CELEX: 62003CJ0019
Ekonomisk och monetär politik
Förordning (EG) nr 1103/97
Införande av euron
Omräkning av de nationella valutaenheterna till enheten euro
Avrundning efter omräkningen av penningbelopp som skall betalas eller redovisas
Avtal som ingåtts på telekommunikationsområdet
Begreppet penningbelopp som skall betalas eller redovisas
Minuttaxa för telekommunikation

Begäran om förhandsavgörande gäller tolkningen av rådets förordning (EG) nr 1103/97 av den 17 juni 1997 om vissa bestämmelser
som har samband med införandet av euron (EGT L 162, s. 1).
Denna begäran har framställts inom ramen för en tvist mellan Verbraucher-Zentrale Hamburg eV (nedan kallat Verbraucher‑Zentrale)
och O2 (Germany) GmbH & Co. OHG (nedan kallat O2) angående hur det sistnämnda bolaget till euro har omräknat och sedan avrundat
det pris per minut för telefonkommunikation som i dess avtal fram till den tidpunkten hade uttryckts i tyska mark.
Tillämpliga gemenskapsbestämmelser
Enligt artikel 3 i förordning nr 1103/97 gäller följande:
”Införandet av euron får inte leda till ändring av något villkor i ett rättsligt instrument eller leda till upphävande av
eller befrielse från fullgörelse av villkoren i något rättsligt instrument och får heller inte ge en part ensidig rätt att
ändra ett rättsligt instrument eller bringa det att upphöra. Denna bestämmelse gäller förutsatt att parterna inte har avtalat
något annat.”
I artikel 4 i samma förordning föreskrivs följande:
”1. Omräkningskurserna skall fastställas som en euro uttryckt i var och en av de nationella valutorna i de deltagande medlemsstaterna.
De skall fastställas med sex signifikanta siffror.
2. Omräkningskurserna får inte avrundas eller avkortas vid omräkning.
3. Omräkningskurserna skall användas för omräkningar åt båda hållen mellan enheten euro och de nationella valutaenheterna.
Inverterade kurser som härleds från omräkningskurserna får inte användas.
4. Penningbelopp som skall omräknas från en nationell valutaenhet till en annan skall först omräknas till ett belopp som uttrycks
i enheten euro, vilket belopp får avrundas till inte mindre än tre decimaler och sedan skall omräknas till den andra nationella
valutaenheten. Ingen annan beräkningsmetod får användas, såvida den inte ger samma resultat.”
I artikel 5 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”Penningbelopp som skall betalas eller redovisas när en avrundning sker efter en omräkning till enheten euro enligt artikel
4 skall avrundas uppåt eller nedåt till närmaste cent. Penningbelopp som skall betalas eller redovisas och som omräknas till
en nationell valutaenhet skall avrundas uppåt eller nedåt till närmaste underenhet eller, i avsaknad av underenheter, till
närmaste enhet eller enligt nationell lagstiftning eller praxis till en multipel eller del av den nationella valutaenhetens
enhet eller underenhet. Om tillämpningen av omräkningskursen ger ett resultat som ligger exakt mitt emellan skall beloppet
avrundas uppåt.”
I artikel 14 i rådets förordning (EG) nr 974/98 av den 3 maj 1998 om införande av euron (EGT L 139, s. 1), föreskrivs följande:
”När i rättsliga instrument som existerar vid övergångsperiodens utgång hänvisning sker till de nationella valutaenheterna
skall dessa hänvisningar betraktas som hänvisningar till enheten euro enligt respektive omräkningskurs. De avrundningsregler
som fastställs i förordning (EG) nr 1103/97 skall gälla.”
Enligt artikel 13 i förordning nr 974/98 skall bland annat artikel 14 gälla ”från och med övergångsperiodens utgång”. Övergångsperioden
definieras i artikel 1 i denna förordning som ”den period som börjar den 1 januari 1999 och slutar den 31 december 2001”.
Enligt artikel 1 i rådets förordning (EG) nr 2866/98 av den 31 december 1998 om omräkningskurserna mellan euron och valutorna
för de medlemsstater som inför euron (EGT L 359, s. 1), innebär den oåterkalleligen låsta omräkningskursen att en euro motsvarar
1,95583 tyska mark.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
O2, som fram till april 2002 hette VIAG Interkom GmbH & Co., har säte i München (Tyskland). Bolaget driver ett nät för mobiltelefonkommunikation.
I dess avtal om mobiltelefonitjänster anges att dess taxor grundas på ett minutpris som varierar beroende på vilken taxa kunden
väljer. Vidare föreskrivs att den fakturerade kommunikationstiden beräknas i tiosekundersenheter.
Före övergången till euro uttrycktes minutpriserna i O2:s olika taxor i DEM med två decimaler efter kommatecknet, exempelvis
0,05 DEM för en av taxorna (taxan Genion Home, som tillämpades på samtal till det fasta nätet efter klockan 21). Enhetspriset
i denna taxa uppgick till 0,00833 DEM och priset för ett tiominuterssamtal till 0,5 DEM.
Under sommaren 2001 omräknade O2 de i tyska mark uttryckta beloppen i avtalen till euro. Omräkningen skedde enligt den omräkningskurs
där 1,95583 DEM motsvarade 1 EUR som fastställts i artikel 1 i förordning nr 2866/98. Minutpriset enligt den ovannämnda taxan
fastställdes till 0,02556 EUR. Endast de fem första siffrorna efter kommatecknet beaktades och avrundades till närmaste cent,
det vill säga till närmaste cent uppåt och fastställdes således till 0,03 EUR.
Verbraucher-Zentrale (en organisation med behörighet att väcka talan vid överträdelser av konsumentskyddslagstiftning) fann
att omräkningskursen och avrundningen hade lett till en prishöjning för samtal som omfattades av denna taxa. Priset för ett
tiominuterssamtal uppgick till 0,3 EUR, eller 0,59 DEM, i stället för 0,5 DEM som tidigare. Verbraucher-Zentrale ansåg att
O2 hade åsidosatt de principer om avtalskontinuitet och största möjliga exakthet vid omräkningen som föreskrivs i förordningarna
nr 1103/97 och nr 2866/98.
Genom ansökan av den 20 februari 2002 väckte Verbraucher-Zentrale talan vid Landgericht, och gjorde vid denna domstol gällande
att minutpriserna i O2:s avtal inte utgjorde penningbelopp som skall betalas eller redovisas i den mening som avses i förordning
nr 1103/97. Enligt Verbraucher-Zentrale utgjorde detta pris endast ett mellanliggande belopp som inte skall avrundas. Omräkningen
och avrundningen av detta belopp får negativa följder för konsumenterna trots att syftet med förordning nr 1103/97 är just
att skydda de sistnämnda.
O2 hävdade tvärtom att minutpriset utgjorde en bestämmande faktor i prisjämförelsen mellan mobiltelefonioperatörer och att
det, såsom alla priser, är ett penningbelopp som konsumenten skall betala i den mening som avses i artikel 5 i förordning
nr 1103/97, liksom ett penningbelopp som skall redovisas i den mening som avses i samma artikel. Att ange ett minutpris sammansatt
av flera siffror efter kommatecknet skulle strida mot principerna att priser skall vara tydliga och att det verkliga priset
skall anges, vilka föreskrivs i den nationella förordningen om prisuppgifter. O2 anförde vidare att samtalspriserna per minut
enligt andra taxor än den taxa som Verbraucher-Zentrale angett som exempel hade sjunkit genom omräkningen och avrundningen.
Totalt sett hade O2:s kunder därför inte lidit någon skada av bolagets sätt att genomföra övergången till euro.
Landgericht fann att konsumentskyddet var ett av de syften som efterstävas genom förordning nr 1103/97. Rätten angav att O2
inte var skyldigt enligt den nationella förordningen om prisuppgifter att omräkna minutpriserna till euro och avrunda dessa
och att en prisuppgift i mark kunde uppfylla kraven enligt den nationella förordningen. Rätten framhöll att artikel 5 i förordning
nr 1103/97 endast kan ha åsidosatts om minutpriserna i avtalet inte utgör belopp som skall betalas eller redovisas i den mening
som avses i denna bestämmelse och om det av den nämnda förordningen framgår att andra belopp än dem som skall betalas eller
redovisas inte kan avrundas.
Landgericht tog till en början fasta på lydelsen av artikel 5 i förordning nr 1103/97 och fann att minutpriset endast var
en beräkningsgrund och således inte det penningbelopp som kunden skall betala eller O2 redovisa. Rätten ansåg att O2, genom
omräkningen och avrundningen hade brutit mot sitt avtalsenliga åtagande att tillhandahålla telefonitjänster till ett visst
minutpris, trots att det i artikel 3 i förordning nr 1103/97 föreskrivs att införandet av euron och de nödvändiga omräkningar
som är förbundna därmed inte kan rättfärdiga att rättsliga förpliktelser åsidosätts. Den angav emellertid att minutpriset
rent faktiskt var det avgörande jämförelsekriteriet för konsumenterna och att det, inför övergången till euro, inte var ändamålsenligt
att fortsätta ange detta pris i nationell valuta eller med ett obegränsat antal siffror efter kommatecknet.
Landgericht München fann att det därför förelåg en motsättning mellan den bokstavliga och den teleologiska tolkningen av förordning
nr 1103/97 och beslöt att vilandeförklara målet och att hänskjuta följande frågor till domstolen för ett förhandsavgörande:
”1. Skall artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 förstås så, att det endast är räkningens totala belopp eller de
enskilda poster som anges i räkningen som får eller skall avrundas vid privaträttsliga avtalsförhållanden, eller utgör även
ett enhetspris/en taxa (här priset per minut) som också fastställts genom avtal ett penningbelopp som skall betalas eller
redovisas, i den mening som avses i den ovannämnda bestämmelsen? Är det avgörande för bedömningen av huruvida en taxa skall
anses vara ett penningbelopp som skall betalas eller redovisas, i den mening som avses i artikel 5 i förordning nr 1103/97,
huruvida denna taxa grundar sig på den enhet som ligger till grund för beräkningen av det slutliga beloppet som fakturan kommer
att avse (här tiosekundersenheter), multiplicerad ett visst antal gånger (här sex gånger), eller huruvida taxan ur konsumentens
synpunkt utgör den avgörande beräkningsenheten?
2. Skall förordning nr 1103/97 (och särskilt artikel 5 i denna) förstås så, att den är uttömmande i den meningen att andra
penningbelopp än sådana som skall betalas eller redovisas (såvida sådana kan finnas) inte får avrundas på det sätt som beskrivs
i artikel 5, och således antingen även fortsättningsvis skall anges i den tidigare nationella valutan eller skall anges som
det exakta resultatet av omräkningen?”
Den första frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den första frågan för att få klarhet i huruvida en taxa, såsom det minutpris som O2
fakturerar sina kunder för telefonkommunikation, utgör ett penningbelopp som skall betalas eller redovisas i den mening som
avses i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97, eller om det endast är det slutliga beloppet som faktureras konsumenten
som kan utgöra ett sådant penningbelopp.
Yttranden som ingivits till domstolen
O2 har hävdat att bolaget korrekt har tillämpat den avrundningsbestämmelse som anges i artikel 5 första meningen i förordning
nr 1103/97. Totalt sett har dess kunder inte drabbats av detta val eftersom övergången till euro har inneburit såväl höjningar
som sänkningar av taxorna beroende på de olika minutpriser som bolaget tillämpar.
O2 anser att tvisten vid den nationella domstolen endast gäller huruvida minutpriserna skall omräknas till euro och avrundas,
och inte sättet att avrunda dessa priser efter omräkningen. Det är därför endast relevant att tolka artikel 4 i förordning
nr 1103/97, som gäller i vilka fall omräkning och avrundning skall göras. I artikel 5 första meningen i denna förordning fastställs
endast sättet att avrunda penningbeloppen.
O2 har gjort gällande att bolaget har följt bestämmelserna i artikel 4.2 och 4.3 i förordning nr 1103/97. Bolaget har varken
avrundat eller avkortat omräkningskurserna vid omräkningen, och bolaget har tillämpat den kurs som fastställts för omräkningen
av tyska mark till euro. Artikel 4.4 i samma förordning är inte tillämplig i förevarande fall, eftersom det inte är fråga
om något penningbelopp som omräknats från en nationell valutaenhet till en annan.
Varken denna artikel eller några andra gemenskapsrättsliga bestämmelser begränsar tillämpningen av bestämmelsen i artikel
5 första meningen i förordning nr 1103/98 om avrundning av det totala belopp som faktureras konsumenten. Artikel 4 i nämnda
förordning innehåller inte någon bestämmelse som förbjuder omräkning och avrundning av ett sådant belopp som minutpriset,
vilket är det avgörande belopp som överenskommits med konsumenten såsom faktureringsenhet för samtalen. Kommissionen har dessutom
medgett att båda omräkningsmetoderna, varav den första metoden innebär att varje mellanliggande belopp omräknas och den andra
att endast det slutliga beloppet omräknas, är förenliga med de avrundningsbestämmelser som anges i förordningarna angående
euron.
O2 har slutligen hävdat att minutpriset är det belopp som det överenskommits med konsumenten att denne skall betala, och det
utgör därför ett ”penningbelopp som skall betalas” i den mening som avses i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97,
på vilket belopp avrundningsbestämmelsen är tillämplig. Under alla förhållanden skall detta pris, som utgör grunden för samtalsfaktureringen,
betraktas som ett ”penningbelopp som skall redovisas” i den mening som avses i samma bestämmelse. För prövningen av tolkningsfrågan
saknar det betydelse huruvida en taxa, såsom minutpriset, grundas på den enhet som används som utgångspunkt för beräkningen
av det slutliga fakturerade beloppet, multiplicerad ett visst antal gånger, eller om taxan, ur konsumentens synpunkt utgör
den avgörande enheten.
Kommissionen anser att de penningbelopp som ”skall betalas eller redovisas” inte definieras i förordning nr 1103/97. Av skäl
11 i denna text, enligt vilket införandet av euron ”förutsätter” avrundning av penningbelopp, framgår att avrundningsbestämmelser
endast gäller för de delar som är absolut nödvändiga för övergången till euron.
Eurons minsta underenhet är en cent. Alla belopp som av praktiska skäl inte kan underskrida denna minsta underenhet skall
anses utgöra belopp som skall betalas eller redovisas och de skall följaktligen avrundas till närmaste cent. Detta gäller
till exempel de penningskulder eller de belopp som anges i kontoutdrag eller balansräkningar.
Däremot skall ett belopp som endast tjänar till att beräkna sådana belopp, såsom det minutpris som är aktuellt i tvisten vid
den nationella domstolen, för vilket en högre grad av exakthet inte skulle orsaka några praktiska problem, anses utgöra ett
mellanliggande belopp. Det måste inte avrundas i enlighet med bestämmelserna i artikel 5 i förordning nr 1103/97. Att minutpriset
är det avgörande jämförelsekriteriet för konsumenten föranleder inte någon annan bedömning. För övrigt har vissa av O2:s konkurrenter
avrundat sitt minutpris omräknat till euro vid den fjärde decimalen och inte till närmaste cent.
Artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 skall således tolkas så att den inte gäller sådana belopp som de minutpriser
som återfinns i O2:s avtal.
Domstolens bedömning
I förordning nr 1103/97 definieras inte begreppet ”penningbelopp som skall betalas eller redovisas”, vilket återfinns i artikel
5 första meningen.
Det följer klart av bestämmelsens lydelse att begreppet innefattar dels belopp som ger upphov till en betalning från konsumentens
sida, det vill säga alla penningskulder, dels belopp som tas upp i bokföringshandlingar eller i kontoutdrag. Av lydelsen kan
man dock inte omedelbart sluta sig till huruvida begreppet även innefattar sådana penningbelopp som de minutpriser O2 tillämpar,
vilka utgör beräkningsgrund för det pris som konsumenten skall betala.
I avsaknad av annan ledning i lydelsen av förordning nr 1103/97, får man fästa avseende vid förordningens syfte.
Av förordningens samtliga skäl och bestämmelser framgår att dess syfte är att säkerställa att övergången till den gemensamma
valutan sker utan att de avtal som medborgarna och företagen redan har ingått påverkas. I skäl 4 i förordningen anges det
att ”rättssäkerhet på ett tidigt stadium kommer att göra det möjligt för medborgare och företag att förbereda sig på bästa
möjliga sätt”. Av skäl 7 följer att ”[d]et är en allmänt accepterad rättslig princip att kontinuiteten av kontrakt och andra
rättsliga instrument inte påverkas av införandet av en ny valuta”. I samma skäl anges att syftet med bestämmelserna i förordning
nr 1103/97 om avtalskontinuitet är ”att åstadkomma rättssäkerhet och insyn för ekonomiska aktörer, i synnerhet konsumenter…”.
I artikel 3 första meningen i förordning nr 1103/97 föreskrivs att ”[i]nförandet av euron … inte [får] leda till ändring av
något villkor i ett rättsligt instrument eller leda till upphävande av eller befrielse från fullgörelse av villkoren i något
rättsligt instrument och … inte heller [får] ge en part ensidig rätt att ändra ett rättsligt instrument eller bringa det att
upphöra”.
Att fastställa bestämmelser om omräkningsförfarandet ingår i detta syfte att övergången till euron skall vara neutral. Strävan
efter största möjliga neutralitet vid omräkningen, för såväl medborgarna som företagen, förutsätter, såsom framgår av skäl
12 i nämnda förordning, att ”en hög grad av exakthet i omräkningsförfarandet” säkerställs. I artikel 4.1 i förordning nr 1103/97
föreskrivs således att omräkningskurserna skall ”fastställas med sex signifikanta siffror”. I artikel 4.2 anges att ”[o]mräkningskurserna
… inte [får] avrundas eller avkortas vid omräkning” och i artikel 4.3 att ”[i]nverterade kurser som härleds från omräkningskurserna
… inte [får] användas”. Den sistnämnda föreskriften är, enligt skäl 10 i förordning nr 1103/97, ägnad att undvika ”avsevärda
felaktigheter, i synnerhet om det gäller stora belopp”.
I samma syfte att övergången till euron skall vara neutral anges det i skäl 11 i förordning nr 1103/97 att bestämmelserna
om avrundning av penningbelopp ”[inte] påverkar … några förfaranden, någon konvention eller några nationella bestämmelser
rörande avrundning som ger en högre grad av exakthet för mellanliggande uträkningar”.
Av denna genomgång av syftena med förordning nr 1103/97 och, i synnerhet, av den hänvisning som görs i skäl 11 till nationella
bestämmelser om avrundning av penningbelopp framgår att det i denna förordning endast fastställs minimibestämmelser om avrundning
av vissa belopp. Det överlåts till de nationella myndigheterna att bibehålla eller att anta bestämmelser som på ett bättre
sätt bidrar till syftet att övergången till den gemensamma valutan skall vara neutral. Själva ordalydelsen av detta skäl 11
ger vid handen att de bestämmelser om avrundning av penningbelopp som anges i förordning nr 1103/97 inte är ägnade att uttömmande
reglera mellanliggande uträkningar av dessa belopp.
Om artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 tolkades så att den avsåg alla penningbelopp, inklusive dem som inte
skall betalas eller redovisas, skulle den utgöra en avrundningsbestämmelse som inte i samtliga fall svarade mot den grad av
exakthet som syftet att övergången till euron skall vara neutral förutsätter. En sådan tolkning skulle kunna strida mot mer
detaljerade bestämmelser på nationell nivå.
Artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 skall således inte ges en vid tolkning. Såsom kommissionen med rätta anfört
kan den endast avse de penningbelopp som angetts i punkt 29 i denna dom. Det är av praktiska skäl, oavsett om de är affärsmässiga,
bokföringsmässiga eller finansiella, inte bara rättfärdigat utan nödvändigt att dessa belopp avrundas till närmaste cent.
Eftersom eurons minsta underenhet är en cent kan det pris som konsumenten skall betala, när denne betalar kontant, nämligen
inte uttryckas på annat sätt än i närmaste cent. Eftersom fakturorna avrundas till närmaste cent, kan på samma sätt de bokföringshandlingar
och kontoutdrag som svarar mot dessa fakturor endast upprättas med identisk grad av exakthet.
Utvecklingen av elektroniska betalningsmedel, såsom kort eller banköverföringar, skulle förvisso ha kunnat lämna utrymme för
en grad av exakthet som gick längre än denna underenhet. Uppenbara praktiska skäl uteslöt emellertid att sådana krav, som
i alla händelser inte kunde uppfyllas vid betalning med sedlar och mynt, påfördes medborgare och företag.
Gemenskapslagstiftaren var medveten om den oundvikliga osäkerhet som följer av att penningbelopp avrundas till närmaste cent
och begränsade sig därför till att föreskriva att avrundning endast skall göras av penningbelopp som skall betalas eller redovisas
och angav vidare i artikel 5 sista meningen i förordning nr 1103/97 att ”[o]m tillämpningen av omräkningskursen ger ett resultat
som ligger exakt mitt emellan skall beloppet avrundas uppåt”.
Vad gäller en sådan taxa som det minutpris som är aktuellt i målet vid den nationella domstolen finns det inte något praktiskt
skäl som kräver att detta i samtliga fall skall avrundas till ett belopp med två siffror efter kommatecknet. En taxa per enhet
för varor och tjänster kan nämligen presenteras med en högre grad av exakthet, vilket praxis bland ett flertal ekonomiska
aktörer visar. Framför allt faktureras inte kunden det beloppet och betalar det inte heller och det tas inte heller som sådant
upp i någon bokföringshandling eller i något kontoutdrag. Mot denna bakgrund utgör taxan inte ett sådant penningbelopp som
skall betalas eller redovisas i den mening som avses i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97. Den skall således
inte alltid avrundas till närmaste cent.
Det förhållandet att taxan är den avgörande faktorn för priset på de varor eller tjänster som erbjuds konsumenten föranleder
inte någon annan bedömning. Att en taxa anges med en grad av exakthet som är begränsad till två decimaler är inte nödvändigtvis
det bästa sättet att säkerställa att konsumenten får fullständig information.
Den omständigheten att taxan grundas på den enhet (en enhet på tio sekunder) som används som utgångspunkt för beräkningen
av fakturans slutliga belopp, multiplicerad ett visst antal gånger (sex gånger), har inte heller någon betydelse för svaret
på tolkningsfrågan. Eftersom denna taxa inte är det belopp som konsumenten faktiskt skall betala är den inte ett penningbelopp
som skall betalas eller redovisas i den mening som avses i förordning nr 1103/97, oavsett dess struktur eller beräkningssätt.
Den första tolkningsfrågan skall således besvaras på följande sätt: En taxa, såsom det minutpris som är aktuellt i tvisten
vid den nationella domstolen, utgör inte ett penningbelopp som skall betalas eller redovisas i den mening som avses i artikel
5 första meningen i förordning nr 1103/97 och den skall därför inte alltid avrundas till närmaste cent. Det förhållandet att
taxan grundas på den enhet som används som utgångspunkt för beräkningen av fakturans slutliga belopp, multiplicerad ett visst
antal gånger, eller att den nämnda taxan är den avgörande faktorn för priset på de varor eller tjänster som erbjuds konsumenten
föranleder inte någon annan bedömning.
Den andra frågan
Den hänskjutande domstolen har ställt den andra frågan för att få klarhet i huruvida förordning nr 1103/97, och i synnerhet
artikel 5 första meningen däri, skall tolkas så att den utgör hinder för att andra belopp än dem som skall betalas eller redovisas
avrundas till närmaste cent.
Yttranden som ingivits till domstolen
O2 har hävdat att alla penningbelopp utgör belopp som skall betalas eller redovisas och att de kan omräknas och, följaktligen,
avrundas i enlighet med bestämmelserna i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97. Om penningbeloppen inte är sådana
som skall betalas eller redovisas omfattas de inte av de avrundningsbestämmelser som föreskrivs i förordningen och skall alltjämt
uttryckas i den tidigare nationella valutan eller anges exakt efter omräkningen, vilket skulle vara oförenligt med syftet
med en snabb övergång till euro.
O2 har i andra hand, för det fall minutpriset inte bedöms vara ett belopp som skall betalas eller redovisas i den mening som
avses i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97, gjort gällande att denna bestämmelse skall tolkas så att den inte
utgör hinder för att även andra belopp, såsom det minutpris som är aktuellt i tvisten vid den nationella domstolen, kan avrundas
till närmaste cent.
Kommissionen anser att man av det förhållandet att andra penningbelopp inte nämnts i den nämnda bestämmelsen inte kan sluta
sig till att det råder ett formellt förbud mot att avrunda andra belopp. Ett sådant förbud skulle ha angetts uttryckligen.
Detta gäller även om förordningen är grundad på principen att omräkningen skall göras med största möjliga exakthet. I artikel
5 regleras således endast avrundning av de belopp som anges däri genom att det fastställs en minsta grad av exakthet. Bestämmelsen
utgör inte hinder för att man genom nationell lagstiftning söker uppnå en högre grad av exakthet för andra belopp, särskilt
vad gäller mellanliggande beräkningar.
Domstolens bedömning
Såsom framgår av svaret på den första frågan fastställs i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 en avrundningsbestämmelse
som endast är tillämplig på de däri åsyftade beloppen. I de andra bestämmelserna i denna förordning föreskrivs det inte någon
avrundningsbestämmelse för andra penningbelopp, såsom taxor per enhet för varor och tjänster eller mellanliggande belopp för
uträkning av de penningbelopp som skall betalas eller redovisas. Med särskild hänsyn till skillnaderna i penningvärde mellan
medlemsstaternas tidigare valutaenheter var det inte möjligt att genom förordning nr 1103/97 på ett enhetligt sätt, för alla
medlemsstater som anslutit sig till euron, bestämma vilken grad av exakthet som krävdes vid avrundning av de nämnda taxorna
eller de mellanliggande beloppen.
Det förhållandet att det i förordning nr 1103/97 inte fastställs någon grad av exakthet för avrundning av andra penningbelopp
innebär emellertid inte att dessa avrundningar är undantagna från den allmänna principen om avtalskontinuitet som föreskrivs
i artikel 3 i nämnda förordning eller att de kan ske med åsidosättande av det syfte att övergången till euron skall vara neutral
som eftersträvas genom denna förordning.
Den bestämmelse om avrundning till närmaste cent som föreskrivs i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 och den
kompletterande bestämmelse som föreskrivs i sista meningen i denna artikel, om att vissa penningbelopp skall avrundas uppåt
till närmaste cent, har endast föreskrivits för de ekonomiska aktörerna på grund av att det är praktiskt nödvändigt.
Den samlade verkan av dessa två bestämmelser innebär en viss obestämdhet i resultatet av omräkningen till euro av varors och
tjänsters värde. Denna obestämdhet kan leda till icke oansenliga ändringar av avtalade priser och, således, ge upphov till
ett åsidosättande av kraven på avtalskontinuitet och att övergången till euron skall vara neutral. Härav följer att en avrundning
begränsad till två decimaler av andra penningbelopp än dem som avses i artikel 5 första meningen i förordning nr 1103/97 inte
alltid kan uppfylla det krav på exakthet som de nämnda kraven innebär, även om man antar att en sådan avrundningspraxis inte
är utesluten på grund av nationella bestämmelser.
Vidare framgår det av skäl 11 i förordning nr 1103/97, där det anges att avrundningsbestämmelserna i denna förordning ”[i]nte
påverkar … några förfaranden, någon konvention eller några nationella bestämmelser rörande avrundning som ger en högre grad
av exakthet för mellanliggande uträkningar”, att förordningens upphovsmän inte har bemyndigat de nationella myndigheterna
att avvika från kraven på kontinuitet och neutralitet när de fastställer avrundningsbestämmelser tillämpliga på taxor och
mellanliggande belopp.
Av vad som anförts följer att även om förordning nr 1103/97 inte utgör något generellt hinder för att andra penningbelopp
än dem som avses i artikel 5 första meningen avrundas till närmaste cent, får den avrundningsmetoden inte påverka de avtal
som ekonomiska aktörer, däribland konsumenterna, har ingått och den får inte heller ha någon verklig inverkan på de pris som
faktiskt skall betalas.
När det pris som skall betalas är resultatet av ett stort antal mellanliggande beräkningar, kan en avrundning till närmaste
cent av taxan per enhet för dessa varor och tjänster, eller av varje mellanliggande belopp i faktureringen, ha en verklig
inverkan på det pris som konsumenterna faktiskt får betala. Om de berörda avtalsparterna inte tidigare har kommit överens
därom, strider en sådan prisändring mot principen om avtalskontinuitet och det syfte att övergången till euron skall vara
neutral som förordning nr 1103/97 är ägnad att säkerställa.
Det ankommer på den nationella domstolen att i den där anhängiggjorda tvisten pröva huruvida tillämpningen av bestämmelsen
om avrundning till närmaste cent har haft en verklig inverkan på det belopp som konsumenterna måste betala och huruvida tillämpningen
av denna bestämmelse strider mot parternas avtalsenliga åtaganden.
Det ankommer således på den nationella domstolen att pröva huruvida O2:s beslut att till närmaste cent avrunda samtliga sina
minuttaxor har haft en verklig inverkan på priserna och huruvida det innebär ett åsidosättande av bolagets avtalade åtaganden
gentemot dess kunder.
Den andra frågan skall således besvaras på följande sätt: Förordning nr 1103/97 skall tolkas så att den inte utgör hinder
för att andra belopp än dem som skall betalas eller redovisas avrundas till närmaste cent under förutsättning att detta sker
med iakttagande av principen om avtalskontinuitet som föreskrivs i artikel 3 i nämnda förordning och av det syfte att övergången
till euron skall vara neutral som eftersträvas genom den nämnda förordningen. Detta innebär att avrundningen inte får påverka
ekonomiska aktörers, däribland konsumenternas, avtalsenliga åtaganden och att den inte får ha någon verklig inverkan på det
pris som faktiskt skall betalas.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader som har förorsakats dem som
inkommit med yttranden till domstolen, förutom de nämnda parterna, är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (stora avdelningen) följande dom:
1)
En taxa, såsom det minutpris som är aktuellt i tvisten vid den nationella domstolen, utgör inte ett penningbelopp som skall
betalas eller redovisas i den mening som avses i artikel 5 första meningen i rådets förordning (EG) nr 1103/97 av den 17 juni
1997 om vissa bestämmelser som har samband med införandet av euron och den skall därför inte alltid avrundas till närmaste
cent. Det förhållandet att taxan grundas på den enhet som används som utgångspunkt för beräkningen av fakturans slutliga belopp,
multiplicerad ett visst antal gånger, eller att den nämnda taxan är den avgörande faktorn för priset på de varor eller tjänster
som erbjuds konsumenten föranleder inte någon annan bedömning.
2)
Förordning nr 1103/97 skall tolkas så att den inte utgör hinder för att andra belopp än dem som skall betalas eller redovisas
avrundas till närmaste cent, under förutsättning att detta sker med iakttagande av principen om avtalskontinuitet som föreskrivs
i artikel 3 i nämnda förordning och av det syfte att övergången till euron skall vara neutral som eftersträvas genom den nämnda
förordningen. Detta innebär att avrundningen inte får påverka ekonomiska aktörers, däribland konsumenternas, avtalsenliga
åtaganden och att den inte får ha någon verklig inverkan på det pris som faktiskt skall betalas.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: tyska.