestatud erandi tegemiseks ei ole täidetud. Vastupidi vaidlustatud otsuse kolmeteistkümnendas põhjenduses kinnitatule ei
nähtu antud valitsuse arvates EMEP-i 19. novembri 2002. aasta aruandest selgesti ega ole „väljaspool põhjendatud kahtlust”,
et Kreeka heitmetest põhjustatud liigne sadestumine ületab hapestumise kriitilist saastekoormust Itaalias. Selline kinnitus
ei esine mainitud aruandes, vaid selle kaaskirjas ja peegeldab kirja autori ehk instituudi peadirektori isiklikku arvamust.
Direktiivi vastuvõtmise ajal hinnati EMEP-i 1997. ja 1998. aasta aruannetes Kreeka osa väävli sadestumises Itaalias nullile.
Mis puudutab 2002. aasta osalust, mis on küll „olemas”, aga „ebaoluline”, siis jääb see EMEP-i ja komisjoni sellest ajast
peale kasutava arvutusmeetodi alusel vahemikku 0,1–0,2%. Kui kohaldada praegu kättesaadavatele andmetele 1998. aastal kasutatud
arvutusmeetodit, siis oleks Kreeka osa kriitilise saastekoormuse ületamises võrgustiku Põhja-Itaalia ruutudes 0%. Erandi tegemise
mehhanism saab korralikult toimida vaid siis, kui lähtutakse sellest teaduslikust taustast, milles direktiiv vastu võeti ja
tõlgendatakse erandi tegemise võimalust teavet, andmeid, mudeleid ja teaduslikke meetodeid silmas pidades, mida kasutati direktiivi
vastuvõtmise menetluses.
Kreeka valitsus väidab ka seda, et kasutades 1998. aasta omast erinevat arvutusmeetodit, laiendab komisjon märgatavalt direktiivi
kohaldamisala, mida ta ei saa teha järgimata menetlust, mis on ette nähtud EÜ artiklis 189c (nüüd EÜ artikkel 252) ja mille
alusel direktiiv on vastu võetud.
Igal juhul ei saa niivõrd ebaoluline (vähem kui 0,5%) sadestumine selle sõna tehnilises tähenduses olla „põhjus” direktiivi
artikli 3 lõike 2 tähenduses. Komisjon väidab aga vastupidi, et panus ületamise põhjustamisse ei pea olema oluline, vaid erandi
tegemisest keeldumiseks piisab pelgalt selle panuse olemasolust. Direktiivi eesmärk on ühelt poolt ökosüsteemide kaitsmine
vääveldioksiidiheitmete kahjulike tagajärgede eest. Teiselt poolt ilmneb kõnealuse sätte sõnastusest, et see puudutab üksnes
heitmeid, mis põhjustavad kriitiliste saastekoormuste ületamist piiritletud ökosüsteemides, millest tulenevalt peab taotluse
rahuldamata jätmiseks olema tuvastatud väljaspool igasugust kahtlust, et sellest liikmesriigist lähtuv väävli sadestumine
on määrava tähtsusega kriitilise saastekoormuse ületamises selles EMEP-i võrgustiku ruudus, kus on täheldatud taolise saastekoormuse
ületamist.
Direktiivi järjekindlast tõlgendamisest tuleneb, et selle artikli 3 lõikes 2 sätestatud erandi andmisest võib keelduda vaid
siis, kui kaitstud ökosüsteemide arv suureneb selle keeldumise tagajärjel. Erandi tegemise taotluse rahuldamata jätmine ei
kaitse ühtegi kaitsmata ökosüsteemidest nendes kuues EMEP-i võrgustiku ruudus, milles on täheldatud kriitiliste saastekoormuste
ületamist ja mida Kreekast pärineva vääveldioksiidi sadestumine võib puudutada. Taotluse rahuldamine aga ei põhjusta võrgustiku
ruutudes asuvate kaitstud ökosüsteemide kaitse vähenemist.
Veelgi enam, komisjoni osundatud EMEP-i norm on matemaatiline mudel, millel ei ole olemas läve, millest allpool oleks teoreetiline
sadestumine „tuvastamatu”. Kreeka valitsuse arvates on vaja tagada erandite tegemise võimaluse tõhus kohaldamine, mille tähtsust
rõhutab ka direktiiv. Komisjoni tõlgendus tähendaks seda, et erandile ei saaks tugineda ükski liikmesriik, kuna tema heitmed
põhjustavad ühel või teisel moel sadestumist nende liikmesriikide piirkondades, kus ületatakse kriitilisi saastekoormuseid.
Komisjon väidab, et direktiiv osundab „põhjustamisele”, ükskõik kas see on ebaoluline või oluline. Vastupidi mõistele „põhjustamine”
ei kasuta direktiiv mõistet „tehniline sadestumine, mis on väiksem kui 0,5%”. Mainitud põhjustamine ei pea olema ületamise
suhtes otsustava tähtsusega; erandi tegemisest keeldumise õigustamiseks on piisav igasuguse põhjustamise tuvastamine. Komisjoni
12. märtsi 1997. aasta teatis nõukogule ja parlamendile KOM/97/088 (lõplik) ühenduse strateegia kohta võitluses hapestumise
vastu (edaspidi „teatis hapestumise kohta”), millele on viidatud direktiivi üheksandas põhjenduses seoses direktiivi artikli
3 lõikes 2 sätestatud erandiga, ei kajasta kehtivat õigust, kuna nõukogu muutis teadlikult lõplikus vastuvõetud tekstis erandi
tegemise tingimused rangemaks. Järelikult ei saa Kreeka valitsus oma väites sellele teatisele tugineda.
Kreeka panust kinnitavad värsked andmed, mis põhinevad teadusringkonna 30 viimase aasta jooksul atmosfääris aset leidvate
kauglevi protsesside kohta kogutud üldistel teadmistel. Projektsioon on vajalik iga liikmesriigi panuse arvutamiseks direktiivi
tähenduses. Instituut on parim teaduskeskus, kes oskab anda teavet ühest liikmesriigist pärineva vääveldioksiidi heitmete
panuse kohta teises liikmesriigis täheldatud kriitiliste saastekoormuste ületamisse.
EMEP-i aruannete järeldustest selgub, et Kreeka heitmetest tingitud väävli sadestumine põhjustab teiste liikmesriikide territooriumil,
eelkõige Itaalias, happesuse kriitiliste saastekoormuste ületamist. Vaidlustatud otsus tugineb andmetele 2000. ja 2001. aasta
heitmete kohta. Kreeka panus väävli sadestumisse Itaalias on kahtlemata vähenenud, kuid ei ole siiski ebaoluline. Kolme liikmesriigi
(Luksemburgi Suurhertsogiriigi, Soome Vabariigi ja Rootsi Kuningriigi) kohta on märgitud, et nende panus väävli sadestumisse
Itaalias on null.
Komisjoni arvates ei muuda tema tõlgendus antud sätte tõhusust ja arvestab direktiivi sõnastuse ja eesmärgiga. Erandit võib
kohaldada, kui seda taotleva liikmesriigi panus on null, kuna sadestumine on EMEP-i normi avastamispiiridest väiksem, või
siis, kui teistes liikmesriikides ei esine kriitiliste saastekoormuste ületamist, kusjuures see hüpotees ei ole ei teoreetiline
ega ka alusetu.
Viimasena rõhutab komisjon, et ta piirdus vaid direktiivi sätete kohaldamisega, mille tõttu ei ole eiratud ka EÜ artiklit
252.
Euroopa Kohtu hinnang
Sisuliselt vaidlustab Kreeka Vabariik oma argumentatsiooniga ühelt poolt tõlgenduse, mis komisjon on andnud direktiivi artikli
3 lõike 2 alusel erandi tegemise teisele tingimusele, mille kohaselt „heitmed ei põhjusta” kriitiliste saastekoormuste ületamist
liikmesriikides, ja teiselt poolt hindamismeetodi, mida komisjon kasutas, et teha kindlaks selline põhjustamine ja järelikult
ka kogu Kreeka päritolu väävli sadestumise panus kriitilise saastekoormuse ületamisse Itaalias.
Kreeka valitsuse argument, mis puudutab direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatud kriitiliste saastekoormuste ületamise tingimuse
tõlgendamist, tuleb tagasi lükata.
Kõnealuse artikli sõnastusest tulenevalt võib selliste raskete kütteõlide kasutamist, mille väävlisisaldus on 1–3% massist,
lubada lisaks tingimusele, et täidetakse vääveldioksiidi õhukvaliteedi standardeid, mis on kinnitatud vastavate ühenduse õigusaktidega,
tingimusel et vääveldioksiidi heitmed ei „põhjusta kriitiliste saastekoormuste ületamist” mõnes liikmesriigis, ilma et see
säte täpsustaks selle põhjustamise olulisust või rolli mainitud ületamises. Sätte tekst ei anna kuidagi alust rõhutada järeldust,
et erandi võib teha, kui panus ületamisse ei ole oluline või kui panus on tuvastatav, aga ei ületa kindlaksmääratud läve.
Direktiivi artikli 3 lõike 2 kitsendavat tõlgendamist toetavad lisaks reeglile, et erandeid tuleb tõlgendada kitsalt, ka direktiivi
ettevalmistavad materjalid, millest nähtub, et nõukogu direktiivi ettepanekus oli komisjon pakkunud välja, et erandi võib
teha juhul, kui panus piiriülesesse saastesse on „ebaoluline”, aga nõukogu seadis direktiivis erandi tegemise tingimuseks,
et heitmed „ei põhjusta” kriitiliste saastekoormuste ületamist, tegemata vahet, kas panus on märkimisväärne või mitte ja nõudmata,
et see oleks konkreetse ületamise põhjustamises otsustava tähtsusega.
Direktiivi artikli 3 lõike 2 hispaania- ja itaaliakeelses versioonis on tõepoolest samas lauses täpsustatud, et heitmed ei
tohi kriitiliste saastekoormuste ületamist liikmesriikides põhjustada „märkimisväärsel määral”. Kuid antud täpsustus, nagu
rõhutab ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 63, ei saa kaasa tuua mingeid tagajärgi, kuna teistes keeleversioonides seda
täpsustust ei esine ja ka direktiivi hispaania- ja itaaliakeelses versioonis sätestab direktiivi artikli 3 lõike 2 teine lause,
et erandit lubatakse seni, kuni liikmesriigi heitmed „ei põhjusta kriitiliste saastekoormuste ületamist” liikmesriikides,
kordamata eelnevalt kasutatud väljendit „olulisel määral”.
Eelnev järeldus ei muuda olematuks ka direktiivi artikli 3 lõike 2 kasulikku mõju, kuivõrd selliste raskete kütteõlide kasutamiseks,
mille väävlisisaldus on 1–3% massist, võib erandi teha, nagu märgib komisjon, kui analüüside tulemused lubavad järeldada,
et ei põhjustata kriitiliste saastekoormuste ületamist liikmesriikides või juhul, kui liikmesriikides ei täheldata enam kriitiliste
saastekoormuste ületamist, mis võib eelkõige olla tingitud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2001. aasta direktiivi
2001/80/EÜ teatavate suurtest põletusseadmetest õhku eralduvate saasteainete piiramise kohta (EÜT L 309, lk 1; ELT eriväljaanne
15/06, lk 299) rakendamisest.
Etteheite kohta, mis puudutab meetodit, mida EMEP ja komisjon kasutasid kriitiliste saastekoormuste ületamise põhjustamise
hindamiseks, tuleb rõhutada, et vastupidi Kreeka valitsuse tõdemusele ei kohusta ükski direktiivi säte komisjoni kasutama
kindlat hindamismeetodit ega, veelgi enam, kasutama peale direktiivi jõustumist sama meetodit kui see, millele tugineti direktiivi
ettevalmistamisel.
Nendel asjaoludel ei saa komisjonile ette heita, et ta tugines instituudi analüüsi tulemustele, mis saadi kasutades hindamismeetodit,
mille teaduslikku paikapidavust Kreeka valitsus ei kritiseeri.
Kokkuvõttes ei ole Kreeka valitsus suutnud tõestada, et värskete projektsioonide tulemused, mis põhinevad teadusringkonna
30 viimase aasta jooksul atmosfääris aset leidvate kauglevi protsesside kohta kogutud üldistel teadmistel, mida rõhutab ka
instituudi peadirektori 19. novembri 2002. aasta kaaskiri, ei kinnita, et Kreeka oleks põhjustanud kriitiliste saastekoormuste
ületamist Itaalias.
Vaidlustatud otsuse kolmeteistkümnendas põhjenduses sisalduv kinnitus, mille kohaselt on väljaspool põhjendatud kahtlust leidnud
kinnitust, et Kreeka vääveldioksiidiheitmed põhjustavad hapestumise kriitiliste saastekoormuste ületamist teistes liikmesriikides
ja eriti Itaalias ning mille kõnealused analüüsid teinud instituudi peadirektor esitas ka oma kirjas, on vastupidi Kreeka
Vabariigi väidetule arvamus, mille ta esitas nende analüüside kohta peadirektori kohuseid täites. Seega ei kajasta see kinnitus
mitte kirja autori isiklikku arvamust, vaid instituudi arvamust oma analüüside kohta.
Eelnevale tuleb lisada, et vaidlustatud otsus on igal juhul võetud vastu kooskõlas nõuandekomitee arvamusega, mille tõttu
ühenduse kohus võib sellist otsust kontrollida vaid siis, kui on tegemist ilmse fakti- või õigusliku vea või võimu kuritarvitamisega
(vt selle kohta 27. septembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 216/82: Universität Hamburg, EKL 1983, lk 2771, punkt 14).
Eeltoodud põhjustel võis komisjon direktiivi artikli 3 lõiget 2 ja EÜ artiklit 252 eiramata võtta vastu vaidlustatud otsuse,
mis on kooskõlas nõuandekomitee arvamusega, tuginedes instituudi analüüsidele, mille kohaselt põhjustab Kreekast pärit sadestumine
kriitilise saastekoormuse ületamist teatud Itaalia piirkondades; sellise otsuse võis vastu võtta isegi siis, kui see panus
ei ületanud 0,5% kõnealusest väävli sadestumisest ja ei omanud kriitilise saastekoormuse ületamisel määravat tähtsust.
Nendel asjaoludel tuleb ka teine väide tagasi lükata.

Kolmas väide, mis tuleneb õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisest
Poolte argumendid
Kreeka Vabariik väidab, et tal tekkis õiguspärane ootus direktiivi artikli 3 lõike 2 alusel tehtavale erandile, eriti kui
võtta arvesse teatist hapestumise kohta, mille komisjon esitas koos direktiivi esialgse ettepanekuga. See teatis andis selgesti
alust loota, et kuna Kreeka Vabariik ei ole happesuse probleemi oluline põhjustaja, siis tuleb osa tema territooriumi suhtes
teha kõnealune erand. Kreeka Vabariigi õiguspärast ootust tugineda sellele erandit võimaldavale sättele tugevdas pealegi tõsiasi,
et Kreekale omistatavat väävli sadestumist Itaalias ajavahemikul 1985–1996 hinnati direktiivi vastuvõtmise hetkel EMEP-i 1998. aasta
aruande põhjal nullile.
Komisjon vastab, et nõukogu direktiivi ettepaneku väljatöötamise aluseks olnud ettevalmistavaid materjale ja teatist hapestumise
kohta ei saa antud juhul lugeda konkreetseteks kinnitusteks, mis annavad hagejale põhjendatud lootuse. Direktiivi ettepanekuid
muudetakse läbirääkimiste käigus sageli ning see leidis aset ka antud juhul.
Euroopa Kohtu hinnang
Iga ettevõtja, kelles institutsioon on tekitanud põhjendatud lootusi, võib tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele. Peale
selle ei takista miski ühel liikmesriigil tühistamishagi raames väita, et institutsioonide õigusakt kahjustab teatud ettevõtjate
õiguspärast ootust (vt eelkõige 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑342/03: Hispaania
v.
nõukogu, EKL 2005, lk I‑1975, punkt 47).
Ometigi ei saa aktsepteerida, et teatis, mille komisjon on esitanud koos direktiivi ettepanekuga, olgugi et seda on mainitud
viimase põhjendustes, annaks alust õiguspärasele ootusele, et järgitakse selles mainitud suunda, kuna EÜ asutamislepingu artiklitest
189a (nüüd EÜ artikkel 250) ja 189c tuleneb, et komisjon võib igal hetkel seda ettepanekut muuta ja nõukogu võib vastu võtta
ettepanekut muutva akti (vt selle kohta eelkõige 5. oktoobri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑13/92–C‑16/92: Driessen
jt, EKL 1993, lk I-4751, punkt 33), mis juhtus käesolevas asjas nende tingimustega, mille täitmisel lubatakse kasutada raskeid
kütteõlisid, mille väävlisisaldus on suurem kui 1% massist.
Kuna vaidlustatud otsus õiguspärase ootuse põhimõtet ei eira, siis järelikult tuleb selle rikkumisest tulenev väide tagasi
lükata.

Neljas väide, mis tuleneb proportsionaalsuse põhimõtte rikkumisest
Poolte argumendid
Kreeka valitsus kinnitab, et proportsionaalsuse põhimõttest johtuvalt tuleb direktiivi artikli 3 lõike 2 alusel erandi tegemisel
olla paindlik. Arvestades mõistete „kriitilised saastekoormused”, „ületamine” ja „ületamise põhjustamine” ebamäärasust, on
komisjoni väga kitsas tõlgendus vastuolus igasuguse „kirjeldatud keskkonnanähtuste territoriaalse struktuuri keerukusest”
tingitud paindlikkusega, millele komisjon viitab oma teatises hapestumise kohta.
Komisjon oleks pidanud taotluse rahuldama, kuna sellest keeldumisega kaasnevad kulutused ja keskkonnale tekkiv ebaoluline
kasu ei olnud võrdsed. Kreeka Vabariigi kulutused olid 50 korda kõrgemad kui need, mida Itaalia Vabariik oleks pidanud tegema
keskkonna samasuguse kaitstuse saavutamiseks oma territooriumil. Komisjoni väide sunnib liikmesriiki tegema raskete kütteõlide
väävlisisalduse vähendamiseks olulisi ja ebaproportsionaalseid kulutusi, samas kui saavutatud tulemus ei aita mitte kuidagi
kaasa direktiiviga taotlevate keskkonnaeesmärkide saavutamisele, kuna kaitsetute ökosüsteemide arv ei muutu üheski võrgustiku
ruudus, kus on täheldatud kriitilise saastekoormuse ületamist. Kokkuvõttes ei parane ühegi kõnealuse Itaalia piirkonna ökosüsteemi
kaitstuse tase, kui raskete kütteõlide põletamisest või kõikidest muudest allikatest Kreekas tekkivad vääveldioksiidiheitmed
muutuksid olematuks. Lisaks ei muutuks ükski selle piirkonna kaitstud ökosüsteem pelgalt erandi tegemise tõttu haavatavaks.
Kuna vaidlustatud otsus ei ole ei sobiv ega vajalik, siis läheb ta vastuollu proportsionaalsuse põhimõttega.
Kreeka valitsus lisab, et kui komisjoni väga kitsas tõlgendus on direktiivi mõttega kooskõlas, siis tähendab see, et direktiiv
ei võta arvesse tasuvuse kriteeriumi ja rikub proportsionaalsuse põhimõtet.
Tõsiasi, et nõukogu on erandi tegemise tingimusi karmistanud, jättes artiklist 3 välja komisjoni pakutud „ebaolulise” põhjustamise,
kinnitab komisjoni väitel seda, et tal ei ole erandi tegemise taotluse läbivaatamisel mingit kaalutlusruumi.
Nõukogu oli omalt poolt proportsionaalsuse printsiipi juba arvesse võtnud. Vaidlusaluse sätte sobivuse põhjendus on esitatud
direktiivi kaheksandas põhjenduses. Meetme vajalikkus põhineb direktiivi üheksandal, kümnendal ja viieteistkümnendal põhjendusel.
Pealegi võib Euroopa Kohtu praktika kohaselt taotletavate eesmärkide olulisus õigustada teatud ettevõtjatele tekkivaid kahjulikke
majanduslikke tagajärgi, isegi kui need on olulised. Keskkonnapoliitika valdkonnas kehtestatud meetme õiguspärasust saab mõjutada
ainult see, kui antud meede on pädeva institutsiooni taotletava eesmärgi saavutamiseks ilmselgelt sobimatu, kuid käesolev
juhtum selliste hulka ei kuulu.
Euroopa Kohtu hinnang
Direktiivi artikli 3 lõike 2 rikkumisest tuleneva väite analüüsimisel selgub, et komisjonil ei ole selle sätte alusel erandi
tegemise üle otsustamisel mingit kaalutlusruumi, kui on kindlaks tehtud kriitiliste saastekoormuste ületamine ja seda sõltumata
selle põhjustamise ulatusest või rollist mainitud ületamises. Nendel asjaoludel, millele viitab ka komisjon, muutub küsimus
proportsionaalsuse põhimõtte järgimisest antud juhul direktiivi enda vaidlustamiseks.
Ka Kreeka valitsus toetub samale mõttele, kui ta teise võimalusena taotleb, et juhul, kui Euroopa Kohus tõlgendab direktiivi
samamoodi nagu komisjon, siis rikub direktiiv ise proportsionaalsuse põhimõtet, millest tulenevalt tuleb ta EÜ artikli 241
alusel jätta kohaldamata.
Komisjon ja nõukogu omalt poolt peavad Kreeka valitsuse esitatud õigusvastasuse väidet vastuvõetamatuks, kuna hagis pole selle
kinnituseks esitatud õiguslikke väiteid.
Selle väitega ei saa nõustuda.
Kreeka valitsus on tõepoolest oma hagiavalduses teise võimalusena väitnud, et ühenduse seadusandja on eiranud proportsionaalsuse
põhimõtet, kuivõrd direktiivis erandi tegemiseks ette nähtud tingimused ei arvesta majandusliku otstarbekuse kriteeriumidega,
millele komisjon viitab oma teatises hapestumise kohta.
Hagis on piisavalt selgelt ära toodud põhjused, miks proportsionaalsuse põhimõtet on rikutud. Õigusvastasuse väidet ei saa
seega tunnistada sellel ajendil vastuvõetamatuks.
Isegi kui oletada, et liikmesriik võib ühenduse kohtule esitatud tühistamishagis enda kaitseks toetuda sellise direktiivi
õigusvastasusele, mis on adresseeritud temale ja mille vastu ta ei ole EÜ artikli 230 viienda lõigu alusel esitanud tühistamishagi,
ei ole see väide samas ometi põhjendatud.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (vt eelkõige 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑110/03: Belgia
v.
komisjon, EKL 2005, lk I-2801, punkt 61) on proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise eeldus, et ühenduse õigusaktis on õigussubjektidele
kehtestatud kohustus, mis ületab kõige selle õigusakti eesmärgi saavutamiseks sobiva ja vajaliku piirid.
Tulenevalt vajadusest tasakaalustada teatud eesmärke ja põhimõtteid, mis on sätestatud EÜ asutamislepingu artiklis 130r (muudetuna
EÜ artikkel 174) – mida peab ellu viima asutamislepingu EÜ artikli 130s lõige 1, mis on ka direktiivi õiguslik alus – samuti
tulenevalt nende kriteeriumide rakendamise keerukusest, millega ühenduse seadusandja peab keskkonnapoliitika rakendamisel
arvestama, peab kohtulik kontroll olema piiratud küsimusega, kas nõukogu on direktiivi vastuvõtmisel teinud ilmse kaalutlusvea
(vt selle kohta eelkõige 14. juuli 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑284/95: Safety Hi-Tech, EKL 1998, lk I-4301, punkt 37).
Kuivõrd Kreeka valitsuse etteheited toetuvad arvamusavaldustele, mis on esitatud teatises hapestumise kohta, siis tuleb märkida,
et ei ole kahtlust selles, et nõukogu on teadlikult karmistanud erandi tegemise tingimusi selliste raskete kütteõlide kasutamiseks,
mille väävlisisaldus on kõrgem kui 1% massist. Järelikult ei ole sellele teatisele tuginedes võimalik väita, et ühenduse seadusandja
oleks rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet.
Direktiivi artikli 1 lõike 1 kohaselt on direktiivi eesmärk vähendada teatavate vedelkütuste põletamisel tekkivaid vääveldioksiidiheitmeid.
Selle eesmärgi saavutamiseks sätestab direktiivi artikli 3 lõige 1, et alates 1. jaanuarist 2003 ei või liikmesriikide territooriumil
kasutada raskeid kütteõlisid, mille väävlisisaldus on kõrgem kui 1% massist.
Direktiivi kolmandast, neljandast ja kaheksandast põhjendusest selgub, et naftas esinevat väävlit on aastakümnete jooksul
peetud vääveldioksiidiheitmete valdavaks allikaks, kusjuures need heitmed on happevihmade peamised tekitajad ning paljudes
linna- ja tööstuspiirkondades esineva õhusaaste suurimad põhjustajad. Lisaks selgub direktiivi viiendast põhjendusest, et
hapestumine on piiriülene nähtus.
Lubatud 1% piiri ületava väävlisisaldusega raskete kütteõlide kasutamise lubamine direktiivi artikli 3 lõikes 2 sätestatuga
sarnastel rangetel tingimustel on seega direktiivi eesmärgi saavutamiseks sobiv meede.
Mis puudutab vajadust kohaldada rangelt tingimust, et heitmed ei põhjusta kriitiliste saastekoormuste ületamist liikmesriikides,
siis selle kohta teatab direktiivi kümnes põhjendus, et „uuringud on näidanud, et kasu, mida saadakse väävliheitmete vähendamisel
kütuste väävlisisalduse vähendamise teel, on tihti märkimisväärselt suurem kui käesolevast direktiivist tööstusele tulenevad
hinnangulised kulud, ja vedelkütuste väävlisisalduse vähendamise tehnoloogia on olemas ning see on ennast hästi tõestanud”.
Komisjon märgib, et nõukogu lisas selle põhjenduse siis, kui ta muutis komisjoni ettepaneku rangemaks, et selgitada, kuidas
on arvesse võetud proportsionaalsuse põhimõtet.
Direktiivi viieteistkümnes põhjendus täpsustab, et kohustusest järgida direktiiviga lubatavat raskete kütteõlide väävlisisalduse
piirväärtust tuleb sätestada erandid liikmesriikidele ja piirkondadele, mille keskkonnatingimused seda võimaldavad.
Arvestades eelkõige väävliheitmete mõju inimeste tervisele ja keskkonnale, aga ka nende heitmete olulist osa piiriüleses hapestumises,
võis nõukogu ilma ilmset kaalutlusviga tegemata pidada vajalikuks lubada erandkorras kasutada raskeid kütteõlisid, mille väävlisisaldus
on kõrgem kui 1% massist, kui liikmesriigi väävliheitmed ei põhjusta mitte mingil moel kriitiliste saastekoormuste ületamist
liikmesriikides; nõukogu võib seda teha ka siis, kui sellise meetmega võivad kaasneda märkimisväärsed majanduslikud kulutused
ja kui panus olukorra halvenemisse liikmesriikides ei ole oluline.
Taotletavate eesmärkide olulisus õigustab negatiivseid majanduslikke tagajärgi, mis võivad teatud ettevõtjate puhul olla ulatuslikud
(vt selle kohta eelkõige 13. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑331/88: Fedesa jt, EKL 1990, lk I‑4023, punkt 17, ja
17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑183/95: Affish, EKL 1997, lk I-4315, punkt 42), seda enam, et keskkonnakaitse on
üks ühenduse põhieesmärke (vt eelkõige 13. septembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑176/03: komisjon
v
. nõukogu, EKL 2005, lk I-7879, punkt 41, ja 15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑320/03: komisjon
v
. Austria, EKL 2005, lk I-9871, punkt 72).
Järelikult tuleb väide direktiivi õigusvastasuse kohta samuti põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.
Eelnevat arvesse võttes tuleb hagi jätta täies ulatuses rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Kreeka Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud välja
mõista Kreeka Vabariigilt. Nõukogu kannab sama artikli lõike 4 alusel ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Kreeka Vabariigilt.
3.
Euroopa Liidu Nõukogu kannab ise oma kohtukulud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: kreeka.