CELEX: 61996CJ0410
Fri udveksling af tjenesteydelser
Frie kapitalbevægelser
Rejsebureaus benyttelse af en garanti stillet af et kreditinstitut eller af en forsikringsvirksomhed etableret i en anden medlemsstat med henblik på at råde over den nødvendige garanti til udøvelse af sin virksomhed

Dommens præmisser
1 Ved dom af 19. december 1996, indgaaet til Domstolen den 24. december 1996, har Tribunal de grande instance de Metz i medfoer af EF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EF-traktatens artikel 59 og 73 B, af Raadets direktiv 73/183/EOEF af 28. juni 1973 om ophaevelse af begraensninger i etableringsfriheden og den frie udveksling af tjenesteydelser ved selvstaendig virksomhed inden for banker og andre pengeinstitutter (EFT L 194, s. 1) og af Raadets andet direktiv 89/646/EOEF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut og om aendring af direktiv 77/780/EOEF (EFT L 386, s. 1).
2 Dette spoergsmaal er blevet rejst under en straffesag anlagt mod direktoer André Ambry, som er tiltalt for at have medvirket ved eller udoevet en aktivitet med tilknytning til organisering og salg af rejser eller ophold uden at have det naeringsbrev, som kraeves i medfoer af artikel 4 i den franske lov nr. 92.645 af 13. juli 1992 om fastsaettelse af betingelserne for at udoeve virksomhed vedroerende organisering og salg af rejser eller ophold (JORF, s. 9457, herefter »lov nr. 92.645«).
Faellesskabets retsforskrifter
3 Det bestemmes i artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure (EFT L 158, s. 59):
»Den rejsearrangoer og/eller formidler, der er part i kontrakten, skal godtgoere, at han stiller tilstraekkelig garanti til i tilfaelde af insolvens eller konkurs at sikre tilbagebetaling af erlagte beloeb og hjemtransport af forbrugeren.«
4 Det tilfoejes i direktivets artikel 8:
»Medlemsstaterne kan vedtage eller opretholde strengere bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne paa det omraade, der er omfattet af dette direktiv.«
5 Det bestemmes i artikel 18 i direktiv 89/646:
»1. Medlemsstaterne skal sikre, at de aktiviteter, der er opfoert paa listen i bilaget, kan udoeves paa deres omraade efter bestemmelserne i artikel 19-21, enten ved oprettelse af en filial eller ved fri udveksling af tjenesteydelser, af ethvert kreditinstitut, der er meddelt tilladelse og er underlagt tilsyn af en anden medlemsstats kompetente myndigheder i overensstemmelse med bestemmelserne i dette direktiv, under forudsaetning af at disse aktiviteter er omfattet af tilladelsen.
2. Medlemsstaterne skal ogsaa sikre, at de aktiviteter, der er opfoert paa listen i bilaget, kan udoeves paa deres omraade efter bestemmelserne i artikel 19-21, enten ved oprettelse af en filial eller ved fri udveksling af tjenesteydelser, af ethvert pengeinstitut i en anden medlemsstat, der er datterselskab af et kreditinstitut eller faellesejet datterselskab af flere kreditinstitutter, hvis vedtaegter giver mulighed for udoevelse af saadanne aktiviteter, og som opfylder samtlige nedenstaaende betingelser:
...«
6 De i stk. 2 omhandlede institutter skal ogsaa opfylde visse betingelser, som er detaljeret beskrevet i samme stykke.
7 Det bilag, som artikel 18 henviser til, omtaler under punkt 6 sikkerhedsstillelse og garantier.
8 Artikel 4 i Raadets direktiv 92/49/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om aendring af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF (tredje skadesforsikringsdirektiv) (EFT L 228, s. 1) fastlaegger adgangen til udoevelse af forsikringsvirksomhed. Naevnte artikel erstatter artikel 6 i Raadets foerste direktiv 73/239/EOEF af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (EFT L 228, s. 3) med foelgende bestemmelse:
»Adgang til udoevelse af direkte forsikringsvirksomhed er betinget af en forudgaaende administrativ tilladelse.
Ansoegning om denne tilladelse skal indgives til hjemlandets myndigheder af:
a) selskaber, der etablerer hjemsted paa denne medlemsstats omraade
...«
9 Desuden aendrede artikel 5 i direktiv 92/49 artikel 7 i direktiv 73/239, som herefter fik foelgende ordlyd:
»1. Tilladelsen gaelder for hele Faellesskabet. Den giver selskabet ret til at udoeve virksomhed i henhold til reglerne om fri etableringsret eller reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser.
...«
Den nationale lovgivning
10 Det bestemmes i artikel 4 i lov nr. 92/645, at organisering og salg af rejser eller ophold baade individuelt og i grupper kun kan udoeves med vinding for oeje af en fysisk eller juridisk person, som er erhvervsdrivende og har naeringsbrev som rejseagent. I samme bestemmelse opregnes betingelserne for udstedelse af dette naeringsbrev, herunder den under litra c) omtalte forpligtelse til:
»af hensyn til kunderne at stille tilstraekkelig finansiel garanti med det specifikke formaal dels at sikre godtgoerelse af beloeb, der modtages med henblik paa levering af de i artikel 1 angivne ydelser, dels med henblik paa levering af erstatningsydelser; garantien skal vaere stillet af en kollektiv garantiinstitution, et kreditinstitut eller forsikringsselskab, skal omfatte udgifter til eventuel hjemtransport og skal i paakommende tilfaelde kunne frigoeres straks i Frankrig«.
11 Gennemfoerelsesbestemmelserne til denne lov er fastsat ved dekret nr. 94.490 af 15. juni 1994 (JORF, s. 8746, herefter »dekret nr. 94.490«).
12 Det bestemmes i artikel 12 i dette dekret:
»Den finansielle garanti, som er fastsat i artikel 4, litra c), i den ovennaevnte lov af 13. juli 1992, er baseret paa en skriftlig erklaering om sikkerhedsstillelse, som enten:
1. afgives af en kollektiv garantiinstitution med status som juridisk person ved hertil fastsatte garantimidler eller
2. afgives af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab, som har ret til at stille finansiel garanti.
Garantien skal hovedsagelig og principalt sikre tilbagebetalingen af de midler, som er modtaget af rejsebureauet i forbindelse med de forpligtelser, dette har indgaaet over for sin kundekreds for igangvaerende eller fremtidige ydelser samt sikre de rejsendes hjemtransport, navnlig i tilfaelde af betalingsstandsning, som har foert til konkurs.
...«
13 Det bestemmes i artikel 14 i dekret nr. 94.490:
»Anvendelse af en finansiel garanti stillet af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab tillades kun, hvis instituttet eller selskabet er etableret i en medlemsstat i Det Europaeiske Faellesskab eller har en filial i Frankrig. Garantien skal i alle tilfaelde kunne frigoeres straks for at sikre kundernes hjemtransport paa de i artikel 16 fastsatte betingelser. Hvis kreditinstituttet eller forsikringsselskabet er beliggende i en anden medlemsstat i EF end Frankrig, skal der indgaas en aftale i dette oejemed mellem det paagaeldende institut og et kreditinstitut eller forsikringsselskab beliggende i Frankrig. En attestation herom fra kreditinstituttet eller forsikringsselskabet med beliggenhed i Frankrig fremsendes af det paagaeldende rejsebureau til praefekten.
Praefekten underrettes straks og paa samme betingelser om aendringer i aftalen og i givet fald om indgaaelse af en ny aftale i samme oejemed.
...«
14 De naermere bestemmelser for ivaerksaettelse af garantien er fastsat i artikel 16 i dekret nr. 94.490, og lyder saaledes:
»Garantien udloeses alene paa grundlag af den af kreditor over for sikringsorganet fremlagte dokumentation, hvori det godtgoeres, at kravet er sikkert og forfaldent, og at det sikrede bureau er ude af stand til at betale, uden at garanterne over for kreditor kan paaberaabe sig beneficium divisionis eller beneficium ordinis.
Det sikrede selskabs manglende evne til at betale kan enten udloeses ved indgivelsen af en konkursbegaering eller ved et paakrav om betaling forkyndt af en staevningsmand eller afleveret per anbefalet brev med modtagelsesbevis og efterfulgt af betalingsnaegtelse eller passivitet inden for en 48-timers frist regnet fra paakravets fremsaettelse.
I tilfaelde af sagsanlaeg skal sagsoegeren per anbefalet brev med modtagelsesbevis give garanten meddelelse om staevningen.
Hvis garanten enten anfaegter, at betingelserne for betaling er opfyldt, eller kravets stoerrelse, kan kreditor anlaegge sag direkte mod denne for den kompetente domstol.
Som en undtagelse fra de ovennaevnte bestemmelser kan praefekten i hastetilfaelde bestemme, at garantien skal udloeses med henblik paa at sikre hjemtransport for et rejsebureaus kunder, idet praefekten anmoder garanten om omgaaende og principalt at frigive de midler, der er noedvendige for at daekke udgifterne ved hjemtransporten. Hvis den finansielle garanti imidlertid er stillet af en af de kollektive garantiinstitutioner, som er naevnt ovenfor i artikel 13, soerger denne institution, i tilfaelde af praefektens konstatering af sagens hastende karakter, for at bringe ethvert middel i anvendelse med henblik paa at sikre den omgaaende frigivelse af garantien.«
Tvisten i hovedsagen
15 André Ambry er, som direktoer for selskabet A. Tours, for Tribunal de grande instance de Metz tiltalt for i loebet af 1996 at have medvirket til eller udoevet aktiviteter med hensyn til organisering og salg af rejser eller ophold uden at vaere i besiddelse af det naeringsbrev, som kraeves i medfoer af artikel 4 i lov nr. 92.645 for at udoeve en saadan aktivitet.
16 André Ambry ansoegte Préfecture de la Moselle om et naeringsbrev, men fik afslag med den begrundelse, at den finansielle garanti, han var i besiddelse af, og som kraeves for at drive et rejsebureau, ikke opfyldte kravene i artikel 14 i dekret nr. 94.490, idet den var stillet af et italiensk pengeinstitut, Compagnia cauzioni SpA, Rom, som ikke havde indgaaet aftale med et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i Frankrig.
17 André Ambry har under straffesagen for Tribunal de grande instance de Metz anfaegtet foreneligheden af de i artikel 14 i dekret nr. 94.490 indeholdte krav med faellesskabsretten, saafremt garantien over for et rejsebureau stilles af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab etableret i en anden unionsmedlemsstat. Efter hans opfattelse udgoer disse krav en hindring for de frie kapitalbevaegelser og den frie udveksling af tjenesteydelser med hensyn til garantistillelser, saaledes som de er fastsat i traktaten og i de ovennaevnte direktiver, og naegtelsen af at udstede et naeringsbrev udgoer saaledes en overtraedelse af faellesskabsretten.
Det praejudicielle spoergsmaal
18 Da Tribunal de grande instance de Metz fandt, at en fortolkning af forskellige bestemmelser i faellesskabsretten var noedvendig for at afgoere sagerne mod André Ambry, besluttede den at udsaette sagen og forelaegge Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
»Skal bestemmelserne i artikel 14 i dekret nr. 94.490 af 15. juni 1994, som er udstedt med hjemmel i artikel 31 i lov nr. 92.645 af 13. juli 1992, anses for at vaere i strid med direktiv 73/183 fra 1973, samordningsdirektivet af 15. december 1989, artikel 59 i EF-traktaten og artikel 73 B i Maastricht-traktaten i det omfang, de indfoerer en pligt til indgaaelse af en aftale mellem et kreditinstitut eller et forsikringsselskab beliggende i en anden EF-medlemsstat end Frankrig og et kreditinstitut eller forsikringsselskab beliggende i Frankrig i tilfaelde, hvor der stilles en finansiel garanti i en anden medlemsstat end Frankrig?«
19 Indledningsvis bemaerkes, at det ikke tilkommer Domstolen under en sag i medfoer af traktatens artikel 177 at udtale sig om, hvorvidt nationale regler er forenelige med faellesskabsretten, men at den kan forsyne den nationale retsinstans med alle de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som giver denne mulighed for at bedoemme, om disse regler er forenelige med de i sagen omhandlede faellesskabsbestemmelser.
20 Endvidere bemaerkes, at reglerne for kreditinstitutters frie udveksling af tjenesteydelser er direkte fastsat i direktiv 89/646, hvorfor det ikke er noedvendigt at henvise til de mere generelle bestemmelser i direktiv 73/183. Derimod maa der, for saa vidt den nationale ret er i tvivl om foreneligheden med reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser af et ved fransk lovgivning indfoert krav, hvorefter det paalaegges forsikringsselskaber i andre medlemsstater at indgaa en aftale med et forsikringsselskab i Frankrig, med henblik paa dette krav foretages en fortolkning af direktiv 92/49, som vedroerer fri udveksling af tjenesteydelser paa forsikringsomraadet.
21 Spoergsmaalet maa derfor forstaas saaledes, at det oenskes oplyst, om traktatens artikel 59, direktiv 89/646 og 92/49 eller traktatens artikel 73 B er til hinder for en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter det med henblik paa gennemfoerelsen af artikel 7 i direktiv 90/314 kraeves, at saafremt garantien stilles af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i en anden medlemsstat, skal garanten indgaa en tillaegsaftale med et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i indlandet.
Fortolkningen af reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser
22 Det bemaerkes, at direktivets artikel 7 paalaegger medlemsstaterne en forpligtelse til at fastsaette bestemmelser om, at der skal stilles garantier med henblik paa at sikre forbrugerne tilbagebetaling af erlagte beloeb eller hjemtransport i tilfaelde af insolvens eller konkurs hos den rejsearrangoer, de har koebt rejsen af. Denne bestemmelse boer fortolkes saaledes, at den fastsaetter et maal, som indebaerer, at der med henblik paa at beskytte forbrugeren tillaegges deltageren i en pakkerejse ret til garanti for hjemtransport og tilbagebetaling af erlagte beloeb (jf. dom af 8.10.1996, forenede sager C-178/94, C-179/94, C-188/94, C-189/94 og C-190/94, Dillenkofer m.fl., Sml. I, s. 4845, praemis 35 og 42).
23 Desuden fremgaar det af samme direktivs artikel 8, at forpligtelsen til at indfoere de omtalte garantier, i lighed med direktivets andre beskyttelsesregler, udgoer en minimumsbetingelse.
24 Intet forhindrer saaledes medlemsstaterne i at bestemme, at de paagaeldende garantier ikke blot skal vaere til stede, men ogsaa skal kunne frigives ved hjemtransport af en rejsende, for saa vidt som de ikke er i strid med traktaten og navnlig dens artikel 59.
25 Det maa derfor undersoeges, om princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, jf. traktatens artikel 59, som paa bankomraadet er gennemfoert ved direktiv 89/646 og paa forsikringsomraadet ved direktiv 92/49, er til hinder for en national regel, som med henblik paa at sikre, at garantierne i henhold til artikel 7 i direktiv 90/314 umiddelbart kan frigives ved hjemtransport af den rejsende, bestemmer, at de skal vaere ledsaget af en aftale mellem garanten og et i indlandet beliggende pengeinstitut, naar de er indgaaet i en anden medlemsstat.
26 Det bemaerkes, at forpligtelsen i henhold til den omtvistede lovgivning til at indgaa en aftale med et selskab beliggende i Frankrig gaelder for kreditinstitutter og forsikringsselskaber beliggende i andre medlemsstater, naar et rejsebureau, som er beliggende i Frankrig, opretter garantier i et af disse selskaber. Det fremgaar af det af den franske regering anfoerte under retsmoedet, at denne aftale er en tilfoejelse til de oprindelige garantier, som over for rejsearrangoeren stilles af kreditinstituttet eller af forsikringsselskabet. Aftalen skal vaere indgaaet mellem den oprindelige garant og et kreditinstitut eller et forsikringsselskab beliggende i rejseagentens medlemsstat, idet denne institution skal forpligte sig til at garantere, at midlerne omgaaende kan frigives.
27 Heraf foelger, at det kun er noedvendigt at udfaerdige én kontrakt, naar der i henhold til artikel 7 i direktiv 90/314 stilles garanti af et pengeinstitut beliggende i Frankrig, hvorimod disse garantier, naar de stilles af et pengeinstitut beliggende i en anden medlemsstat, skal vaere ledsaget af en tillaegsaftale, som indebaerer, at der stilles yderligere garantier af et pengeinstitut, som er beliggende i Frankrig.
28 Det maa fastslaas, at sidstnaevnte krav for det foerste virker restriktivt og afskraekkende over for pengeinstitutter i andre medlemsstater, idet det forhindrer dem i direkte og paa egen haand at stille de kraevede garantier over for rejsearrangoeren paa samme vilkaar som en garant beliggende i indlandet.
29 Kravet er endvidere af en saadan art, at det kan afholde rejsearrangoeren fra at henvende sig til et pengeinstitut i en anden medlemsstat. Ligeledes vil sidstnaevntes forpligtelse til at indgaa en anden aftale om garantistillelse kunne medfoere yderligere udgifter, som almindeligvis vil blive paalagt rejsearrangoeren.
30 Under disse omstaendigheder maa det fastslaas, at en lovgivning som den i hovedsagen omhandlede, hvorefter pengeinstitutter i andre medlemsstater skal indgaa en tillaegsaftale, udgoer en begraensning af den frie udveksling af tjenesteydelser, som er sikret ved traktatens artikel 59 og direktiv 89/646 og 92/49.
31 Det maa imidlertid undersoeges, om en saadan begraensning kan anses for noedvendig af hensyn til beskyttelsen af forbrugerne.
32 Ifoelge den franske regering udgoer de praktiske vanskeligheder ved en omgaaende frigivelse af midler fra et pengeinstitut etableret i en anden medlemsstat en tilstraekkelig begrundelse for kravet om, at dette skal indgaa en tillaegsaftale. Dette krav er navnlig begrundet dels i de frister, der er noedvendige for at sikre overfoerslen af midler fra udlandet, dels i, at det er vanskeligt, endog umuligt under en retssag, eller saafremt garanten modsaetter sig frigivelsen af midlerne, at anvende visse administrative foranstaltninger eller anlaegge retssager som hastesager i andre medlemsstater.
33 I den forbindelse bemaerkes, at den forpligtelse til omgaaende frigivelse, som er indfoert ved den omtvistede lovgivning, udelukkende vedroerer tilfaelde, hvor der er tale om hjemtransport af rejsende, men ikke de andre ydelser, som er omfattet af artikel 7 i direktiv 90/314.
34 Imidlertid gaelder forpligtelsen til at indgaa en tillaegsaftale for samtlige garantier, som stilles af kreditinstitutter eller forsikringsselskaber beliggende i andre medlemsstater.
35 Det foelger heraf, at for saa vidt som forpligtelsen til at indgaa en tillaegsaftale med et pengeinstitut beliggende i Frankrig omfatter andre tilfaelde end hjemtransport, gaar den ud over, hvad der er noedvendigt for at naa det tilsigtede maal.
36 Med hensyn til den del af garantien, som skal sikre hjemtransport af de rejsende, og for hvilken kravet om omgaaende frigivelse er begrundet, bemaerkes, at André Ambry under retsmoedet har anfoert, at overfoersel af midler mellem europaeiske banker kan foretages meget hurtigt, dvs. inden for 24 eller 48 timer, gennem det internationale overfoerselssystem. Den franske regering har erkendt dette, idet den dog har tilfoejet, at fristerne varierer og kan vaere vaesentligt laengere.
37 Det fremgaar saaledes af sagen, at forpligtelsen til omgaaende at frigive midlerne normalt kan opfyldes forsvarligt, selv om garantien er stillet i en anden medlemsstat. Under alle omstaendigheder bemaerkes, at den omtvistede lovgivning end ikke giver mulighed for, at rejsearrangoeren kan godtgoere, at han kan faa frigjort de midler, som er daekket af garantierne, inden for en i denne lovgivning opstillet frist.
38 Endelig bemaerkes til argumentet om, at der i de oevrige medlemsstater ikke kan opnaas den samme effektive virkning som ved anvendelsen af visse administrative foranstaltninger eller visse retsafgoerelser i Frankrig, at selv om visse administrative foranstaltninger ikke kan finde tilsvarende anvendelse paa virksomheder i andre medlemsstater, er det dog fortsat muligt at udnytte de retslige hasteprocedurer, som gaelder i alle Faellesskabets medlemsstater. Den effektive virkning af de afgoerelser, som disse procedurer foerer til, vil afhaenge af det naermere indhold af den garantiaftale, som indgaas mellem det pengeinstitut, der er beliggende i en anden medlemsstat, og rejsearrangoeren.
39 Det maa saaledes konkluderes, at traktatens artikel 59 samt direktiv 89/646 og 92/49 er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det med henblik paa gennemfoerelsen af artikel 7 i direktiv 90/314 kraeves, at saafremt garantien stilles af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i en anden medlemsstat, skal garanten indgaa en tillaegsaftale med et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i indlandet.
40 Paa baggrund af ovenstaaende er det ufornoedent at tage stilling til, om en saadan lovgivning ogsaa er i strid med traktatens artikel 73 B.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagsomkostningerne
41 De udgifter, der er afholdt af den franske og den spanske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagsomkostningerne.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal de grande instance de Metz ved dom af 19. december 1996, for ret:
EF-traktatens artikel 59 samt Raadets andet direktiv 89/646/EOEF af 15. december 1989 om samordning af lovgivningen om adgang til at optage og udoeve virksomhed som kreditinstitut og om aendring af direktiv 77/780/EOEF og Raadets direktiv 92/49/EOEF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedroerende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om aendring af direktiv 73/239/EOEF og 88/357/EOEF (tredje skadesforsikringsdirektiv) er til hinder for en national lovgivning, hvorefter det med henblik paa gennemfoerelsen af artikel 7 i Raadets direktiv 90/314/EOEF af 13. juni 1990 om pakkerejser, herunder pakkeferier og pakketure, kraeves, at saafremt garantien stilles af et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i en anden medlemsstat, skal garanten indgaa en tillaegsaftale med et kreditinstitut eller et forsikringsselskab i indlandet.