CELEX: 62002CJ0262
Neizpolnitev obveznosti države
Člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES)
Razširjanje televizijskih programskih vsebin
Oglaševanje
Nacionalni ukrep, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre za posredno televizijsko oglaševanje, pri katerem se na zaslonu pojavijo oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom določenih športnih prireditev
Zakon "Evin"

Zadeva C-262/02
Komisija Evropskih skupnosti
proti
Francoski republiki
„Neizpolnitev obveznosti države – Člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES) – Razširjanje televizijskih programskih vsebin – Oglaševanje – Nacionalni ukrep, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre za posredno
televizijsko oglaševanje, pri katerem se na zaslonu pojavijo oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom določenih športnih
prireditev – Zakon ‚Evin‘“
Povzetek sodbe
Svoboda opravljanja storitev – Omejitve – Prepoved oglaševanja alkoholnih pijač med televizijskim prenosom športnih prireditev
– Utemeljitev zaradi varstva javnega zdravja
(Pogodba ES, člena 56(1) in 59 (po spremembi postala člena 46(1) ES in 49 ES))
Država članica, ki na nacionalnem ozemlju televizijsko razširjanje športnih prireditev, ki potekajo v drugi državi članici,
s strani nacionalnih izdajateljev televizijskih programov pogojuje s predhodno odstranitvijo oglaševanja alkoholnih pijač,
ne krši obveznosti iz člena 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES).
Res je, da taka ureditev televizijskega oglaševanja sicer pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 59 Pogodbe
ES. Na eni strani namreč omejuje svobodo opravljanja storitev oglaševanja, ker morajo lastniki oglaševalnih panojev preventivno
zakriti vsakršno oglaševanje alkoholnih pijač, če obstaja verjetnost, da se bo športna prireditev prenašala v zadevni državi
članici. Po drugi strani ta ureditev preprečuje opravljanje storitev razširjanja televizijskih programskih vsebin, ker morajo
izdajatelji televizijskih programov iz te države članice zavrniti vsakršno prenašanje športnih dogodkov, pri katerem bi bili
vidni oglaševalni panoji za oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi članici, in ker prireditelji športnih
dogodkov, ki potekajo v tujini, ne morejo pravic prenašanja prodati tem izdajateljem, če bi se pri prikazovanju televizijskih
programskih vsebin, ki so namenjene tem športnim dogodkom, skupaj z njimi lahko prikazovalo posredno televizijsko oglaševanje
alkoholnih pijač.
Vendar taka ureditev televizijskega oglaševanja zasleduje cilj, ki je povezan z varovanjem javnega zdravja v smislu člena
56(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES), ker so ukrepi, ki omejujejo možnosti oglaševanja alkoholnih pijač in so
namenjeni boju zoper alkoholizem, namenjeni varovanju javnega zdravja.
Med drugim je taka ureditev primerna tudi za uresničitev tega cilja in ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje.
Ta ureditev namreč omejuje primere, v katerih se oglaševalni panoji za alkoholne pijače lahko prikazujejo po televiziji, in
tako lahko omejuje razširjanje ustreznih reklamnih sporočil, s čimer se zmanjšuje število priložnosti, ob katerih bi se lahko
televizijske gledalce spodbujalo k pitju alkoholnih pijač.
(Glej točke 26, 30 in 31.)
SODBA SODIŠČA (veliki senat)
z dne 13. julija 2004(
*
)
„Neizpolnitev obveznosti države – Člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES) – Razširjanje televizijskih programskih vsebin – Oglaševanje – Nacionalni ukrep, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre za posredno
televizijsko oglaševanje, pri katerem se na zaslonu pojavijo oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom določenih športnih
prireditev – Zakon ‚Evin‘“
V zadevi C-262/02,
Komisija Evropskih skupnosti
, ki jo zastopa H. van Lier, zastopnik, s sedežem v Luxembourgu,
tožeča stranka,
ob intervenciji
Združenega kraljestva Velika Britanija in Severna Irska
, ki ga zastopa K. Manji, zastopnik, ob sodelovanju  K. Beala, barrister,
intervenient,
proti
Francoski republiki,
ki jo zastopata G. de Bergues in R. Loosli-Surrans, zastopnika,
tožena stranka,
zaradi ugotovitve, da Francoska republika s tem, da v Franciji televizijsko razširjanje športnih prireditev, ki potekajo v
drugih državah članicah, s strani francoskih izdajateljev televizijskih programov pogojuje s predhodno odstranitvijo oglaševanja
alkoholnih pijač, ni izpolnila obveznosti iz člena 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES),
SODIŠČE (veliki senat),
v sestavi M. V. Skouris, predsednik, P. Jann (poročevalec), A. Rosas, C. Gulmann, J.-P. Puissochet, J. N. Cunha Rodrigues,
predsedniki senatov, R. Schintgen in S. von Bahr, sodnika, in R. Silva de Lapuerta, sodnica,
generalni pravobranilec: M. A. Tizzano,
sodna tajnica: M. Múgica Arzamendi, glavna administratorka,
na podlagi poročila za obravnavo,
na podlagi ustnih navedb strank na obravnavi 25. novembra 2003, na kateri sta Komisijo zastopala H. van Lier in W. Wils, zastopnika,
Francosko republiko G. de Bergues in R. Loosli-Surrans in Združeno kraljestvo K. Manji, ob sodelovanju  P. Harrisa, barrister,
izreka naslednjo
Sodbo
Z vlogo, ki jo je tajništvo Sodišča prejelo 16. julija 2002, je Komisija Evropskih skupnosti vložila tožbo v skladu s členom
226 ES zaradi ugotovitve, da Francoska republika s tem, da je v Franciji televizijsko razširjanje športnih prireditev, ki
potekajo v drugih državah članicah, s strani francoskih izdajateljev televizijskih programov pogojevala s predhodno odstranitvijo
oglaševanja alkoholnih pijač, ni izpolnila obveznosti iz člena 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES).

Pravni okvir

Temeljni predpisi
Zakon št. 91-32 z dne 10. januarja 1991 o boju zoper kajenje in alkoholizem, imenovan „zakon Evin“ (JORF z dne 12. januarja
1991, str. 615, v nadaljevanju: zakon Evin), je spremenil predvsem člene od L. 17 do L. 21 code des débits de boissons et
des measures contre l'alcoolisme (kodeks o točilnicah pijač in ukrepih zoper alkoholizem), ki omejujejo oglaševanje nekaterih
alkoholnih pijač, in sicer tistih, ki vsebujejo več kot 1,2 vol. % alkohola.
V skladu z navedenimi določbami je neposredno ali posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač prepovedano; ta prepoved
je poleg tega ponovljena v členu 8 dekreta št. 92-280 z dne 27. marca 1992, sprejetega za izvedbo člena 27 zakona z dne 30.
septembra 1986 o svobodi izražanja, in določa splošna načela ureditve oglaševanja in sponzoriranja (JORF z dne 28. marca 1992,
str. 4313).
Nasprotno, druge oblike oglaševanja francoska zakonodaja dovoljuje. Tako je na primer dovoljeno oglaševanje alkoholnih pijač
v tisku, po radiu (razen ob določenih urah) ali v obliki plakatov in izveskov, vključno z oglaševalnimi panoji, ki so nameščeni
na športne objekte itd.
Kršitev zakona Evin je po francoskem kazenskem pravu opredeljena kot „délit“ (kaznivo dejanje).

Postopkovna pravila
V skladu s členom 42(1) zakona št. 86-1067 z dne 30. septembra 1986 o svobodi izražanja, tako imenovani „zakon Léotard“ (JORF
z dne 1. oktobra 1986, str. 11755), Conseil supérieur de l’audiovisuel (avdiovizualni svet, v nadaljevanju: CSA) nadzoruje
uporabo zakona Evin. Na tej podlagi lahko CSA distributerje televizijskih storitev pozove, naj spoštujejo obveznosti, in lahko,
ko ti ne ravnajo v skladu z njim določenimi zahtevami, proti njim izreče upravne sankcije. Poleg tega lahko CSA državnemu
tožilcu (procureur de la Republique) predloži vse kršitve, ki jih storijo distributerji.

Izvedbeni ukrepi
Leta 1995 so francoski organi, in sicer CSA ter ministrstvo za mladino in šport, in francoski izdajatelji televizijskih programov
sprejeli kodeks pravilnega ravnanja, ki je bil objavljen v
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
(uradno glasilo ministrstva za mladino in šport) o razlagi pravil zakona Evin za televizijsko razširjanje športnih dogodkov,
ki potekajo v tujini (neposredno in posredno prenašanje), pri katerem je na primer na oglaševalnih panojih ali na dresih športnikov
vidno oglaševanje alkoholnih pijač in lahko vsebuje posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač v smislu navedenega
zakona.
Kodeks pravilnega ravnanja, ki ni pravno zavezujoč, določa, da morajo pri dvonarodnih dogodkih, ki potekajo v tujini in ki
so v tem kodeksu označeni kot „drugi dogodki“, francoski izdajatelji in vsi drugi, za katere se uporablja francosko pravo
(v nadaljevanju skupaj: francoski izdajatelji), ki nimajo vpliva na snemalne razmere, uporabiti vsa razpoložljiva sredstva
za preprečevanje pojavljanja tržnih znamk alkoholnih pijač na svojih kanalih. Tako mora francoski izdajatelj, ko pridobi pravice
za prenos, obvestiti tuje partnerje o zahtevah francoske zakonodaje in pravilih, določenih v navedenem kodeksu pravilnega
ravnanja. Prav tako mora ta izdajatelj pri imetniku pravic prenašanja glede na svoje dejanske možnosti in pred razširjanjem
športne prireditve pridobiti informacije o oglaševanju, ki se bo pojavljalo na kraju, kjer bo ta potekala. Na koncu mora navedeni
izdajatelj uporabiti razpoložljive tehnične postopke za preprečevanje prikazovanja oglaševalnih panojev za alkoholne pijače
po televiziji.
Nasprotno, kadar gre za mednarodne dogodke, ki potekajo v tujini, francoskih izdajateljev ni mogoče osumiti, da so bili popustljivi
glede oglaševanja, ki se pojavlja na zaslonu, ko razširjajo slike, pri katerih nimajo vpliva na snemalne razmere.
Kodeks pravilnega ravnanja, kot se uporablja v obravnavanem sporu, je mednarodne dogodke opredeljeval kot tiste, „katerih
slike so se prenašale v veliko državah in se zato ne morejo šteti za v glavnem namenjene francoski javnosti“. Dvonarodni dogodki
pa so bili opredeljeni kot „druge prireditve, kot so te, navedene v zgornjem primeru, ki potekajo v tujini, kadar je prenos
izrecno namenjen francoski javnosti“.
Poleg tega, da je CSA sprejel kodeks pravilnega ravnanja, je, kot izhaja iz dokumentov, ukrepal pri francoskih izdajateljih,
da bi dosegel, da bi ti zahtevali odstranitev oglaševalnih panojev za alkoholne pijače ali pa bi se odpovedali prenosu zadevnega
športnega dogodka v celoti. V najmanj enem primeru se je ta organ obrnil na državnega tožilca, da bi ta proti enemu od francoskih
izdajateljev začel pregon. Vendar je od sprejema kodeksa pravilnega ravnanja CSA ukrepal proti temu izdajatelju samo enkrat,
in sicer oktobra 1996.

Predhodni postopek
Zatem ko je Komisija Francoski republiki dala možnost za predložitev stališč, je Komisija 21. novembra 1996 nanjo naslovila
obrazloženo mnenje, v katerem navaja, da je prepoved televizijskega oglaševanja alkoholnih pijač, ki se tržijo v Franciji,
kolikor se nanaša na posredno televizijsko oglaševanje v obliki prikazovanja oglaševalnih panojev na zaslonih med prenašanjem
dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo v drugih državah članicah, nezdružljiva s svobodnim opravljanjem storitev. Poleg
tega je to državo članico pozvala, naj sprejme potrebne ukrepe za uskladitev z obrazloženim mnenjem, in sicer v roku dveh
mesecev od njegovega prejema.
Stiki med Komisijo in francoskimi organi so se nadaljevali in ti so sprejeli različne popravke kodeksa pravilnega ravnanja.
Vendar, ker je Komisija ugotovila, da pri izvajanju zakona Evin še naprej obstajajo praktične težave in da jih spremembe,
ki so jih predlagali francoski organi, ne morejo odpraviti, se je odločila, da bo vložila to tožbo zaradi neizpolnitve obveznosti.
S sklepom predsednika Sodišča z dne 3. decembra 2002 je bila Združenemu kraljestvu Velika Britanija in Severna Irska po členu
37(1) Statuta Sodišča in po členu 93(1) Poslovnika dopuščena intervencija v podporo predlogom Komisije.

Tožba
Komisija v tožbi navaja en tožbeni razlog, s katerim uveljavlja, da francoska zakonodaja, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje
alkoholnih pijač, ki se tržijo v Franciji, kolikor se nanaša na posredno televizijsko oglaševanje v obliki prikazovanja oglaševalnih
panojev na zaslonih med prenašanjem dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo v drugih državah članicah, (v nadaljevanju:
sporna ureditev televizijskega oglaševanja) ni združljiva s členom 59 Pogodbe.

Trditve strank
Komisija in vlada Združenega kraljestva navajata, da člen 59 Pogodbe ES nasprotuje francoski ureditvi televizijskega oglaševanja.
Ta ureditev namreč vsebuje omejitve svobodnega opravljanja storitev oglaševanja in razširjanja televizijskih programskih vsebin.
Čeprav bi bilo po drugi strani sicer mogoče to ureditev upravičiti na podlagi varovanja javnega zdravja, kot to dopušča člen
56(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 46(1) ES) v povezavi s členom 66 Pogodbe ES (postal člen 55 ES), bi bila ne glede
na to taka ureditev nesorazmerna.
Francoska vlada nasprotno meni, da francoska ureditev televizijskega oglaševanja ni v nasprotju s členom 59 Pogodbe.
Čeprav omenjena ureditev vsebuje omejitev v smislu člena 59 Pogodbe, je v vsakem primeru upravičena zaradi varovanja javnega
zdravja in potrebe, da se prepreči obid veljavne zakonodaje. Poleg tega francoska vlada trdi, da je taka ureditev sorazmerna
z zastavljenim ciljem.

Presoja Sodišča
Člen 59 Pogodbe zahteva odpravo vseh omejitev svobode opravljanja storitev, čeprav ta omejitev velja tako za nacionalne ponudnike
kot tudi za ponudnike iz drugih držav članic, če lahko le-te preprečujejo ali drugače ovirajo dejavnosti ponudnikov storitev,
ki imajo sedež v drugi državi članici in tam redno opravljajo podobne storitve (glej v tem smislu sodbi z dne 25. julija 1991,
v zadevi Säger, C‑76/90, Recueil, str. I-4221, točka 12, in z dne 3. oktobra 2000, v zadevi Corsten, C-58/98, Recueil, str.
I 7919, točka 33). Svoboda opravljanja storitev velja poleg tega v korist ponudnikov in prejemnikov storitev (glej v tem smislu
sodbo z dne 31. januarja 1984 v zadevah Luisi in Carbone, 286/82 in 26/83, Recueil, str. 377, točka 16).
Svoboda opravljanja storitev se vendarle, ob neobstoju usklajevalnih ukrepov Skupnosti, lahko omeji z nacionalnimi ureditvami,
ki so upravičene zaradi razlogov, navedenih v členu 56(1) Pogodbe ES v povezavi s členom 66 Pogodbe ES ali zaradi prevladujočih
razlogov javnega interesa (glej v tem smislu sodbo z dne 6. novembra 2003, v zadevi Gambelli in drugi, C-243/01, še neobjavljena
v Recueil, točka 60).
V tem smislu so države članice odločijo, na kateri stopnji želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja in kako naj se ta stopnja
doseže. Vendar lahko to storijo samo v okviru, ki ga določa Pogodba, zlasti ob upoštevanju načela sorazmernosti (glej sodbo
z dne 25. julija 1991 v zadevah Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, C-1/90 in C-176/90, Recueil, str. I-4151, točka
16), ki določa, da morajo biti sprejeti ukrepi primerni za uresničitev zastavljenega cilja in ne smejo prekoračiti okvirov,
ki so potrebni za njegovo doseganje (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo v zadevi Säger, točka 15; sodbo z dne 23. novembra
1999, v zadevah Arblade in drugi, C-369/96 in C-376/96, Recueil, str. I-8453, točka 35; zgoraj navedeno sodbo v zadevi Corsten,
točka 39, in sodbo z dne 22. januarja 2002, v zadevi Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil, str. I-607, točka 33).
Ker v obravnavanem primeru ne obstajajo usklajevalni ukrepi Skupnosti, je treba pri preizkusu utemeljenosti tožbenega razloga
Komisije zaporedoma preveriti tri točke, in sicer ali je podana omejitev v smislu člena 59 Pogodbe ES, ali je mogoče zadevno
francosko ureditev televizijskega oglaševanja upravičiti po členu 56(1) Pogodbe ES v povezavi s členom 66 Pogodbe ES in ali
je ta ureditev sorazmerna.
Prvič je treba ugotoviti, da francoska ureditev televizijskega oglaševanja pomeni omejitev svobode opravljanja storitev v
smislu člena 59 Pogodbe ES. Na eni strani namreč omejuje svobodo oglaševalnih storitev s tem, da morajo lastniki oglaševalnih
panojev vsak oglas za alkoholne pijače preventivno zavrniti takrat, ko obstaja možnost prenašanja športne prireditve v Franciji.
Po drugi strani ta ureditev preprečuje opravljanje storitev razširjanja televizijskih programskih vsebin. Francoski izdajatelji
morajo namreč zavrniti vsako prenašanje športnih dogodkov, med katerimi bi bilo mogoče videti oglaševalne panoje z oglasi
za alkoholne pijače, ki se tržijo v Franciji. Poleg tega prireditelji športnih dogodkov, ki ne potekajo v Franciji, ne morejo
pravic prenašanja prodati francoskim izdajateljem, če lahko vsebuje razširjanje televizijskih programskih vsebin, ki so namenjene
tem športnim dogodkom, posredno televizijsko oglaševanje teh alkoholnih pijač.
V zvezi s tem se zavrne trditev francoske vlade, s katero želi ta prikazati, da ureditev televizijskega oglaševanja ne pomeni
„omejitve“ v smislu člena 59 Pogodbe ES.
Čeprav obstajajo tehnični postopki za prikrivanje televizijskih slik, s katerimi lahko panoji za oglaševanje alkoholnih pijač
ciljno postanejo nevidni, bi za francoskie izdajatelje z uporabo takih postopkov nastali visoki dodatni stroški, kot je na
obravnavi priznala francoska vlada.
Kar zadeva trditev, da se sporna francoska ureditev televizijskega oglaševanja na način, ki ni diskriminatoren, ne nanaša
le na alkoholne pijače, ki so proizvedene v Franciji, ampak prav tako na katere koli, ki izvirajo iz druge dežele, ki se tržijo
v Franciji, zadošča omeniti, da se v okviru svobode opravljanja storitev v obravnavanem primeru upošteva le izvor konkretne
storitve.
Drugič je treba ugotoviti, da se s francosko ureditvijo televizijskega oglaševanja, kot se je v točki 69 sklepnih predlogov
izrazil generalni pravobranilec, zasleduje cilj, ki se nanaša na varovanje javnega zdravja v smislu člena 56(1) Pogodbe ES.
Ukrepi, ki omejujejo možnost oglaševanja alkoholnih pijač in s tem prispevajo v boju proti alkoholizmu, so namreč namenjeni
varovanju javnega zdravja (glej sodbo z dne 10. julija 1980, v zadevi Komisija proti Franciji, 152/78, Recueil, str. 2299,
točka 17; zgoraj navedeno sodbo v zadevi Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, točka 15, in sodbo z dne 8. marca 2001,
v zadevi Gourmet International Products, C-405/98, Recueil, str. I-1795, točka 27).
Tretjič je poleg tega treba ugotoviti, da je francoska ureditev televizijskega oglaševanja primerna za uresničenje zastavljenega
cilja varovanja javnega zdravja. Poleg tega ne prekoračuje okvirov, ki so potrebni za njegovo doseganje. Ureditev namreč omejuje
primere, v katerih se lahko po televiziji prikazujejo oglaševalni panoji za alkoholne pijače, in je tako primerna za omejitev
razširjanja zadevnih reklamnih sporočil, s čimer se zmanjša število priložnosti, pri katerih se televizijske gledalce spodbuja
k uživanju alkoholnih pijač.
V zvezi s tem se zavrne trditev Komisije in Združenega kraljestva, s katero sta želela prikazati, da je zadevna ureditev nesorazmerna.
Kar zadeva trditev, da je francoska ureditev televizijskega oglaševanja nekoherentna, ker velja le za alkoholne pijače s vsebnostjo
alkohola, ki je večja od 1,2°, ker se nanaša le na televizijsko oglaševanje in ker se ne uporablja za oglaševanje tobaka,
zadošča spomniti, da države članice same odločijo, na kateri stopnji želijo zagotoviti varovanje javnega zdravja,in kako naj
se ta stopnja doseže (zgoraj navedena sodba v zadevi Aregonesa de Publicidad Exterior in Publivía, točka 16).
Kar zadeva trditev, da bi zadevna ureditev v praksi lahko vodila do tega, da razširjanje športnih dogodkov v celoti ne bi
bilo mogoče, čeprav obstajajo manj stroga sredstva za zagotovitev varovanja javnega zdravja, je treba ugotoviti, da zaradi
razlogov, ki jih je generalni pravobranilec navedel v točkah 103 in 104 sklepnih predlogov, glede po eni strani aktualno razpoložljivih
tehničnih sredstev in po drugi strani zelo visokih stroškov, povezanih z njimi, zdaj ne obstajajo manj omejujoči ukrepi, ki
bi lahko izključili ali prikrili posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki izhaja iz oglaševalnih panojev, ki
so vidni med prenašanjem športnih prireditev. Ker se to oglaševanje na televizijskih zaslonih namreč pojavlja le občasno in
traja nekaj sekund, tako ni mogoče nadzorovati njegove vsebine in med njegovim pojavljanjem na televizijskem zaslonu hkrati
prikazovati opozorila o nevarnostih, povezanih s pretiranim uživanjem alkohola.
Kar zadeva trditev, da francoska ureditev televizijskega oglaševanja vodi do tega, da je dopustno televizijsko oglaševanje
alkoholnih pijač v primerih, v katerih so deleži francoskega občinstva v absolutnih številkah zelo visoki (mednarodni dogodki),
medtem ko je v primerih, ko so deleži francoskega občinstva nižji (dvonarodni dogodki), prepovedano, je treba zgolj ugotoviti,
da lahko s tem, da ta ureditev omejuje prepoved na vsako posredno oglaševanje, ki se prikazuje med prenašanjem športnih prireditev,
ki so v glavnem namenjene za francosko občinstvo, in na čas, ko lahko oglaševanje v glavnem nagovarja zgolj to občinstvo,
povzroči le, da ukrep manj prizadene svobodo opravljanja storitev in je posledično bolj sorazmeren z zasledovanim ciljem.
Enako velja za trditev, da se zadevna francoska ureditev televizijskega oglaševanja v praksi uporablja samo za oglaševanje
alkoholnih pijač, ki se tržijo v Franciji. Ker se namreč sporna prepoved nanaša le na oglaševanje proizvodov, ki se tržijo
Franciji, in je tako področje uporabe te prepovedi omejeno, je tudi zmanjšano omejevanje svobode opravljanja storitev, in
je posledično bolj sorazmerno z zasledovanim ciljem.
Kar zadeva trditev, da je oglaševanje alkoholnih pijač v nekaterih državah članicah dopustno, je treba ugotoviti, da, kot
je to v točki 106 sklepnih predlogov navedel generalni pravobranilec, okoliščina, da ena država članica sprejme manj stroge
predpise kot druga država članica, ne pomeni, da so predpisi slednje nesorazmerni (sodba z dne 10. maja 1995 v zadevi Alpine
Investments, C‑384/93, Recueil, str. I-1141, točka 51).
Kar zadeva trditev, da lahko uporaba francoske ureditve oglaševanja glede na nadzore, ki se opravijo že v okviru postopkov,
ki veljajo v drugih državah članicah, vodi do dvojne obremenitve, je treba ugotoviti, kot je že ugotovil generalni pravobranilec
v točki 105 sklepnih predlogov, da se v Franciji športni dogodek lahko prenaša brez zahtev po nadzoru, ko država članica,
v kateri ta poteka, prepove razširjanje slik z oglaševalnimi panoji za alkoholne pijače. Če pa v nasprotju s tem v tej državi,
v kateri poteka športni dogodek, take prepovedi ni, bo nadzor, ki ga izvajajo francoski organi, edini nadzor.
Kar na koncu zadeva trditev, da imajo nekatere določbe ureditve, kakršna je obravnavana, več pomenov, je treba ugotoviti,
da so zadevne določbe zaradi razlogov, ki jih v točki 91 sklepnih predlogov navaja generalni pravobranilec, dovolj jasne in
določne. Zadevna ureditev televizijskega oglaševanja opisuje namreč za zadevne izdajatelje dovolj določno primere, v katerih
je prenašanje športnih prireditev prepovedano.
V skladu z navedenim edinega tožbenega razloga Komisije ni mogoče sprejeti, tako da se njena tožba zavrne.

Stroški
Po členu 69(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. V skladu s predlogom Francoske
republike se Komisiji, ker ta s predlogom ni uspela, naloži plačilo stroškov. V skladu s členom 69(4) tega poslovnika Združeno
kraljestvo nosi svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE (veliki senat)
razsodilo:
1)
Tožba se zavrne.
2)
Komisiji Evropskih skupnosti se naloži plačilo stroškov.
3)
Združeno kraljestvo Velika Britanija in Severna Irska nosi svoje stroške.
Skouris
Jann
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
von Bahr
Silva de Lapuerta
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2004.
Sodni tajnik

Predsednik
R. Grass

V. Skouris
*
Jezik postopka: francoščina.