CELEX: 61986CJ0236
Annullationssøgsmål i henhold til EKSF-Traktatens artikel 33
stål
tildeling af supplerende referencemængder til en konkurrent

Ved stævning, indgået til Domstolens Justitskontor den 5. september 1986, har selskabet Dillinger Hüttenwerke AG, i medfør af EKSF-Traktatens artikel 33, stk. 2, anlagt sag med påstand om annullation af Kommissionens individuelle beslutning nr. SG (86) D/3794 af 26. marts 1986, rettet til selskabet British Steel Cor-! poration (herefter benævnt »BSC«).
BSC fremstiller en lang række jern- og stålprodukter, navnlig forskelligt fladstål i grupperne la, Ib, Ic og II i henhold til Fællesskabets regler for jern- og stålindustrien. Ved en aftale mellem BSC og Alpha Steel Ltd — som på sin fabrik i Newport (Wales) havde specialiseret sig i fremstilling af varmvalsede bredbånd henhørende under produktgruppe la — blev der i 1985 oprettet et nyt selskab, Newport Plant Company Ltd, som overtog anlægget i Newport, og hvori BSC erhvervede samtlige aktier. Denne koncentration, jfr. EKSF-Traktatens artikel 63, blev godkendt af Kommissionen. Senere blev anlægget i Newport imidlertid lukket.
Hvornår lukningen skete, er omtvistet mellem parterne. Kommissionen har på Domstolens opfordring fremlagt et dokumentationsmateriale, på grundlag af hvilket det i mangel af modbevis fra sagsøgeren må antages, at anlægget blev endeligt lukket den 20. december 1985.
Ved den anfægtede beslutning — som var udstedt i henhold til Kommissionens beslutning nr. 3485/85/EKSF af 27. november 1985 om forlængelse af overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien (
EFT L 340, s. 5
) — gav Kommissionen BSC meddelelse om selskabets nye referencer fra første kvartal af 1986. Ud over de oprindelige referencer, som Alpha Steel disponerede over på grundlag af produktionen på fabrikken i Newport, tildelte Kommissionen BSC supplerende referencer, nemlig 345108 tons produktionsreferencer og 228892 tons leveringsreferencer, som blev fordelt på samtlige de af BSC fremstillede fladstålprodukter i forhold til selskabets referencer i de enkelte produktgrupper.
Det sagsøgende selskab, som udelukkende fremstiller fladstål henhørende under produktgruppe II, har rejst indsigelse mod lovligheden af den referenceforhøjelse, som BSC har fået, dels under henvisning til, at forhøjelserne oversteg summen af de referencer, som BSC og Alpha Steel tilsammen rådede over for anlægget i Newport, før det blev solgt til BSC, dels, at Kommissionen havde tildelt BSC referencerne i produktgrupper, hvor Newport forud for overdragelsen ingen referencer havde.
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder, de relevante retsforskrifter samt parternes anbringender og argumenter henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Formaliteten
Kommissionen har ikke bestridt, at det sagsøgende selskab er berørt af den anfægtede beslutning i den i EKSF-Traktatens artikel 33, stk. 2, omhandlede forstand, selv om beslutningen ikke er rettet til selskabet.
Herom bemærkes, at Domstolen tidligere har statueret (navnlig i dommene af 15. juli I960, Chambre Syndicale de la sidérurgie de l'Est de la France,
24 og 34/58, Sml. 1954-1964, s. 187
, og af 19. september 1975, Hoogovens Groep,
172 og 226/83, Sml. s. 2831
), at en virksomhed er berørt af en beslutning i nævnte bestemmelses forstand, når en eller flere andre med den konkurrerende virksomheder opnår fordele ved beslutningen.
Dette er netop tilfældet med det sagsøgende selskab og BSC, som begge er jern-og stålvirksomheder og i konkurrence med hinanden, da de begge fremstiller stålprodukter henhørende under produktgruppe II i Fællesskabets ordning for virksomheder i jern- og stålindustrien. Følgelig er sagsøgeren berørt af den anfægtede beslutning, for så vidt BSC ved beslutningen tildeles supplerende referencer for produkter under nævnte produktgruppe.
Domstolen må derimod af egen drift konstatere, at den anfægtede beslutning ikke berører sagsøgeren, for så vidt BSC ved afgørelsen tildeles supplerende referencer for produkter i andre produktgrupper end gruppe II, idet sagsøgeren kun fremstiller produkter i denne gruppe.
Videre har Kommissionen gjort gældende, at sagen bør afvises, da den blev anlagt efter udløbet af enmånedsfristen i EKSF-Traktatens artikel 33, stk. 3. Når den anfægtede retsakt ikke er offentliggjort eller meddelt, løber denne frist, som fastsat i EØF-Traktatens artikel 173, stk. 3, fra det tidspunkt, hvor den pågældende får kendskab dertil. I denne sag erhvervede sagsøgeren kendskab til den anfægtede beslutnings væsentligste indhold, især ved en skrivelse fra Foreningen af Europæiske Stålproducenter (Eurofer) af 14. maj 1986.
Heroverfor har det sagsøgende selskab anført, at det først erhvervede kendskab til beslutningens ordlyd og begrundelse, da det modtog Kommissionens svarskrift i sagen. Når en beslutning ikke er offentliggjort eller i øvrigt meddelt, løber klagefristen først fra det tidspunkt, da den pågældende får kendskab til retsaktens nøjagtige ordlyd.
Herom bemærkes først, at det senere viste sig, at Eurofers skrivelse af 14. maj 1986 indeholdt en korrekt gengivelse af beslutningens hovedindhold, men at sagsøgeren ikke kunne vide dette og således ikke have noget sikkert kendskab til beslutningens begrundelse. Dernæst bemærkes, at som sagsøgeren uimodsagt har gjort gældende, afslog Kommissionen i sin besvarelse af en forespørgsel, som Eurofer havde stillet den 9. juni 1986 — og hvori Eurofer udbad sig flere oplysninger om den anfægtede beslutning — at fremsende beslutningen, men nøjedes med at bekræfte beslutningens retsgrundlag og henvise til de anvendte retsforskrifter.
Det fremgår af Domstolens praksis vedrørende EØF-Traktatens artikel 173, stk. 3 (jfr. domme af 5. marts 1980, Könecke,
76/79, Smi. s. 665
, og 5. marts 1986, Tezi Textiel,
59/84, Smi. s. 916
), at er en retsakt hverken offentliggjort eller meddelt, skal den, som er bekendt med, at retsakten berører ham, selv inden for en rimelig frist begære retsaktens fuldstændige ordlyd meddelt. Bortset fra denne begrænsning løber søgsmålsfristen først fra det tidspunkt, da den berørte tredjemand erhverver et så nøjagtigt kendskab til retsaktens indhold og begrundelse, at han kan gøre brug af sin søgsmålsret.
I denne sag anmodede Eurofer, som sagsøgeren er medlem af, ufortøvet Kommissionen om supplerende oplysninger vedrørende den anfægtede beslutning, men fik afslag herpå, hvorfor sagsøgeren var nødsaget til at anfægte beslutningen uden at være sikker på at kende alle dens væsentligste punkter.
Kommissionens anbringende kan derfor ikke lægges til grund.
Sagen vil herefter være at fremme til realitetsbehandling, for så vidt den vedrører annullationen af den til BSC rettede beslutning, og for så vidt BSC ved beslutningen er tildelt produktions- og leveringsreferencer for produkter henhørende under produktgruppe II.
Realiteten
Sagsøgerens første anbringende er, at den anfægtede beslutning ikke havde fornøden hjemmel. Sagsøgeren har nærmere gjort gældende, at artikel 13 i førnævnte generelle beslutning nr. 3485/85/EKSF ikke gav Kommissionen beføjelse til at tildele BSC de supplerende referencer, som er omtvistet i sagen.
Artikel 13 indeholder de generelle regler om fastsættelse af referenceproduktionerne og -mængderne for jern- og stålvirksomheder i tilfælde, hvor der er foretaget en koncentration (jfr nr. 1), en opdeling (jfr nr. 2) eller hvor der er oprettet nye uafhængige virksomheder af virksomheder, som har overdraget anlæg, der tidligere indgik i deres eget produktionsapparat til de nye virksomheder (jfr. nr. 3). Endelig bestemmer artikel 13, nr. 4:
»Kommissionen foretager de tilpasninger, der måtte vise sig nødvendige, i givet fald på grundlag af en udtalelse fra en ekspertgruppe.«
Det er på grundlag af sidstnævnte bestemmelse, at Kommissionen har tildelt BSC de supplerende referencer, som er omtvistet i sagen. Kommissionen finder, der er fornøden hjemmel i denne bestemmelse til at tildele supplerende referencer som belønning til virksomheder, som foretager en koncentration og i denne forbindelse lukker nogle af deres anlæg, dvs. hjemmel til at føre en politik, der ansporer virksomhederne til at nedskære deres produktionsapparat med henblik på at omstrukturere jern- og stålindustrien.
For at undersøge, om denne fortolkning, som bestrides af sagsøgeren, er korrekt, bør artikel 13, nr. 4, sammenholdes med artikel 13, nr. 1-3, og med den tilsvarende bestemmelse i de generelle beslutninger for de tidligere år om overvågningsordningen og systemet for produktionskvoter for visse produkter for virksomhederne i jern- og stålindustrien.
Herved ses, at Kommissionen kun havde beføjelse til at foretage »de tilpasninger, der måtte vise sig nødvendige« i de tilfælde, hvor der sker en opdeling eller hvor der oprettes uafhængige virksomheder, jfr. herved artikel 13, nr. 2 og nr. 3, i de generelle beslutninger for 1982, 1983 og 1984 [nr. 1696/82/EKSF af 30. juni 1982 (
EFT L 191, s. 1
); nr. 2177/83/EKSF af 28. juli 1983 (
EFT L 208, s. 1
); og nr. 234/84/EKSF af 31. januar 1984 (
EFT L 29, s. 1
)].
I sin ottende betragtning til den generelle beslutning nr. 3485/85/EKSF anfører Kommissionen, at muligheden for at foretage de fornødne tilpasninger burde
»udvides til også at gælde virksomhedskoncentrationer, især hvis disse indebærer lukninger af valseværker..., der medfører en usædvanlig stor kapacitetsnedskæring, såfremt denne hverken udlignes gennem kapacitetsudvidelser eller er at betragte som modydelse for støtte«.
Det fremgår af nævnte artikel 13's ordlyd og opbygning samt den generelle beslutnings ottende betragtning, at den nye bestemmelse i nr. 4 vedrører de tilfælde af virksomhedskoncentration, opdeling og oprettelse af virksomheder, som er nævnt i artiklens nr. 1-3. Kommissionens beføjelse til at foretage de nødvendige tilpasninger i tilfælde af koncentration er altså den samme som i tilfælde af opdeling eller oprettelse af nye uafhængige virksomheder.
I de tre tilfælde, som er omhandlet i artikel 13, indeholder nr. 1,2 og 3, præcise regler for tildeling af nye referencer. Det fremgår af selve bestemmelsens opbygning, at der med udtrykket »tilpasninger« i stk. 4 menes ændringer i forhold til resultatet af de beregninger, der skal foretages efter nr. 1-3, som indeholder hovedreglerne.
Hverken af den generelle beslutnings ordlyd eller begrundelse er det imidlertid muligt at udlede, efter hvilke kriterier, det skal bedømmes, hvornår der er grundlag for at foretage de »nødvendige« tilpasninger. Man må derfor henholde sig til kvoteordningens formål, som ifølge EKSF-Traktatens artikel 58, stk. 2, er at sikre, at de produktionsindskrænkninger, som er nødvendige på grund af krisen i jern-og stålindustrien, fordeles mest rimeligt mellem samtlige virksomheder.
De tilpasninger, som Kommissionen kan foretage i medfør af artikel 13, nr. 4, kan derfor kun anses for nødvendige, såfremt en anvendelse af hovedreglerne fører til urimelige resultater.
Ved beslutningn af, om dette er tilfældet, råder Kommissionen over et vidtgående frit skøn med hensyn til de særlige omstændigheder i forbindelse med den enkelte virksomhedskoncentration og kan i givet fald indhente udtalelse fra en ekspertgruppe. Den kan bl. a. tage hensyn'til, at virksomhedskoncentrationen indebærer lukning af anlæg, således som det var tilfældet i denne sag. Dette er med rette fremhævet i den ottende betragtning til beslutning nr. 3485/85/EKSF.
Det fremgår af sagens akter, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde tildelte BSC de omtvistede supplerende referencer for at belønne den omstruktureringsindsats, som lukningen af anlægget i Newport indebar, idet den medførte en væsentlig kapacitetsnedskæring og ikke efter Kommissionens opfattelse var blevet gennemført, hvis ikke firmaet var blevet ansporet dertil ved Kommissionens beslutning. Herom bemærkes, at en sådan ansporende foranstaltning af de grunde, der er nævnt i det foregående, overskrider rammerne for begrebet »fornøden tilpasning« i beslutningens artikel 13, nr. 4.
Dette resultat støttes af en sammenligning af opbygningen af den generelle beslutning nr. 3485/85/EKSF med de tilsvarende generelle beslutninger for de foregående år. De generelle beslutninger for 1983 og 1984 (jir. ovenfor i præmis 22) indeholdt nemlig henholdsvis en artikel 14 b og 14 B, hvorefter Kommissionen kunne tildele en virksomhed supplerende kvoter, når det skete som led i en omstruktureringsplan, Kommissionen havde godkendt, og under iagttagelse af visse nærmere betingelser, der var fastlagt i bestemmelsen. Det fremgår af sagens akter, at Kommissionen oprindeligt ved udstedelsen af den generelle beslutning, som den vedtog til forlængelse af kvoteordningen for 1985, havde påtænkt at intensivere de nævnte foranstaltninger til ansporing af en omstruktureringsindsats, men at den gav afkald herpå, da den stødte på modstand i Rådet.
Det fremgår således, at sidstnævnte beslutnings artikel 13, nr. 4, ikke, som angivet af Kommissionen, kan fortolkes på den måde, at den giver Kommissionen beføjelse til, udelukkende i forbindelse med virksomhedskoncentrationer, at tildele supplerende referencer for at anspore til lukning af anlæg, som medfører kapacitetsnedskæringer, når Kommissionen selv gav afkald på at sikre sig en speciel hjemmel til at udøve en sådan beføjelse generelt.
Selv om Kommissionen herved ikke er udelukket fra, som led i sit ansvar for overvindelse af krisen inden for jern- og stålindustrien, at følge en politik, der ansporer de erhvervsdrivende til at foretage omstruktureringer — i givet fald ved supplerende referencer som belønning for lukning af anlæg, der medfører kapacitetsnedskæringer — må dette ikke ske ved individuelle beslutninger, som ikke har fornøden hjemmel i den generelle beslutning, der er gældende på området.
Følgelig bør den anfægtede beslutning annulleres, uden at det er fornødent at tage stilling til de øvrige anbringender, som sagsøgeren har fremført, men under hensyn til sagens delvise afvisning annulleres beslutningen kun, for så vidt BSC ved beslutningen tildeles supplerende referencer for produkter i gruppe II.
Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, tilpligtes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Da Kommissionen i det væsentlige har tabt sagen, tilpligtes den at afholde sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)

1)
Kommissionens beslutning nr. SG (86) D/3794 af 26. marts 1986, som er rettet til British Steel Corporation, annulleres, for så vidt den tillægger adressaten supplerende produktionsreferencer (161500 tons) og leveringsreferencer (128100 tons) i produktgruppe II.

2)
I øvrigt afvises sagen.

3)
Kommissionen betaler sagens omkostninger.

Due
Rodríguez Iglesias
Koopmans
Bahlmann
Kakouris
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 6. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
O. Due
Formand for Sjette Afdeling
(
*1
) – Processprog: Tysk.