CELEX: 62002TJ0251
Uradniki
Plačilo
Ničnostna tožba
Odškodninska tožba

Tožba, katere predmet so na eni strani predlog za razglasitev ničnosti odločbe organa, pristojnega za imenovanje, z dne 29. avgusta
2001 o določitvi kraja izvora in kraja zaposlitve tožeče stranke kot Bruselj in o zavrnitvi izselitvenega dodatka, nadomestila
za nastanitev in dnevnic tožeči stranki ter povračila potnih stroškov in stroškov selitve ob zaposlitvi, in na drugi strani
predlogi za plačilo zamudnih obresti in odškodnine.
Odločitev:
Tožba se zavrne. Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Povzetek
1.
Uradniki – Plačilo – Izselitveni dodatek – Pogoji odobritve – Neobstoj običajnega prebivališča in glavne poklicne dejavnosti
v državi članici razporeditve v referenčnem obdobju – Pojem
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, člen 4(1))
2.
Uradniki – Plačilo – Odobritev dodatkov in dajatev, določenih v Prilogi VII h Kadrovskim predpisom – Vezana pristojnost pristojnega
organa – Obseg sodnega nadzora
(Kadrovski predpisi za uradnike, Priloga VII, členi 4, 5, 7, 9 in 10)
3.
Uradniki – Plačilo – Izselitveni dodatek – Pogoji odobritve – Razlikovanje med primeri, ki sledijo iz storitev, opravljenih
za državo ali mednarodno organizacijo, in primeri, ki sledijo iz storitev, opravljenih v okviru napotitve zasebne ustanove
– Kršitev načela enakega obravnavanja – Neobstoj
1.     Člen 4(1) Priloge VII h Kadrovskim predpisom je treba razlagati tako, da kot bistveno merilo glede odobritve izselitvenega
dodatka določa običajno prebivališče uradnika pred začetkom zaposlitve.
Običajno prebivališče je kraj, ki ga zadevna oseba izbere kot stalno ali običajno središče svojih interesov z voljo, da to
postane trajno, pri tem pa je treba za določitev običajnega prebivališča upoštevati vsa za ta namen pomembna dejstva.
Vsaka razlaga, ki bi izključevala izselitveni dodatek uradniku, ki je v državi bodočega kraja razporeditve imel običajno prebivališče
ali je tam opravljal glavno poklicno dejavnost le v delu referenčnega obdobja, bi kršila najpomembnejši namen tega dodatka,
to je nadomestilo stroškov in posebnih izgub, ki so nastali zaradi stalnega opravljanja zaposlitve v državi, s katero uradnik
ni vzpostavil trajne zveze pred začetkom zaposlitve.
(Glej točke 53, 54 in 70.)
Napotitev na: Sodišče, 15. september 1994, Magdalena Fernández proti Komisiji, C-452/93 P, Recueil, str. I-4295, točka 22;
Sodišče prve stopnje, 8. april 1992, Costacurta Gelabert proti Komisiji, T-18/91, Recueil, str. II-1655, točka 42, in navedena
sodna praksa; Sodišče prve stopnje, 14. december 1995, Diamantaras proti Komisiji, T-72/94, RecFP, str. I-A-285 in II-865,
točka 48; Sodišče prve stopnje, 28. september 1999, J proti Komisiji, T-28/98, RecFP, str. I-A-185 in II‑973, točka 32.
2.     Določila Priloge VII h Kadrovskim predpisom pristojnim organom ne podeljujejo nikakršne diskrecijske pravice pri odločitvi,
ali odobrijo dodatke in dajatve, ki jih ti predpisi predvidevajo, ampak jim podeljujejo vezano pristojnost v smislu, kot izhaja
iz obveznega besedila omenjenih določb, da je organ dolžan odobriti zadevno nadomestilo ali dajatev, kadar ugotovi, da so
pogoji, ki jih določa zadevna določba, izpolnjeni. Iz tega sledi, da sodišča Skupnosti, kadar preverjajo dejstva, ki jih je
upošteval pristojni organ, in njegovo opredelitev teh dejstev, da bi odgovoril na vprašanje, ali so izpolnjeni pogoji, od
katerih je odvisna odobritev teh dodatkov, izvršujejo popolni sodni nadzor.
(Glej točko 118.)
Napotitev na: Sodišče prve stopnje, 21. oktober 2003, Birkhoff proti Komisiji, T‑302/01, RecFP, str. I-A-245 in II-1185, točka
38.
3.     Ker določitev pogojev za pravico do izselitvenega dodatka izhaja iz izvrševanja diskrecijske pravice institucij Skupnosti,
bi bilo načelo prepovedi diskriminacije ali enakega obravnavanja kršeno le v primeru, če bi člen 4(1)(a) Priloge VII pomenil
samovoljno ali očitno nesorazmerno razlikovanje glede na svoj cilj, ki je nadomestiti stroške in posebne izgube, ki so nastali
zaradi stalnega opravljanja zaposlitve v državi, s katero uradnik ni vzpostavil trajne zveze pred začetkom zaposlitve.
Glede na ta cilj torej razlikovanja med primeri, ki sledijo iz storitev, opravljenih za državo ali mednarodno organizacijo,
in primeri, ki sledijo iz storitev, opravljenih v okviru napotitve zasebne ustanove, ni mogoče šteti za samovoljnega ali očitno
nesorazmernega. Glavni namen odstopanja, ki ga člen 4(1)(a) Priloge VII določa v korist uradnika, ki je v referenčnem obdobju
prebival v državi razporeditve, medtem ko je bil zaposlen v drugi državi članici ali pri mednarodni organizaciji, je namreč
v tem, da za tega uradnika v takih okoliščinah ni mogoče šteti, da je vzpostavil trajno zvezo z državo razporeditve. Okoliščine,
da lahko uporaba skupin iz člena 4 Priloge VII nedvomno privede do mejnih primerov, v katerih se uradnikom zavrne izselitveni
dodatek, kadar so v podobnem položaju, kot jih določa ta člen, pa v določbah tega člena vseeno ni mogoče opredeliti kot samovoljno
razlikovanje. Tako izbire zakonodajalca, da domnevo neobstoja trajne zveze omeji na položaje, ki sledijo iz storitev, opravljenih
za drugo državo ali mednarodno organizacijo, ni mogoče šteti za tako razlikovanje.
(Glej točke od 124 do 126.)
Napotitev na: Sodišče, 15. januar 1981, Vutera proti Komisiji, 1322/79, Recueil, str. 127, točki 8 in 9; zgoraj navedena sodba
Diamantaras proti Komisiji, točka 48; Sodišče prve stopnje, 30. september 1998, Busacca in drugi proti Računskemu sodišču,
T-164/97, RecFP, str. I-A-565 in II-1699, točki 48 in 49; zgoraj navedena sodba J proti Komisiji, točka 32; Sodišče prve stopnje,
8. januar 2003, Hirsch in drugi proti ECB, T-94/01, T-152/01 in T-286/01, RecFP, str. I‑A‑1 in II-27, točka 51.