CELEX: 62006CJ0044
Funcționari
Articolul 78 din Statutul funcționarilor
Pensie de invaliditate
Executarea unei hotărâri a Tribunalului de Primă Instanță
Acțiune în anulare și în despăgubiri

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 11a alineatul (2) din Regulamentul (CEE)
nr. 1062/87 al Comisiei din 27 martie 1987 privind dispozițiile de aplicare și măsurile de simplificare a regimului de tranzit
comunitar (JO L 107, p. 1), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1429/90 al Comisiei din 29 mai 1990 (JO
L 137, p. 21) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 1062/87”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între societatea Gerlach & Co. mbH (denumită în continuare „Gerlach”),
pe de o parte, și Hauptzollamt Frankfurt (Oder) (biroul vamal, denumit în continuare „Hauptzollamt”), pe de altă parte, în
legătură cu recuperarea unor drepturi de import.

Reglementarea comunitară
La momentul faptelor din acțiunea principală, procedura de tranzit comunitar era reglementată, pe de o parte, de Regulamentul
(CEE) nr. 222/77 al Consiliului din 13 decembrie 1976 privind tranzitul comunitar (JO 1977, L 38, p. 1), astfel cum a fost
modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 474/90 al Consiliului din 22 februarie 1990 (JO L 51, p. 1, denumit în continuare „Regulamentul
nr. 222/77”) și, pe de altă parte, de Regulamentul nr. 1062/87.
Articolul 36 alineatul (1) din Regulamentul nr. 222/77 prevede:
„În cazul în care se constată că în cursul sau cu ocazia unei operațiuni de tranzit comunitar a fost săvârșită o infracțiune
într‑un stat membru determinat, recuperarea drepturilor și a altor impuneri eventual exigibile este realizată de către acest
stat membru, în conformitate cu actele sale cu putere de lege sau administrative, fără a aduce atingere exercitării acțiunilor
penale.” [traducere neoficială]
În situațiile în care locul infracțiunii sau al neregulii nu poate fi stabilit, alineatele (2) și (3) ale acestui articol
prevăd o serie de prezumții ce permit prevenirea conflictelor de competență.
Mai precis, articolul 36 alineatul (3) din Regulamentul nr. 222/77 prevede:
„În cazul în care transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație și locul infracțiunii sau al neregulii nu poate
fi stabilit, se consideră că această infracțiune sau această neregulă a fost săvârșită:
–        în statul membru căruia îi aparține biroul de plecare
sau
–        în statul membru căruia îi aparține biroul de tranzit de la punctul de intrare în Comunitate, căruia i s‑a trimis un aviz
de tranzit,
cu condiția ca, într‑un termen ce trebuie stabilit, să se facă în fața autorităților competente dovada regularității operațiunii
de tranzit sau a locului în care infracțiunea sau neregula a fost săvârșită în mod efectiv.
În cazul în care, în lipsa unei asemenea dovezi, se consideră că respectiva infracțiune sau neregulă a fost săvârșită în statul
membru de plecare sau în statul membru de intrare, în conformitate cu primul paragraf liniuța a doua, drepturile și celelalte
impuneri aferente mărfurilor în cauză sunt percepute de acest stat membru, în conformitate cu actele sale cu putere de lege
sau administrative.
[…]” [traducere neoficială]
Articolul 11a din Regulamentul nr. 1062/87 prevede:
„(1)      În cazul în care transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație și locul infracțiunii sau al neregulii nu poate fi
stabilit, biroul de plecare îi notifică acest lucru principalului obligat cât mai curând posibil și cel mai târziu înainte
de sfârșitul celei de a unsprezecea luni de la data înregistrării declarației de tranzit comunitar.
(2)      Notificarea menționată la alineatul (1) precizează în mod special termenul în care trebuie să fie furnizată biroului de plecare,
în fața autorităților competente, dovada regularității operațiunii de tranzit sau a locului în care infracțiunea sau neregula
a fost săvârșită în mod efectiv.
(3)      Acest termen este de trei luni de la data notificării prevăzute la alineatul (1). Dacă dovada nu este furnizată în cursul
acestui termen, statul membru competent întreprinde măsuri pentru recuperarea drepturilor și a altor impuneri datorate. În
cazul în care statul membru nu este cel în care se află biroul de plecare, acesta din urmă informează imediat respectivul
stat membru.” [traducere neoficială]

Litigiul din acțiunea principală și întrebarea preliminară
Din decizia de trimitere rezultă că, la solicitarea Gerlach, la 6 și la 13 iulie 1990, Hauptzollamt a plasat în regim de tranzit
comunitar două transporturi de viței vii ce proveneau din Polonia și aveau ca destinație biroul vamal din Barcelona (Spania).
După primirea recipiselor ștampilate de către autoritățile vamale din La Jonquera (Spania) și din Barcelona, ce atestau prezentarea
acestor transporturi la biroul de destinație, Hauptzollamt a încheiat regimul de tranzit comunitar.
Cu toate acestea, investigațiile efectuate ulterior de către Comisia Comunităților Europene și serviciile de inspecție vamală
din Potsdam și din Hanovra au evidențiat că sigiliile aplicate pe recipisele sus‑menționate erau false și că fuseseră săvârșite
nereguli pe durata transportului vitelor. Locul exact al acestor nereguli nu a putut fi stabilit.
În consecință, la 30 ianuarie și la 4 februarie 1992, Hauptzollamt a transmis către Gerlach, în calitatea sa de principal
obligat în cadrul procedurii de tranzit, două avize de impunere pentru a întreprinde măsuri de recuperare ulterioară a drepturilor
de import aferente celor două transporturi în cauză.
Gerlach a formulat o contestație împotriva acestor avize și, în paralel, a solicitat suspendarea executării acestora.
Prin scrisoarea din 2 aprilie 1992, Hauptzollamt a informat Gerlach asupra neprezentării mărfurilor expediate la biroul de
destinație și i‑a adus la cunoștință că putea să furnizeze dovada încheierii legale a operațiunilor de tranzit sau a locului
în care infracțiunile ori neregulile fuseseră săvârșite în mod efectiv până la 7 iulie 1992. Punerea în executare a avizelor
de impunere a fost suspendată până la expirarea acestui termen.
Întrucât acest termen a expirat fără ca Gerlach să fi furnizat dovezile solicitate, Hauptzollamt a respins contestația ca
neîntemeiată prin decizia din 28 iulie 1992.
În consecință, Gerlach a formulat o acțiune în fața Finanzgericht des Landes Brandenburg având ca obiect anularea avizelor
de impunere și a deciziei adoptate cu privire la plângere.
În acțiunea sa, Gerlach a criticat Hauptzollamt deoarece acesta nu i‑a acordat termenul de trei luni prevăzut de articolul
11a alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87 decât după momentul în care hotărâse să întreprindă măsuri de recuperare a
drepturilor de import. În această privință, a invocat hotărârea Curții din 21 octombrie 1999, Lensing & Brockhausen (C‑233/98,
Rec., p. I‑7349), din care rezultă că, în cazul neexecutării procedurilor de tranzit, statul membru de plecare este competent
să recupereze drepturile de la principalul obligat numai dacă i‑a adus la cunoștință în prealabil că putea, într‑un termen
de trei luni, să facă dovada locului efectiv în care a fost săvârșită infracțiunea sau neregula.
Hauptzollamt s‑a opus acestui argument prezentat de Gerlach, replicând că termenul de trei luni în discuție i‑a fost oricum
acordat în cadrul procedurii de contestare. În consecință, un eventual viciu de procedură referitor la stabilirea termenului
sus‑menționat ar fi fost acoperit pe această cale.
Acesta este contextul în care Finanzgericht des Landes Brandenburg a hotărât să suspende cauza și să adreseze Curții următoarea
întrebare preliminară:
„O administrație vamală națională este competentă să stabilească drepturile înaintea acordării termenului pentru stabilirea
locului infracțiunii sau neregulii prevăzut la articolul 11a alineatul (2) din [Regulamentul nr. 1062/87] și să stabilească
în mod valabil acest termen pentru prima dată în cadrul procedurii căii de atac?”
Instanța de trimitere tinde să răspundă în mod afirmativ la întrebarea formulată. Aceasta consideră că statul membru căruia
îi aparține biroul de plecare poate stabili drepturile înaintea acordării termenului de trei luni prevăzut la articolul 11a
alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87, în măsura în care acest termen este acordat principalului obligat în cadrul procedurii
de contestare.
În opinia Finanzgericht, în mod normal, administrația vamală ar trebui mai întâi să acorde principalului obligat termenul
în discuție și să înceapă recuperarea drepturilor numai după expirarea acestui termen. Cu toate acestea, inversarea ordinii
acestor proceduri nu ar fi interzisă. Într‑adevăr, potrivit instanței de trimitere, ceea ce este important este ca termenul
de trei luni să fie acordat în mod efectiv principalului obligat și acestuia să i se dea posibilitatea concretă de a furniza
probele solicitate înainte de finalizarea procedurii de recuperare. Or, un aviz de impunere ce face obiectul unei contestații
nu ar avea încă un caracter definitiv. Prin urmare, dacă autoritatea națională ar acorda termenul în cauză în cadrul procedurii
de contestare, principalul obligat ar fi încă în măsură să aducă dovezile necesare și să obțină astfel anularea avizului atacat.
Așadar, chiar și în acest caz, drepturile principalului obligat ar fi respectate.
Deși Finanzgericht recunoaște că, în hotărârea Lensing & Brockhausen, citată anterior, și în hotărârea din 20 ianuarie 2005,
Honeywell Aerospace (C‑300/03, Rec., p. I‑689), Curtea a reținut că statul membru de plecare poate întreprinde măsuri de recuperare
a drepturilor numai dacă i‑a adus la cunoștință principalului obligat că dispune de termenul de trei luni în discuție, acesta
consideră totuși că soluția reținută în aceste hotărâri nu este aplicabilă în speță.
Într‑adevăr, se constată, pe de o parte, că în cauzele în care s‑au pronunțat aceste hotărâri, nu fusese stabilit niciun termen
în sarcina principalilor obligați, în timp ce, în speță, termenul a fost stabilit după emiterea avizului de impunere, dar
înainte ca acesta să dobândească un caracter definitiv. Pe de altă parte, în hotărârea Honeywell Aerospace, citată anterior,
Curtea nu ar fi interpretat articolul 11a alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87, ce face obiectul prezentei cauze, ci
dispoziția ce i‑a urmat, respectiv articolul 379 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie
1993 de stabilire a unor dispoziții de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului de instituire a Codului
Vamal Comunitar (JO L 253, p. 1).

Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă articolul 11a alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1062/87 trebuie interpretat în sensul că statul membru căruia îi aparține biroul de plecare poate
acorda principalului obligat termenul de trei luni pentru a furniza dovada regularității operațiunii de tranzit sau a locului
în care infracțiunea ori neregula a fost săvârșită în mod efectiv, după adoptarea deciziei de a întreprinde măsuri de recuperare
a drepturilor de import în cadrul procedurii de contestare introduse împotriva acestei decizii.

Argumentele părților
Gerlach și Comisia consideră că statul membru de plecare poate stabili și recupera drepturile de import numai dacă termenul
de trei luni în cauză în acțiunea principală a expirat fără să fi fost furnizată dovada regularității operațiunii sau atunci
când dovezile furnizate de către principalul obligat sunt insuficiente.
Această interpretare ar fi sprijinită de hotărârile citate anterior, Lensing & Brockhausen și Honeywell Aerospace, în care
Curtea ar fi abordat deja întrebarea ridicată de către Finanzgericht în prezenta acțiune principală. Textul acestor hotărâri
ar fi lipsit de ambiguitate, iar dispozitivul acestora ar putea fi aplicat pe deplin prin analogie în cazul speței din acțiunea
principală.
Pe de altă parte, potrivit Gerlach și Comisiei, interpretarea sus‑menționată ar decurge din însuși conținutul articolului
11a alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87, care impune în primul rând stabilirea termenului de trei luni în discuție
în acțiunea principală, iar apoi, în al doilea rând, dacă dovezile solicitate nu sunt furnizate în cadrul acestui termen,
întreprinderea măsurilor de recuperare a drepturilor și a celorlalte impuneri.
Comisia adaugă că interpretarea reținută este confirmată și de finalitatea acestei dispoziții, care urmărește să garanteze
recuperarea rapidă a drepturilor, invitând principalul obligat să colaboreze în mod activ pentru clarificarea situației. Or,
acordarea de către statul membru de plecare a termenului în discuție în acțiunea principală după recuperarea acestor drepturi
ar fi contrară acestui obiectiv.
Într‑adevăr, dacă, după decizia de a se întreprinde măsuri de recuperare a drepturilor de import, principalul obligat ar ajunge
să stabilească, în termenul prevăzut, că neregularitățile au fost săvârșite într‑un alt stat membru, căruia i‑ar reveni obligația
să întreprindă măsurile de recuperare, statul membru de plecare ar trebui să retragă decizia deja emisă și să transmită dosarul
către statul membru competent. Această interpretare ar prezenta inconvenientul că prelungește procedura, ceea ce ar fi contrar
efectului util al stabilirii unui asemenea termen.
În sfârșit, Comisia subliniază că soluția propusă este conformă cu principiile generale de drept comunitar. Într‑adevăr, ar
fi evident că, dacă o procedură administrativă prevede dreptul persoanei interesate de a fi ascultată, actul juridic prin
care această procedură se încheie nu poate fi adoptat decât după ascultarea persoanei interesate.

Răspunsul Curții
În temeiul articolului 36 alineatul (3) din Regulamentul nr. 222/77, în cazul în care într‑o situație precum cea din acțiunea
principală transportul nu a fost prezentat la biroul de destinație și dacă locul infracțiunii sau al neregulii nu poate fi
stabilit, se consideră că această infracțiune sau neregulă a fost săvârșită în statul membru căruia îi aparține biroul de
plecare numai atunci când, în cadrul unui termen ce trebuie stabilit, nu a fost furnizată dovada regularității operațiunii
de tranzit sau a locului în care infracțiunea sau neregula a fost săvârșită în mod efectiv.
Apoi, articolul 11a alineatul (1) din Regulamentul nr. 1062/87 prevede că, în cazul în care un transport nu a fost prezentat
la biroul de destinație, iar locul infracțiunii sau al neregulii nu poate fi stabilit, biroul de plecare notifică acest aspect
principalului obligat cât mai curând posibil și cel mai târziu înainte de expirarea celei de a unsprezecea luni ce urmează
datei înregistrării declarației de tranzit comunitar.
În termenii alineatului (2) din același articol, notificarea sus‑menționată trebuie să indice în mod special termenul în cadrul
căruia dovada regularității operațiunii de tranzit sau a locului în care infracțiunea sau neregula a fost săvârșită în mod
efectiv poate fi furnizată biroului de plecare, în mod credibil pentru autoritățile competente. Acest termen este de trei
luni de la data notificării prevăzute la alineatul (1). La expirarea acestui termen, dacă nu este furnizată nicio dovadă,
statul membru competent întreprinde măsuri de recuperare a drepturilor și a altor impuneri avute în vedere.
Or, Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că, din însăși formularea articolului 11a alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87,
precum și din dispozițiile identice în esență ce au urmat, respectiv articolul 49 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1214/92
al Comisiei din 21 aprilie 1992 privind dispozițiile de aplicare și măsurile de relaxare a regimului de tranzit comunitar
(JO L 132, p. 1) și articolul 379 alineatul (2) din Regulamentul nr. 2454/93, că notificarea biroului de plecare către principalul
obligat a termenului în care pot fi furnizate dovezile solicitate prezintă un caracter obligatoriu și trebuie să preceadă
recuperării datoriei vamale (a se vedea în acest sens hotărârea din 14 aprilie 2005, Comisia/Țările de Jos, C‑460/01, Rec.,
p. I‑2613, punctele 62 și 80).
În plus, Curtea a subliniat că acest termen urmărește să protejeze interesele principalului obligat, acordându‑i trei luni
pentru a furniza, după caz, dovada regularității operațiunii de tranzit sau a locului în care neregula ori infracțiunea a
fost săvârșită în mod efectiv (a se vedea hotărârea din 14 noiembrie 2002, SKPR, C‑112/01, Rec., p. I‑10655, punctul 38, și
hotărârea Honeywell Aerospace, citată anterior, punctul 24).
Rezultă că statul membru căruia îi aparține biroul de plecare poate întreprinde măsuri de recuperare a drepturilor de import
numai dacă i‑a adus la cunoștință în prealabil principalului obligat că are la dispoziție un termen de trei luni pentru a
furniza dovezile solicitate și dacă acestea din urmă nu au fost aduse în termenul sus‑menționat (a se vedea în acest sens
hotărârea, Lensing & Brockhausen, citată anterior, punctul 29, precum și hotărârea Honeywell Aerospace, citată anterior, punctul
23).
În aceste condiții, termenul sus‑menționat nu poate fi acordat, pentru prima dată, după decizia autorităților competente de
a întreprinde măsuri de recuperare a drepturilor de import, în cadrul procedurii de contestare introduse împotriva acestei
decizii. Aceasta trebuie să fie soluția îndeosebi într‑un caz precum cel în discuție în acțiunea principală, în care această
decizie este imediat executorie.
Într‑adevăr, o asemenea încunoștințare tardivă asupra acestui termen este contrară dispozițiilor articolului 11a alineatul
(2) din Regulamentul nr. 1062/87 și încalcă dreptul principalului obligat, ce decurge din această dispoziție, de a‑și face
cunoscut în mod util punctul de vedere asupra regularității operațiunii de tranzit, înaintea adoptării deciziei de recuperare,
al cărei destinatar este și care îi afectează în mod semnificativ interesele.
Or, respectarea acestui drept constituie un principiu fundamental al ordinii juridice comunitare, ce trebuie asigurat în orice
procedură, inclusiv cea de tranzit comunitar, declanșată împotriva unei persoane și susceptibilă să se finalizeze printr‑un
act cauzator de prejudiciu (a se vedea în acest sens hotărârea din 24 octombrie 1996, Comisia/Lisrestal și alții, C‑32/95 P,
Rec., p. I‑5373, punctele 21 și 30, hotărârea din 21 septembrie 2000, Mediocurso/Comisia, C‑462/98 P, Rec., p. I‑7183, punctul
36, și hotărârea din 9 iunie 2005, Spania/Comisia, C‑287/02, Rec., p. I‑5093, punctul 37).
În consecință, este necesar să se răspundă la întrebarea formulată că articolul 11a alineatul (2) din Regulamentul nr. 1062/87
trebuie să fie interpretat în sensul că statul membru căruia îi aparține biroul de plecare nu ar putea să acorde principalului
obligat termenul de trei luni pentru a furniza dovada regularității operațiunii de tranzit sau a locului în care infracțiunea
ori neregula a fost săvârșită în mod efectiv după adoptarea deciziei de a întreprinde măsuri de recuperare a drepturilor de
import în cadrul procedurii de contestare introduse împotriva acestei decizii.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:
Articolul 11a alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1062/87 al Comisiei din 27 martie 1987 privind dispozițiile de aplicare
și măsurile de simplificare a regimului de tranzit comunitar, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1429/90
al Comisiei din 29 mai 1990 trebuie să fie interpretat în sensul că statul membru căruia îi aparține biroul de plecare nu
ar putea să acorde principalului obligat termenul de trei luni pentru a furniza dovada regularității operațiunii de tranzit
sau a locului în care infracțiunea ori neregula a fost săvârșită în mod efectiv după adoptarea deciziei de a întreprinde măsuri
de recuperare a drepturilor de import în cadrul procedurii de contestare introduse împotriva acestei decizii.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.