CELEX: 62009CJ0430
Šeštoji PVM direktyva
8 straipsnio 1 dalies a ir b punktai, 28a straipsnio 1 dalies a punktas, 28b straipsnio A skirsnio 1 dalis ir 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirma pastraipa
Prekių, išsiųstų ar gabenamų Sąjungos viduje, tiekimo atleidimas nuo mokesčio
Tų pačių prekių tiekimai vienas po kito, kurie sudaro vieną siuntimą ar gabenimą Bendrijos viduje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių
narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema: vienodas vertinimo pagrindas (OL L 145,
p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 23), iš dalies pakeistos 1991 m. gruodžio 16 d. Tarybos direktyva 91/680/EEB
(OL L 376, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 9 sk., 1 t., p. 160, toliau – Šeštoji direktyva), 28c straipsnio
A skirsnio a punkto pirmos pastraipos, skaitomos kartu su 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktais, 28a straipsnio 1 dalies a punktu
ir 28b straipsnio A skirsnio 1 dalimi, aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Euro Tyre Holding BV
(toliau – ETH) ir
Staatssecretaris van Financiën
(Finansų valstybės sekretoriaus, toliau −
Staatssecretaris
) dėl pridėtinės vertės mokesčio (toliau – PVM), kuriuo ši bendrovė buvo apmokestinta sudariusi sandorį dėl prekių, buvusių
dviejų vienas po kito tiekimų objektu, perskaičiavimo.

Teisinis pagrindas

Šeštoji direktyva
Šeštosios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose nustatyta:
„Prekių tiekimo vieta laikoma:
a)      tiekėjo, arba asmens, kuriam tiekiama, arba trečiojo asmens išsiųstų ar gabenamų prekių atveju: vieta, kur prekės yra tuo
metu, kai prasideda jų siuntimas ar gabenimas asmeniui, kuriam jos tiekiamos. <...>
b)      neišsiųstų ir netransportuojamų prekių atveju: vieta, kur prekės yra, kai vyksta tiekimas.“
Pagal Šeštosios direktyvos 28a straipsnio 1 dalies a punkto pirmą pastraipą:
„[PVM] taip pat apmokestinami:
a)      prekių įsigijimai Bendrijos viduje, kai jas už atlygį šalies teritorijoje įsigyja apmokestinamasis asmuo, veikdamas kaip toks,
arba neapmokestinamasis juridinis asmuo, jeigu pardavėjas yra apmokestinamasis asmuo, veikiantis kaip toks, kuris neatleidžiamas
nuo mokesčio pagal 24 straipsnį ir kuriam netaikomos 8 straipsnio 1 dalies a punkto antro sakinio arba 28b straipsnio B dalies
1 punkto nuostatos.“
Šios direktyvos 28b straipsnio A skirsnio 1 dalyje numatyta:
„Prekių įsigijimo Bendrijos viduje vieta laikoma vieta, kur prekės yra, kai baigiasi jų siuntimas ar gabenimas.“
Šios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirmoje pastraipoje numatyta:
„Valstybės narės, nepažeisdamos kitų Bendrijos nuostatų ir taikydamos sąlygas, kurias jos nustato, siekdamos užtikrinti teisingą
ir sąžiningą toliau nurodytų atleidimo nuo mokesčio atvejų taikymą bei užkirsti kelią bet kokiam mokesčių vengimui, išsisukinėjimui
ar piktnaudžiavimui, atleidžia nuo mokesčio:
a)      prekių tiekimą, kaip apibrėžta 5 straipsnyje, kurios pardavėjo ar prekes įsigyjančio asmens ar bet kurio jų vardu išsiųstos
arba išgabentos ne iš 3 straipsnyje nurodytos teritorijos, bet vis tiek Bendrijos viduje, o prekių pirkėjas yra kitas apmokestinamasis
asmuo ar neapmokestinamasis juridinis asmuo, kuris veikia kaip toks kitoje valstybėje narėje, nei valstybė narė, iš kurios
prekės išsiųstos arba išgabentos.“
Šeštosios direktyvos 22 straipsnis, iš dalies pakeistas tos pačios direktyvos 28h straipsniu, asmenims, privalantiems mokėti
mokesčius, numato keletą prievolių, susijusių būtent su apskaita, sąskaitų faktūrų išrašymu, deklaracija bei sumuojančiąja
ataskaita, kurią jie turi pateikti mokesčių administratoriui. Šio straipsnio 6 dalies b punkto pirmoje pastraipoje numatyta:
„Kiekvienas apmokestinamasis asmuo, identifikuotas [PVM] tikslais, taip pat privalo pateikti sumuojančiąją ataskaitą apie
pirkėjus, identifikuotus [PVM] tikslais, kuriems jis tiekė prekes pagal 28c straipsnio A skirsnio a ir d punktuose nustatytas
sąlygas, ir penktoje pastraipoje numatytų sandorių gavėjus, identifikuotus [PVM] tikslais.“

Nacionalinės teisės aktai
Iš Nyderlandų vyriausybės Teisingumo Teismui pateiktų rašytinių pastabų matyti, kad pagrindinei bylai taikomos nacionalinės
nuostatos yra išdėstytos 1968 m. birželio 28 d. Apyvartos mokesčio įstatyme (
Wet op de omzetbelasting 1968
;
Staatsblad
1968, nº 329, toliau – 1968 m. įstatymas).
Pagal 1968 m. įstatymo 5 straipsnį prekių tiekimo vieta, kai atitinkamos prekės yra išsiųstos ar išgabentos, laikoma vieta,
kur prasideda prekių siuntimas ar gabenimas.
Pagal 1968 m. įstatymo 9 straipsnio 2 dalies b punktą šio įstatymo II lentelėje išvardytam prekių tiekimui ar paslaugų teikimui,
jeigu jis atitinka bendroje priemonėje administratoriaus nustatytas sąlygas, taikomas nulinis tarifas.
Šios II lentelės a.6 pozicijoje (pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu galiojusi redakcija) numatyta „prekės, kurios
gabenamos į kitą valstybę narę, jei jos ten apmokestinamos po jų įsigijimo Bendrijos viduje“.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
ETH yra Nyderlandų bendrovė, kurios komercinė veikla – automobilių ir kitų transporto priemonių detalių tiekimas. Nuo 1997 m.
spalio 1 d. iki 1999 m. sausio 31 d. ji dviem Belgijoje įsteigtoms bendrovėms
Miroco BVBA
ir VBS BVBA (toliau atitinkamai –
Miroco
ir VBS arba bendrai – pirkėjos) pardavė daug padangų siuntų su tiekimo sąlyga „iš sandėlio“. Ši tiekimo sąlyga reiškia, kad
ETH turėjo tiekti prekes į savo sandėlį Venlo (Nyderlandai), o gabenama iš jo turėjo būti pirkėjų sąskaita ir rizika. Pirkėjos
sudarant pirkimo-pardavimo sutartį ETH informavo, kad prekės bus gabenamos į Belgiją.
ETH pirkėjoms išrašė šio pardavimo sąskaitas faktūras, nenurodydama PVM. Pirkėjos už prekes sumokėjo prieš tiekimą.
Prieš patiekiant prekes pagal pirkimo-pardavimo sutartį kiekviena pirkėja savo ruožtu perpardavė jas Belgijoje įsteigtai bendrovei
Banden Decof NV
(toliau –
Decof
) ir numatė tiekimo sąlygas, pagal kurias prekės gabenamos į
Decof
patalpas atitinkamai
Miroco
ir VBS sąskaita bei rizika.

Miroco
ar VBS atstovas priėmė prekes ETH sandėlyje Nyderlanduose, ir jos buvo išgabentos tiesiai į
Decof
patalpas Belgijoje sunkvežimiu su vairuotoju, kurį už atlygį šioms įmonėms suteikė
Decof
. Kiekvieną kartą vairuotojas ETH pateikdavo pasirašytą deklaraciją, kurioje nurodyta, kad prekės išgabenamos į Belgiją. Vėliau
ETH buvo informuota, kad prekės nebuvo nugabentos pirkėjų adresu. Ji neturėjo nieko bendra su gabenimu.
Prieš tiekiant prekes mokesčių administratorius ETH prašymu paaiškino, kad pirkėjų PVM mokėtojų kodai buvo teisingi. Vėliau
minėtų tiekimų atžvilgiu ETH pateikė deklaraciją, nurodytą Šeštosios direktyvos 22 straipsnio 6 dalies b punkte.
Po 1999 m. atlikto ETH tyrimo, inspektorius, kaip atsakingas už PVM rinkimą Nyderlanduose asmuo, atmetė deklaraciją su nurodytu
nuliniu tarifu ir pateikė bendrovei du pranešimus apie PVM perskaičiavimą atitinkamai už laikotarpį nuo 1997 m. sausio 1 d.
iki 1998 m. gruodžio 31 d. ir už 1999 m. sausio mėnesį. Po pirmo prieštaravimo inspektorius panaikino pranešimus apie perskaičiavimą,
nes juose buvo klaida, susijusi su gavėjo pavadinimu. Ištaisęs šią klaidą, inspektorius pateikė du naujus pranešimus apie
mokesčio perskaičiavimą. Po naujo prieštaravimo inspektorius sumažino pirmame perskaičiavime nurodytą sumą ir patvirtino antrame
perskaičiavime nurodytą sumą.
ETH pareiškė ieškinį dėl šių pranešimų apie mokesčio perskaičiavimą
Gerechtshof te
’
s‑Hertogenbosch
. Šis teismas 2007 m. kovo 6 d. sprendime nusprendė, kad gabenimas Bendrijos viduje iš Nyderlandų į Belgiją buvo atliktas
vykdant tiekimą iš pirkėjų bendrovei
Decof
. Todėl, atsižvelgiant į 2006 m. balandžio 6 d. Sprendimą
EMAG Handel Eder
(C‑245/04, Rink. p. I‑3227), ETH neturėjo teisės, kiek tai susiję su jos tiekimais pirkėjoms, taikyti atleidimo nuo mokesčio
tiekimui Bendrijos viduje, numatyto Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkte. Tačiau šis teismas dėl kitų motyvų
nusprendė, kad ieškinys buvo iš dalies pagrįstas, ir nurodė sumažinti abu ginčijamus mokesčių perskaičiavimus. ETH pateikė
kasacinį skundą dėl šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Šiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Atsižvelgiant į Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punktą ir į šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktus,
28a straipsnio 1 dalies a punkto pirmą įtrauką ir 28b straipsnio A skirsnio [1 dalį], tokiu atveju, kai ta pati prekė yra
dviejų vienas po kito tiekimų tarp dviejų apmokestinamųjų asmenų, veikiančių kaip tokie, kai galima kalbėti apie vieną siuntimą
ar gabenimą Bendrijos viduje, objektas, kaip reikia nustatyti, kuris tiekimas turi būti laikomas gabenimu Bendrijos viduje,
jei prekes gabena asmuo, kuris pirmajame tiekime yra pirkėjas, o antrajame – pardavėjas, arba prekės gabenamos šio asmens
sąskaita?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo klausimu iš esmės klausia, ar tokiu atveju, kai ta pati prekė
yra dviejų vienas po kito tiekimų tarp dviejų apmokestinamųjų asmenų, veikiančių kaip tokie, tačiau vieno gabenimo Bendrijos
viduje objektas, pirmajam ar antrajam tiekimui turi būti priskirtas šis gabenimas, dėl ko šiam sandoriui taikoma tiekimo Bendrijos
viduje sąvoka Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirmos pastraipos, skaitomos kartu su 8 straipsnio 1 dalies
a ir b punktais, 28a straipsnio 1 dalies a punkto pirma pastraipa ir 28b straipsnio A skirsnio 1 dalimi, prasme.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimo matyti, kad šiuo klausimu nacionalinis teismas nori paaiškinimo,
susijusio su atsakymu, kurį Teisingumo Teismas pateikė minėtame Sprendime
EMAG Handel Eder
. Iš tiesų šio sprendimo 45 punkte bei jo rezoliucinės dalies 1 punkto pirmoje pastraipoje nuspręsta, kad jei tiekimai vienas
po kito, susiję su tomis pačiomis prekėmis tarp dviejų apmokestinamųjų asmenų, veikiančių kaip tokie, apima vieną šių prekių
išsiuntimą ar gabenimą Bendrijos viduje, šis išsiuntimas ar gabenimas gali būti priskirtas tik vienam iš šių dviejų tiekimų,
kuris tik vienas atleidžiamas nuo mokesčio taikant Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirmą pastraipą.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas primena, kad Teisingumo Teismas nepatikslino, kaip reikia
nustatyti, kuriam iš dviejų tiekimų priskirti gabenimą.
Byloje, kurioje priimtas minėtas Sprendimas
EMAG Handel Eder
, buvo remiamasi analogiškomis aplinkybėmis kaip ir šioje pagrindinėje byloje. Iš tiesų toje byloje buvo nagrinėjami du vienas
po kito tos pačios prekės, kuri yra vieno gabenimo Bendrijos viduje objektas, tiekimai. Kaip ir pagrindinėje byloje, dviejuose
tiekimuose dalyvavo trys apmokestinamieji asmenys, įsisteigę dviejose skirtingose valstybėse narėse. Tačiau toje byloje tarpinis
pirkėjas gavo prašymą tiekti prekes iš galutinio pirkėjo prieš įsigydamas šias prekes iš savo tiekėjo, o pagrindinė byla susijusi
su situacija, kai tarpinis pirkėjas perparduoda galutiniam pirkėjui prekes, kurias prieš tai įsigijo iš savo tiekėjo neturėdamas
išankstinio užsakymo.
Minėto Sprendimo
EMAG Handel Eder
38 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad net jei du vienas po kito tiekimai sudaro tik vieną prekių judėjimą, jie turi
būti laikomi vykstantys vienas po kito laiko atžvilgiu.
Kalbant apie šių dviejų tiekimų vietą, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas nusprendė, kad jei tiekimas, kuris susijęs su prekių
išsiuntimu ar gabenimu Bendrijos viduje, dėl ko valstybėje narėje, kur baigiasi prekių siuntimas arba gabenimas, apmokestinamas
įsigijimas Bendrijos viduje, yra pirmas iš dviejų tiekimų vienas po kito, laikoma, kad antrasis tiekimas įvyko prieš jį atlikto
įsigijimo Bendrijos viduje vietoje, t. y. valstybėje narėje, kur baigiasi prekių siuntimas arba gabenimas. Atvirkščiai, jei
tiekimas, susijęs su prekių išsiuntimu ar gabenimu Bendrijos viduje, yra antras iš dviejų tiekimų vienas po kito, pirmasis
tiekimas, pagal prielaidą įvykęs prieš prekių išsiuntimą ar gabenimą, laikomas įvykusiu valstybėje narėje, kuri pradedamas
šis išsiuntimas ar gabenimas (minėto Sprendimo
EMAG Handel Eder
50 punktas).
Todėl vienintelis tiekimas, susijęs su prekių siuntimu ar gabenimu Bendrijos viduje, nustatomas pagal Šeštosios direktyvos
8 straipsnio 1 dalies a punktą, o jo vieta yra valstybėje narėje, kur prasideda šis siuntimas ar gabenimas. Kito tiekimo vieta
nustatoma pagal tos pačios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies b punktą. Jo vieta yra arba valstybėje narėje, kur pradedamas
šis siuntimas ar gabenimas, arba valstybėje narėje, kur jis baigiamas, atsižvelgiant į tai, ar tai pirmas, ar antras tiekimas
iš dviejų vienas po kito tiekimų (minėto Sprendimo
EMAG Handel Eder
51 punktas).
Šie svarstymai taikytini pagrindinės bylos aplinkybėms.
Kalbant apie klausimą, kuriam tiekimui priskirti gabenimą Bendrijos viduje, kai šį atlieka asmuo, kuris kaip pirmasis įgijėjas
ir antrasis tiekėjas dalyvavo abiejuose tiekimuose, reikia konstatuoti, kad Šeštojoje direktyvoje šiuo klausimu nenumatyta
jokios bendros taisyklės. Atsakymas į šį klausimą priklauso nuo visų konkrečių aplinkybių, leidžiančių nustatyti, kuris tiekimas
atitinka visas tiekimui Bendrijos viduje nustatytas sąlygas, visapusio vertinimo.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, kaip ir kitos sąvokos, apibrėžiančios apmokestinamuosius sandorius pagal Šeštąją direktyvą,
(žr., be kita ko, 2006 m. sausio 12 d. Sprendimo
Optigen ir kt.
, C‑354/03, C‑355/03 ir C‑484/03, Rink. p. I‑483, 44 punktą bei 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo
Kittel ir Recolta Recycling
, C‑439/04 ir C‑440/04, Rink. p. I‑6161, 41 punktą), tiekimo ir įsigijimo Bendrijos viduje sąvoka yra objektyvaus pobūdžio
ir taikoma neatsižvelgiant į atitinkamų sandorių tikslus ir rezultatus (2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Teleos ir kt
., C‑409/04, Rink. p. I‑7797, 38 punktas ir 2010 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
R
., C‑285/09, Rink. p. I‑0000, 39 punktas).
Taip pat iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad prekės tiekimo Bendrijos viduje atleidimas nuo mokesčio pagal Šeštosios
direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirmą pastraipą taikomas, tik jei teisė disponuoti preke kaip savininkui buvo
perduota įgijėjui, jei tiekėjas įrodė, kad ši prekė buvo išsiųsta ar išgabenta į kitą valstybę narę ir jei po šio išsiuntimo
ar gabenimo ši prekė fiziškai paliko tiekimo valstybės narės teritoriją (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Teleos ir kt.
42 punktą; 2007 m. rugsėjo 27 d. Sprendimo
Twoh International
, C‑184/05, Rink. p. I‑7897, 23 punktą ir 2010 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
X
, C‑84/09, Rink. p. I‑0000, 27 punktą).
Net jei prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas kelia klausimą tik dėl sąlygos, susijusios su gabenimu Bendrijos
viduje, taip pat reikia atsižvelgti į kitas dvi sąlygas, išvardytas pirmesniame punkte, tiek, kiek aplinkybės, kuriomis šios
sąlygos įvykdytos, gali būti svarbios vertinant aplinkybę pagrindinėje byloje.
Pirmiausia, kalbant apie teisės disponuoti preke kaip savininkui perdavimą vykdant tiekimus vienas po kito, svarbu priminti,
kad Teisingumo Teismas minėto Sprendimo
EMAG Handel Eder
28 punkte teigė, kad tarpinis įgijėjas gali perduoti antram įgijėjui teisę disponuoti preke kaip savininkui, tik jeigu ją
anksčiau gavo iš pirmojo pardavėjo.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai pagrindinėje byloje, reikia nuspręsti, kad pirmojo įgijėjo atstovo prekių pasiėmimas iš
ETH sandėlio turi būti laikomas perdavimu šiam teisės disponuoti preke kaip savininkui ir turi būti laikomas pirmuoju tiekimu.
Tačiau vien šios aplinkybės nepakanka daryti išvadą, kad pirmasis tiekimas yra tiekimas Bendrijos viduje. Iš tiesų negalima
atmesti galimybės, kad antrasis teisės disponuoti preke kaip savininkui perdavimas gali taip pat vykti pirmojo tiekimo valstybės
narės teritorijoje prieš gabenimą Bendrijos viduje. Tokiu atveju gabenimas Bendrijos viduje neturi būti priskirtas šiam tiekimui.
Tuo atveju, kai įgijėjas gauna teisę disponuoti preke kaip savininkas tiekimo valstybėje narėje ir įsipareigoja ją nugabenti
į paskirties valstybę narę, kaip tai yra tiekimo su sąlyga pasiimti prekes iš tiekėjo sandėlio atveju, tiek, kiek įmanoma,
reikia atsižvelgti į pirkėjo ketinimus įsigijimo momentu, su sąlyga, kad jie pagrįsti objektyviais įrodymais (šiuo klausimu
žr. minėto Sprendimo
X
47 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Šiuo atveju, jei pirkėjas, kaip pirmasis įgijėjas, išreiškė ketinimą gabenti prekes į kitą, o ne tiekimo, valstybę narę, ir
pateikė šios kitos valstybės narės jam suteiktą PVM mokėtojo kodą, ETH galėjo manyti, kad jos sudaryti sandoriai yra tiekimai
Bendrijos viduje.
Tačiau perdavus įgijėjui teisę disponuoti preke kaip savininkui, pirmą tiekimą atliekantis tiekėjas gali būti laikomas turinčiu
prievolę mokėti PVM už šį sandorį, jei įgijėjas jį informavo, kad prekė buvo perparduota kitam apmokestinamajam asmeniui prieš
palikdama tiekimo valstybė narę ir jei po šios informacijos jis įgijėjui nepateikė pataisytos sąskaitos faktūros su nurodytu
PVM.
Toliau, kalbant apie su įrodymu susijusią sąlygą, nes tai yra šio sprendimo 29 punkte priminta viena iš atleidimo nuo mokesčio
sąlyga, reikia pažymėti, kad nors iš esmės tiekėjas turi įrodyti, kad prekė buvo išsiųsta ar išgabenta į kitą valstybę narę,
aplinkybėmis, kai teisė disponuoti preke kaip savininkui yra perduota įgijėjui tiekimo valstybės narės teritorijoje ir kai
šis įgijėjas turi išsiųsti ar išgabenti prekę iš tiekimo valstybės narės teritorijos, įrodymas, kurį tiekėjas gali pateikti
mokesčių administratoriui, iš esmės priklauso nuo įrodymų, kuriuos šiuo tikslu tiekėjas gauna iš įgijėjo.
Aišku, iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog tokiu atveju teisėta reikalauti, kad tiekėjas veiktų sąžiningai ir imtųsi
visų protingų priemonių, kurių tik gali, kad užtikrintų, jog sudaromi sandoriai nebūtų susiję su sukčiavimu mokesčių srityje.
Tačiau jei tiekėjas įvykdo šias sąlygas, susijusias su tiekimo Bendrijos viduje įrodymu, o įgijėjas neįvykdė sutartinių sąlygų
išsiųsti ar išgabenti prekių iš tiekimo valstybės narės, pastarasis turi turėti prievolę sumokėti PVM šioje valstybėje narėje
(šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Teleos ir kt
. 66 ir 67 punktus).
Iš bylos medžiagos matyti, kad pagrindinėje byloje ETH, laikydama savo tiekimą tiekimu Bendrijos viduje ir atleistu nuo PVM,
remiasi PVM mokėtojo kodu, kurį ji prašė patikrinti Nyderlandų mokesčių administratoriaus, ir pirkėjų deklaracijomis, pateiktomis
pasiimant prekes iš sandėlio, kuriose nurodoma, kad prekės bus išgabentos į Belgiją. Klausimas, ar veikdama šitaip ETH įvykdė
savo pareigas, susijusias su įrodymu ir rūpestingumu, patenka į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo vertinimą,
atliekamą remiantis šiuo klausimu nacionalinėje teisėje numatytomis sąlygomis.
Galiausiai, kalbant apie sąlygą, susijusią su prekių išsiuntimu ar išgabenimu iš tiekimo valstybės narės, reikia pabrėžti,
kad nors, kaip matyti iš minėto Sprendimo
EMAG Handel Eder
45 punkto, klausimas, kas turi teisę disponuoti prekėmis gabenant Bendrijos viduje praranda svarbą, aplinkybė, kad prekes
gabena prekių savininkas ar jos gabenamos jo sąskaita, turi būti svarbi priimant sprendimą priskirti šį gabenimą pirmajam
arba antrajam tiekimui. Tačiau tuo atveju, kai gabena asmuo, kuris dalyvauja abiejuose sandoriuose, arba gabenama jo sąskaita,
kaip antai pagrindinėje byloje, ši aplinkybė nėra svarbiausia.
Todėl faktas, kad pagrindinėje byloje antrasis įgijėjas dalyvavo gabenant, nėra įrodymas, leidžiantis daryti išvadą, kad šis
gabenimas turi būti priskirtas antrajam tiekimui.
Taip pat aplinkybė, kad prekės nebuvo nugabentos pirmiesiems įgijėjams, neleidžia atmesti galimybės, kad gabenimas buvo atliktas
per pirmąjį tiekimą, nes atleidimo nuo mokesčio taikymui tiekiant Bendrijos viduje taikoma sąlyga, pagal kurią gabenimas turi
baigtis kitoje, o ne tiekimo valstybėje narėje, o adresas, kur užbaigiamas gabenimas, šiuo atveju nėra svarbus.
Šio aiškinimo nepaneigia Šeštosios direktyvos 28b straipsnio A skirsnio 1 dalies formuluotė, pagal kurią prekių įsigijimo
Bendrijos viduje vieta laikoma vieta, kur prekės yra, kai baigiasi jų siuntimas ar gabenimas. Kaip matyti iš Teisingumo Teismo
praktikos, prekybos tarp valstybių narių apmokestinimo pereinamojo laikotarpio schemos, kuriai priklauso ši nuostata, tikslas
yra perduoti mokestines pajamas valstybei narei, kurioje patiektos prekinės buvo galutinai vartojamos (šiuo klausimu žr. 2010 m.
balandžio 22 d. Sprendimo
X ir fiscale eenheid Facet-Facet Trading
, C‑536/08 ir C‑539/08, Rink. p. I‑0000, 30 ir 31 punktus), o ne nustatyti asmenį, kuris atliko tiekimą Bendrijos viduje.
Atsižvelgiant į tai, kas minėta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad kai ta pati prekė yra dviejų tiekimų vienas
po kito tarp dviejų apmokestinamųjų asmenų, veikiančių kaip tokie, tačiau vieno siuntimo ar gabenimo Bendrijos viduje objektas,
nustatant, kuris sandoris turi būti priskirtas šiam gabenimui, t. y. pirmasis ar antrasis tiekimas, – dėl ko šis sandoris
patenka į tiekimo Bendrijos viduje sąvoką Šeštosios direktyvos 28c straipsnio A skirsnio a punkto pirmos pastraipos, skaitomos
kartu su šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktais, 28a straipsnio 1 dalies a punkto pirma pastraipa ir 28b straipsnio
A skirsnio 1 dalimi, prasme, – reikia atsižvelgti į visapusį visų bylos aplinkybių vertinimą, kad būtų nustatyta, kuris iš
šių dviejų tiekimų atitinka visas tiekiant Bendrijos viduje nustatytas sąlygas.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai pagrindinėje byloje, kai pirmasis įgijėjas, gavęs teisę disponuoti prekėmis kaip savininkas
pirmojo tiekimo valstybėje narėje, išreiškia ketinimą išgabenti šias prekes į kitą valstybę narę ir pateikia savo pastarosios
valstybės narės suteiktą PVM mokėtojo kodą, gabenimas Bendrijos viduje turėtų būti priskirtas pirmajam tiekimui su sąlyga,
kad antrajam įgijėjui teisė disponuoti prekėmis kaip nuosavybe buvo perduota valstybėje narėje, kur užbaigtas gabenimas Bendrijos
viduje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar ši sąlyga įvykdyta jo nagrinėjamoje byloje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
Kai ta pati prekė yra dviejų tiekimų vienas po kito tarp dviejų apmokestinamųjų asmenų, veikiančių kaip tokie, tačiau vieno
siuntimo ar gabenimo Bendrijos viduje objektas, nustatant, kuris sandoris turi būti priskirtas šiam gabenimui, t. y. pirmasis
ar antrasis tiekimas, – dėl ko šis sandoris patenka į tiekimo Bendrijos viduje sąvoką 1977 m. gegužės 17 d. Šeštosios Tarybos
direktyvos 77/388/EEB dėl valstybių narių apyvartos mokesčių įstatymų derinimo – Bendra pridėtinės vertės mokesčio sistema:
vienodas vertinimo pagrindas, iš dalies pakeistos 1996 m. gruodžio 20 d. Tarybos direktyva 96/95/EB, 28c straipsnio A skirsnio
a punkto pirmos pastraipos, skaitomos kartu su šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalies a ir b punktais, 28a straipsnio 1 dalies
a punkto pirma pastraipa ir 28b straipsnio A skirsnio 1 dalimi, prasme, – reikia atsižvelgti į visapusį visų bylos aplinkybių
vertinimą, kad būtų nustatyta, kuris iš šių dviejų tiekimų atitinka visas tiekiant Bendrijos viduje nustatytas sąlygas.
Tokiomis aplinkybėmis, kaip antai pagrindinėje byloje, kai pirmasis įgijėjas, gavęs teisę disponuoti prekėmis kaip savininkas
pirmojo tiekimo valstybėje narėje, išreiškia ketinimą išgabenti šias prekes į kitą valstybę narę ir pateikia savo pastarosios
valstybės narės suteiktą pridėtinės vertės mokesčio mokėtojo kodą, gabenimas Bendrijos viduje turėtų būti priskirtas pirmajam
tiekimui su sąlyga, kad antrajam įgijėjui teisė disponuoti prekėmis kaip nuosavybe buvo perduota valstybėje narėje, kur užbaigtas
gabenimas Bendrijos viduje. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar ši sąlyga įvykdyta
jo nagrinėjamoje byloje.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.