CELEX: 62004TJ0348
Valsts atbalsts
Eksporta atbalsts grāmatu nozarē
Iepriekšēja paziņojuma nesniegšana
EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts
Kopienu tiesību piemērojamība laikā
Atbalsta apmēra aprēķināšanas metode

Prāvas rašanās fakti
Prasītāja,
Société internationale de diffusion et d’édition
(
SIDE
), ir Francijā dibināts brokeris, kura uzņēmējdarbība ir saistīta ar grāmatu franču valodā eksportu uz citām Eiropas Savienības dalībvalstīm un trešām valstīm.
Brokeri ir vieni no daudzajiem uzņēmējiem, kas nodarbojas ar grāmatu tirdzniecību. Tie vēršas pie mazumtirgotājiem vai organizācijām, nevis pie gala patērētājiem. Tie sniedz iespēju apmierināt pasūtījumus, kuru apstrāde būtu pārāk dārga izdevējiem vai to izplatītājiem. Brokeri savāc individuāli mazsvarīgus dažādu klientu pasūtījumus un vēršas pie izdevēja vai izplatītāja, kuram tādējādi ir jānodrošina tikai viens piegādes punkts. Tāpat arī tas apkopo grāmatnīcu vai institūciju, kas ir to klienti, pasūtījumus, kuri attiecas uz dažādu izdevēju darbiem, tādējādi atbrīvojot savus klientus no pienākuma vērsties pie liela skaita uzņēmēju, lai veiktu daudzus pasūtījumus.
Franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvs, kas uzņēmējdarbību veic ar nosaukumu “Franču grāmatu eksportēšanas centrs” (
CELF
), ir kooperatīva sabiedrība, kura veic arī brokera darbību.
CELF
uzņēmējdarbības priekšmets saskaņā ar pēdējo tās Statūtu versiju ir “tieši izpildīt grāmatu, brošūru un dažādu saziņas palīglīdzekļu pasūtījumus uz ārzemēm, kā arī Francijas aizjūras zemēm un teritorijām un vispārīgāk — veikt visas darbības, kuru mērķis ir it īpaši veicināt franču kultūras izplatību visā pasaulē, izmantojot minētos palīglīdzekļus”.
Lielākā daļa
CELF
locekļu ir Francijā dibināti izdevēji. Tomēr par
CELF
dalībnieku var kļūt ikviens uzņēmējs, kas darbojas nozarē, kura ir saistīta ar franču grāmatu izdošanu vai izplatīšanu, neatkarīgi no tā dibināšanas vietas.
CELF
un prasītājas uzņēmējdarbība ir vērsta galvenokārt uz franču valodā nerunājošām valstīm un teritorijām. Franču valodā runājošās teritorijās, it īpaši Beļģijā, Kanādā un Šveicē, grāmatu tirdzniecību nodrošina izdevēju izplatīšanas tīkli.
1979. gadā, kaut arī
CELF
bija radušās finansiālas grūtības, Francijas iestādes nolēma tai piešķirt dažas subsīdijas.
Attiecīgo subsīdiju mērķis bija eksporta brokeriem sniegt iespēju izpildīt visus franciski nerunājošās teritorijās izveidoto grāmatnīcu veiktos pasūtījumus neatkarīgi no to summas, rentabilitātes un galamērķa, lai veicinātu literatūras franču valodā izplatību visā pasaulē.
Vienīgā subsīdija, kas tiek aplūkota šajā lietā (turpmāk tekstā — “apstrīdētais atbalsts”), tika piešķirta ik gadu, sākot no 1980. gada, pat ja tās apmērs katru gadu atšķīrās. Apstrīdēto atbalstu veidoja ikgadēju subsīdiju kopums, kuru mērķis konkrēti bija kompensēt pārmērīgās izmaksas, kas katru gadu radās, apstrādājot pasūtījumus, kurus bija veikušas ārzemēs dibinātas grāmatnīcas un kuru summa bija mazāka par vai vienāda ar 500 Francijas frankiem (FRF) (EUR 76,22), atskaitot transporta izdevumus (turpmāk tekstā — “nelielie pasūtījumi”), un kuri tika atzīti par tādiem, kas nav rentabli.
Kopš 1981. gada viena ceturtdaļa no iepriekšējā gadā piešķirtās subsīdijas summas tika pārskaitīta gada sākumā un atlikums tika piešķirts rudenī pēc tam, kad valsts iestādes bija pārbaudījušas
CELF
darbības prognozes un tās izmaiņas, kas konstatētas finanšu gada pirmajā pusē. Trīs mēnešos pēc finanšu gada beigām Kultūras un franču valodā runājošās kopienas ministrijai bija jāiesniedz ziņojums, kurā bija sīki aprakstīts veids, kādā subsīdija bija izmantota, kā arī attaisnojošo dokumentu saraksts.
Ar 1992. gada 20. marta vēstuli prasītāja vērsa Komisijas uzmanību uz atsevišķiem atbalstiem franču grāmatu reklamēšanai, pārvadāšanai un tirdzniecībai, ko Francijas iestādes bija piešķīrušas
CELF
. Tā arī jautāja Komisijai, vai šie atbalsti tika paziņoti atbilstoši EK līguma 93. panta 3. punkta (jaunajā redakcijā — EKL 88. panta 3. punkts) noteikumiem.
Ar 1992. gada 7. augusta vēstuli Komisija prasītājai apstiprināja, ka
CELF
ir piešķirti atsevišķi nepaziņoti atbalsti, to skaitā apstrīdētais atbalsts.
1993. gada 18. maijā Komisija pieņēma lēmumu, ar kuru atļāva minētos atbalstus, ar nosaukumu “Atbalsti grāmatu franču valodā eksportētājiem” (Lēmums NN 127/92 (
OV C 174, 6. lpp.
)).
Ar 1995. gada 18. septembra spriedumu lietā
T-49/93
SIDE
/Komisija (
Recueil
, II-2501. lpp.
) Pirmās instances tiesa atcēla iepriekš minēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas attiecās uz apstrīdēto atbalstu. Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija nebija izpildījusi pienākumu uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā — EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru, kas balstīta uz sacīkstes principu.
1996. gada 30. jūlijā Komisija nolēma uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā — EKL 88. panta 2. punkts) paredzēto procedūru.
1998. gada 10. jūnijā Komisija pieņēma jaunu lēmumu, ar kuru apstrīdēto atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu (Lēmums 1999/133/EK par valsts atbalstu
CELF
(
OV 1999, L 44, 37. lpp.
)).
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1998. gada 29. septembrī, prasītāja vērsās Pirmās instances tiesā, lai panāktu, ka tiek atcelts minētais lēmums.
Francijas Republika iesniedza arī prasību atcelt Lēmumu 1999/133, 1998. gada 8. septembrī Tiesas kancelejā iesniedzot prasības pieteikumu. Francijas Republika ir apšaubījusi šo lēmumu, jo Komisija nav piemērojusi EK līguma 90. panta 2. punktu (jaunajā redakcijā — EKL 86. panta 2. punkts).
Tā kā abas prasības attiecās uz viena un tā paša tiesību akta spēkā esamību, Pirmās instances tiesa ar ceturtās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja 1999. gada 25. marta rīkojumu saskaņā ar Tiesas Statūtu 47. panta trešo daļu (jaunajā redakcijā — Tiesas Statūtu 54. panta trešā daļa) apturēja tiesvedību līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai.
Tiesa Francijas Republikas prasību noraidīja ar 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā
C-332/98 Francija/Komisija (
Recueil
, I-4833. lpp.
). Tiesvedība Pirmās instances tiesā tika atsākta.
Apstrīdēto atbalstu Francijas iestādes 2002. gadā atcēla.
Ar Pirmās instances tiesas 2002. gada 28. februāra spriedumu lietā
T-155/98
SIDE
/Komisija (
Recueil
, II-1179. lpp.
) Lēmums 1999/133 tika atcelts. Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisija bija pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz konkrētā tirgus definīciju.
2004. gada 20. aprīlī Komisija pieņēma Lēmumu 2005/262/EK par Francijas sniegto palīdzību
CELF
(
OV 2005, L 85, 27. lpp.
, turpmāk tekstā — “Apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija secināja, ka apstrīdētais atbalsts bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (127. apsvērums). Pēc tam tā pārbaudīja, vai bija piemērojama viena no atkāpēm no minētajā pantā paredzētā vispārējā valsts atbalstu aizlieguma. Komisija tieši izslēdza EKL 87. panta 2. punktā, kā arī šī paša panta 3. punkta a), b) un c) apakšpunktā paredzēto atkāpju piemērošanu šajā gadījumā (132. apsvērums). Visbeidzot tā uzskatīja, ka apstrīdētā atbalsta mērķis bija saistīts ar kultūru EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta nozīmē, saskaņā ar kuru par saderīgu ar kopējo tirgu var uzskatīt atbalstu, kas veicina kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, ja tāds atbalsts neiespaido tirdzniecības apstākļus un konkurenci Kopienā tiktāl, ka tas ir pretrunā kopīgām interesēm (134. un 139. apsvērums).
Līdz ar to Komisija pārbaudīja tikai apstrīdētā atbalsta saderību eksporta brokeru tirgū, ņemot vērā EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu (186. apsvērums). Šajā sakarā tā, pirmkārt, konstatēja, ka kritērijs par nelieliem pasūtījumiem ir atbilstošs kritērijs, lai pamatotu apstrīdētā atbalsta piešķiršanu (187.–197. apsvērums). Otrkārt, tā pārbaudīja, vai apstrīdētais atbalsts ir pamatots, proti, vai pastāv pārmērīgas izmaksas, kas tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi. Tādējādi Komisija novērtēja izmaksas, ko 1994. gadā
CELF
sedza, jo tai bija jāapstrādā nelielie pasūtījumi, pamatojoties uz Francijas Republikas iesniegtajiem grāmatvedības datiem (203.–206. apsvērums). Tā uzskatīja, ka dati, kas attiecas uz minēto gadu, ir atbilstoši, lai novērtētu nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas, jo Francijas Republikas sniegtie dokumenti un paskaidrojumi attiecībā uz citiem finanšu gadiem pierāda, ka nelielo pasūtījumu struktūra saglabā savu stabilitāti no gada uz gadu (208. apsvērums). Visbeidzot, Komisija ir pierādījusi, ka ar apstrīdēto atbalstu nevarēja pārmērīgi kompensēt izmaksas, kas radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus.
Iepriekš minēto iemeslu dēļ Komisija Apstrīdētā lēmuma 1. pantā ir konstatējusi:
“Palīdzība [
CELF
] nelielu franču valodas grāmatu pasūtījumu apstrādei, ko Francija īstenoja [no] 1980. [līdz] 2001. gad[am], veido [atbalstu], kas pakļauts [EKL] 87. panta 1. punktam. Ņemot vērā, ka Francija aizmirsa par šo [atbalstu] paziņot Komisijai, tā piešķirta nelikumīgi. Tomēr saskaņā ar [EKL] 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu palīdzība ir saderīga ar kopējo tirgu.”
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 20. augustā, prasītāja cēla šo prasību.
Ar vēstuli, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegta 2004. gada 2. decembrī, Francijas Republika lūdza Pirmās instances tiesai atļauju iestāties šajā lietā Komisijas prasījumu atbalstam, kas tai tika dota ar Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētāja 2005. gada 20. janvāra rīkojumu.
2007. gada 22. martā Pirmās instances tiesa lūdza Komisijai rakstveidā atbildēt uz dažiem jautājumiem un iesniegt dažus dokumentus. Komisija šo lūgumu izpildīja noteiktajā termiņā.
Pamatojoties uz tiesneša referenta ziņojumu, Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma uzsākt mutvārdu procesu.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa uzdeva 2007. gada 23. maija tiesas sēdē.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu;
—
pakārtoti — atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu, jo Komisija apstrīdēto atbalstu ir atzinusi par saderīgu līdz 1999. gadam vai arī līdz 1997. vai 1994. gadam;
—
pakārtoti tam — atcelt Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējo teikumu, jo tajā apstrīdētais atbalsts ir atzīts par saderīgu līdz 1993. gada 1. novembrim;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Personas, kas iestājusies lietā, prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasītāja savas prasības pamatojumam norāda trīs pamatus, no kuriem trešais ir sadalīts divās daļās. Pirmais pamats ir pamatots ar to, ka nepastāv tiesisks pamats, lai apstrīdēto atbalstu atzītu par saderīgu ar kopējo tirgu līdz 1993. gada 1. novembrim. Otrais pamats ir pamatots ar to, ka Apstrīdētais lēmums nav saskaņots ar EKL 88. panta 3. punktu. Trešais pamats ir pamatots ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta pārkāpumu. Trešā pamata pirmā daļa ir pamatota ar to, ka apstrīdētais atbalsts ir diskriminējošs, bet otrā daļa ir pamatota ar acīmredzamām kļūdām vērtējumā.
Vispirms ir jāizskata pirmais pamats un pēc tam trešā pamata otrā daļa.
Par pirmo pamatu, kas ir pamatots ar to, ka līdz 1993. gada 1. novembrim nepastāv tiesisks pamats
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja norāda, ka, Apstrīdētā lēmuma 1. panta pirmajā teikumā atzīstot, ka apstrīdētais atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, Komisija ir izmantojusi nepareizu juridisko pamatu. Prasītāja uzskata, ka, tā kā šī tiesību norma tika ieviesta ar Līgumu par ES, kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī, apstrīdēto atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu varēja atzīt, tikai sākot no šīs dienas.
Prasītāja apgalvo, ka atpakaļejoša spēka aizlieguma princips aizliedz Kopienu tiesību aktu piemērot pirms tā spēkā stāšanās dienas. Atkāpes no šī principa ir pieļaujamas tikai ļoti retos gadījumos, ja ir tieši paredzēti pārejas noteikumi vai ja tas skaidri izriet no attiecīgā tiesību akta mērķa vai struktūras. Prasītāja uzsver, ka Līgums par ES neparedz nevienu pārejas noteikumu un ka nekas nenorāda, ka Līguma parakstītāji būtu vēlējušies piešķirt EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktam atpakaļejošu spēku.
Prasītāja atsaucas uz Komisijas 2002. gada 22. maija paziņojumu par to tiesību normu noteikšanu, kas ir piemērojamas, novērtējot prettiesiskus valsts atbalstus (
OV 2002, C 119, 22. lpp.
), kas apstiprina, ka prettiesiski izmaksātu atbalstu saderība ar kopējo tirgu parasti ir jāizvērtē “atbilstoši būtiskiem kritērijiem, kas ir noteikti ikvienā tiesību aktā, kas ir spēkā to piešķiršanas dienā”.
Prasītāja uzskata, ka tad, ja nepaziņoti atbalsti tiktu novērtēti, ņemot vērā noteikumus, kas ir spēkā Komisijas lēmuma pieņemšanas dienā, nevis to piešķiršanas dienā, tiktu vecināta prettiesiska rīcība, jo atbalsts ar lēmumu tiktu atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu ar atpakaļejošu spēku, kas varētu notikt tikai tad, ja attiecīgā dalībvalsts būtu ievērojusi EKL 88. pantu un paziņojusi Komisijai par atbalstu pirms tā piešķiršanas.
Turklāt prasītājs apgalvo, ka nevar uzskatīt, ka uz EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzēto atkāpi attiecas tā paša punkta c) apakšpunkts. Tā atgādina, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir izvairījusies no EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta piemērošanas šajā gadījumā. Turklāt prasītāja uzsver, ka šādas interpretācijas rezultātā ar Līgumu par ES ieviestā 3. punkta d) apakšpunktā paredzētā atkāpe kļūtu pilnībā nepiemērojama.
Savai aizstāvībai Komisija apgalvo, ka tiesisko situāciju reglamentē tiesību akti, kas ir spēkā brīdī, kad minētā situācija ir kļuvusi galīga. Šajā gadījumā būtu jāatsaucas uz brīdi, kad tika pieņemts lēmums, ar kuru Apstrīdētais lēmums tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu.
Komisija norāda, ka no vispārējiem tiesību principiem izriet, ka parasti jauni likumi, to skaitā Līgumu noteikumi, ir piemērojami attiecībā uz sekām, ko nākotnē rada situācijas, kuras radušās atbilstoši iepriekšējam likumam.
Katrā ziņā EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts ir jāpiemēro nekavējoties, ņemot vērā šīs tiesību normas mērķi un struktūru. Komisija uzsver, ka lēmums par valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu nav tikai formāls lēmums un tam ir nepieciešams precīzs juridiskais pamats. Komisijai būtu jānovērtē, pirmkārt, tas, kādā tieši veidā attiecīgais atbalsts sekmē ar vispārējām interesēm saistīta mērķa sasniegšanu, un, otrkārt, tā negatīvā ietekme uz konkurenci. Veicot šo analīzi, tai ir jānovērtē tikai tas, vai pārbaudes veikšanas brīdī Kopienas interesēs ir tas, lai atbalsts tiktu vai netiktu atmaksāts, jo no ekonomiskā viedokļa prettiesisks atbalsts savas sekas nebeidz radīt tā piešķiršanas dienā, bet turpina tās radīt tikmēr, kamēr uzņēmējs turpina darboties tirgū.
Komisija precizē, ka tad, ja tā nekavējoties nepiemērotu jauno kritēriju par saderīgumu, tās lēmums būtu pretrunā mērķim, kas kopš tā brīža ir atzīts Līgumā. Tā uzskata, ka nevar prasīt atgūt atbalstu tikai tāpēc vien, ka tas tika piešķirts pārāk agri.
Komisija norāda, ka tās nostāju apstiprināja Pirmās instances tiesa savā 2004. gada 18. novembra spriedumā lietā
T-176/01
Ferriere Nord
/Komisija (Krājums, II-3931. lpp.
).
Komisija uzskata, ka jaunas tiesību normas piemērošana, analizējot nepaziņotu atbalstu, nebūt “neveicina prettiesisku rīcību”. Šāda tūlītēja piemērošana varētu būt nelabvēlīga dalībvalstij gadījumā, ja kritēriji par saderīgumu tiek padarīti stingrāki.
Visbeidzot, Komisija norāda, ka nepastāv neviens imperatīvs ar tiesisko drošību saistīts iemesls, kas pamato to, ka šajā gadījumā ir jāierobežo EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta piemērojamība laikā.
Pakārtoti, Komisija apgalvo, ka atkāpe, kas attiecas uz mērķi, kurš saistīts ar kultūru, un kas kopš 1993. gada ir iekļauta EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā, agrāk bija paredzēta šī paša punkta c) apakšpunktā un tikai tika konkrētāk identificēta, pievienojot 3. panta d) apakšpunktu.
Francijas Republika piekrīt Komisijas argumentiem.
Pirmās instances tiesas vērtējums
No Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējā teikuma izriet, ka apstrīdētais atbalsts tika atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu. Pēdējā minētā tiesību norma ir atkāpe no vispārējā valsts atbalstu aizlieguma, kas ir paredzēts EKL 87. panta 1. punktā, kura tika ieviesta ar Līgumu par ES, kas stājās spēkā 1993. gada 1. novembrī.
Prasītāja norāda, ka šādu juridisko pamatu nevar izmantot, lai atbalstu atzītu par saderīgu ar kopējo tirgu attiecībā uz laika posmu no 1980. gada līdz 1993. gada 31. oktobrim.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka parasti tiesiskās drošības princips nepieļauj, ka brīdis, no kura sāk piemērot Kopienu tiesību aktu, tiek noteikts dienā pirms tā publicēšanas dienas, izņemot ārkārtas gadījumus, kad sasniedzamais mērķis to prasa un attiecīgi ir ievērota ieinteresēto personu tiesiskā paļāvība (Tiesas 1979. gada 25. janvāra spriedums lietā
98/78
Racke
,
Recueil
, 69. lpp.
, 20. punkts).
Tādējādi, kaut arī procesuālās tiesību normas parasti tiek uzskatītas par piemērojamām visos strīdos, kas tiek izskatīti brīdī, kad tās stājas spēkā, to pašu nevar teikt attiecībā uz materiālajām tiesību normām (Tiesas 1981. gada 12. novembra spriedums apvienotajās lietās no
212/80 līdz 217/80
Meridionale industria salumi
,
Recueil
, 2735. lpp.
, 9. punkts).
Lai nodrošinātu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principu ievērošanu, Kopienu materiālās tiesību normas ir jāinterpretē tā, ka tās attiecas uz situācijām, kas radušās pirms to stāšanās spēkā, tikai tad, ja no to noteikumiem, mērķiem vai struktūras skaidri izriet, ka tām ir jāpiešķir šāds spēks (skat. Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās
C-74/00 P un C-75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I-7869. lpp.
, 119. punkts un minētā judikatūra). Šāds secinājums ir jāizdara neatkarīgi no labvēlīgajām vai nelabvēlīgajām sekām, kādas minētā norma varētu radīt ieinteresētajai personai (šajā sakarā skat. Tiesas 1985. gada 29. janvāra spriedumu lietā
234/83
Gesamthochschule Duisburg
,
Recueil
, 327. lpp.
, 20. punkts, un 2002. gada 7. februāra spriedumu lietā
C-28/00
Kauer
,
Recueil
, I-1343. lpp.
, 20. punkts).
Savukārt Kopienu tiesību akti nekavējoties ir piemērojami sekām, kādas nākotnē rada situācija, kas radusies atbilstoši iepriekšējam likumam (Tiesas 1986. gada 10. jūlija spriedums lietā
270/84
Licata
/ESK,
Recueil
, 2305. lpp.
, 31. punkts, un 2002. gada 29. janvāra spriedums lietā
C-162/00
Pokrzeptowicz
-
Meyer
,
Recueil
, I-1049. lpp.
, 50. punkts).
Ņemot vērā šos apgalvojumus, ir svarīgi konstatēt, ka Līgums par ES neparedz pārejas noteikumus par EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkta piemērošanu. Turklāt nekas šajā tiesību normā neļauj secināt, ka ar to ir paredzēts reglamentēt situācijas, kas ir radušās pirms tās spēkā stāšanās dienas. Turklāt Komisija Apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi, ka šajā gadījumā EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts bija jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku, ņemot vērā minētās tiesību normas mērķi vai struktūru, ne arī ka tas būtu nepieciešams Komisijas veiktās dalībvalstu piešķirto atbalstu kontroles sistēmas darbībai. Tā šajā sakarā savai aizstāvībai arī nav paudusi argumentus.
Līdz ar to ir jāpārbauda tikai tas, vai apstrīdēto atbalstu saderība vai nesaderība ar kopējo tirgu bija galīga, pieņemot Apstrīdēto lēmumu.
Ikviens jauns atbalsts, kas nav paziņots un kas jau ir izmaksāts, noteikti ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, ja tas var izkropļot konkurenci, radot priekšrocības dažiem uzņēmumiem vai dažiem produktiem laika posmā, kurā tas tika izmaksāts, un ja uz to neattiecas neviena atkāpe no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārējā valsts atbalstu aizlieguma. Katrā ziņā, tiklīdz attiecīgais atbalsts ir radījis sekas, tā saderīgums vai nesaderīgums ar kopējo tirgu kļūst galīgs. Tas īpaši attiecas uz šo gadījumu, jo Francijas Republika apstrīdēto atbalstu piešķīra un izmaksāja un
CELF
to izmantoja, lai kompensētu pārmērīgās izmaksas, kādas radīja ikgadējā nelielo pasūtījumu apstrāde.
Tādējādi pretēji tam, ko apgalvo Komisija, izmaksāta un nepaziņota atbalsta saderīguma ar kopējo tirgu analīze šajā gadījumā liek novērtēt ne tikai to, vai atbilstošā lēmuma pieņemšanas brīdī Kopienas interesēs ir atbalstu atgūt vai neatgūt. Komisijai ir jāpārbauda arī tas, vai laika posmā, kurā attiecīgais atbalsts tika izmaksāts, minētais atbalsts varēja izkropļot konkurenci.
Komisijai, protams, ir plaša rīcības brīvība, lai atļautu piešķirt atbalstu atbilstoši atkāpēm no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārējā aizlieguma. Valsts atbalsta saderības vai nesaderības ar kopējo tirgu novērtējums šajos gadījumos rada problēmas, kas saistītas ar faktu un sarežģītu ekonomisku apstākļu, kas var ātri mainīties, ņemšanu vērā un novērtēšanu (Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedums lietā
C-301/87 Francija/Komisija,
Recueil
, I-307. lpp.
, 15. punkts). Tomēr šo rīcības brīvību nevar izmantot, abstrahējoties no tā, ka laika posmā, kurā attiecīgais atbalsts tika prettiesiski izmaksāts, tas varēja izkropļot konkurenci tādā veidā, kas ir pretējs Kopienas interesēm, kuras ir noteiktas spēkā esošajā tiesiskajā regulējumā.
No tā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu piemērojot attiecībā uz laika posmu pirms 1993. gada 1. novembra, tā vietā, lai piemērotu materiālās tiesību normas, kas bija spēkā attiecīgajā laika posmā.
Šāds secinājums ir jāizdara vēl jo vairāk tāpēc, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atkāpes no vispārējā principa par valsts atbalstu nesaderību ar kopējo tirgu, kas ir paredzēts EKL 87. panta 1. punktā, ir interpretējamas šauri (Tiesas 2001. gada 21. jūnija spriedums apvienotajās lietās no
C-280/99 P līdz C-282/99 P
Moccia Irme
u.c./Komisija,
Recueil
, I-4717. lpp.
, 40. punkts, un Pirmās instances tiesas 1997. gada 25. septembra spriedums lietā
T-150/95
UK

Steel Association
/Komisija,
Recueil
, II-1433. lpp.
, 114. punkts). Arī šī šaurā interpretācija liek atkāpi valsts atbalstu jomā piemērot tikai laika posmā pēc tās stāšanās spēkā, vismaz tad, ja attiecīgie atbalsti jau ir izmaksāti.
Šajā pašā kontekstā, runājot par atbalstiem, uz kuriem attiecas EOTK līgums un kas izmaksāti bez iepriekšējas paziņošanas, Tiesa ir atzinusi, ka tad, ja tiek piemērotas kodeksa normas, kas ir spēkā dienā, kurā Komisija pieņem lēmumu par tādu atbalstu saderību ar kopējo tirgu, kas ir izmaksāti atbilstoši iepriekšējam kodeksam, Kopienu tiesiskais regulējums ir jāpiemēro ar atpakaļejošu spēku (iepriekš minētais spriedums lietā
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 18. punkts). Tiesa uzskatīja, ka neviens kodeksa noteikums, kas bija spēkā dienā, kad tika pieņemts Komisijas lēmums, nenoteica, ka šis kodekss varētu tikt piemērots ar atpakaļejošu spēku. Turklāt Tiesa uzskatīja, ka no turpmāko kodeksu, kas reglamentē attiecīgos atbalstus, struktūras un mērķiem izriet, ka šie kodeksi tika pieņemti atkarībā no vajadzībām, kuras pastāvēja konkrētā laika posmā. Tādējādi konkrētā laika posmā pieņemtu tiesību normu piemērošana atbalstiem, kas izmaksāti iepriekšējā laika posmā, atkarībā no situācijas konkrētā laika posmā neatbilda šāda veida tiesiskā regulējuma struktūrai un mērķiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 120. punkts).
Savukārt situācija šajā gadījumā nav salīdzināma ar to, attiecībā uz kuru tika taisīts iepriekš minētais spriedums lietā
Ferriere Nord
/Komisija. Minētais spriedums attiecās uz atbalstu, kas netika izpildīts pirms Komisijas lēmuma par tā saderību ar kopējo tirgu. Tādējādi tas nevarēja apdraudēt konkurenci laika posmā pirms minētā lēmuma pieņemšanas. Savukārt atbalsts, kas izmaksāts pirms Komisijas lēmuma par tā saderību ar kopējo tirgu, var apdraudēt un pat izkropļot konkurenci laika posmā pirms šī lēmuma pieņemšanas.
Secinājumu, ka EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunkts šajā gadījumā nav piemērojams, nevar atspēkot ar Komisijas papildu argumentiem.
Runājot par argumentu, ka neviens imperatīvs tiesiskās drošības iemesls nepamato to, ka šajā gadījumā tiek ierobežota iepriekš minētā noteikuma piemērojamība laikā, ir jāatgādina, ka Kopienu tiesībām ir jānodrošina tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības principu ievērošana, saskaņā ar kuriem Kopienu tiesību aktiem ir jābūt skaidriem un paredzamiem attiecīgajām personām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Meridionale industria salumi
, 10. punkts). Kopienu tiesību akti valsts atbalstu jomā nebūtu ne skaidri, ne paredzami attiecīgajām personām, ja atbalstu, ko nevarētu uzskatīt par saderīgu ar kopējo tirgu laikā no 1980. līdz 1993. gadam, nepastāvot šajā laika posmā spēkā esošai atkāpei no EKL 87. panta 1. punktā paredzētā vispārēja valsts atbalsta aizlieguma, varētu atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu vēlāk, kad minētā atkāpe tiktu ieviesta. Līdz ar to Komisijas arguments šajā sakarā ir jānoraida.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, ka jaunas tiesību normas piemērošana nepaziņota atbalsta analīzei neveicina prettiesisku rīcību, ir svarīgi konstatēt, ka tad, ja uzskata, ka nepaziņotu atbalstu var atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu atbilstoši atkāpei, kas nebija spēkā minētā atbalsta izmaksāšanas laikā, dalībvalsts, kura to ir piešķīrusi, tiek nostādīta labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar iespējamām dalībvalstīm, kas būtu vēlējušās piešķirt līdzīgu atbalstu un kas no tā ir atteikušās, jo nebija atkāpes, kura to ļautu darīt. Tāpat arī attiecīgā dalībvalsts tiktu nostādīta labvēlīgākā situācijā salīdzinājumā ar jebkuru citu dalībvalsti, kas, vēloties piešķirt atbalstu attiecībā uz to pašu laika posmu, to būtu paziņojusi pirms attiecīgās atkāpes stāšanās spēkā, un līdz ar to Komisija attiecībā uz to būtu pieņēmusi lēmumu par to, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu. Šāda situācija veicinātu to, ka dalībvalstis nepaziņotu par atbalstiem, ko tās uzskata par nesaderīgiem ar kopējo tirgu, nepastāvot atkāpei, kura tiem būtu piemērojama, cerot, ka šādu atkāpi varētu pieņemt vēlāk. Komisijas argumentam nevar piekrist.
Visbeidzot ir jānoraida Komisijas pakārtotais arguments, ka uz atbalstiem, kas izmaksāti līdz 1993. gada 1. novembrim, katrā ziņā attiecas EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe.
Tā kā nav jānoskaidro, vai EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe pirms Līguma par ES stāšanās spēkā varēja būt pietiekams juridiskais pamats, lai atzītu, ka ar kopējo tirgu ir saderīgs valsts atbalsts, kas piešķirts, lai veicinātu kultūru un kultūras mantojuma saglabāšanu, pietiek konstatēt, ka, tā kā Komisija ir izvēlējusies juridisko pamatu, ko tā uzskatīja par vispiemērotāko šajā gadījumā, proti, EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, ņemot vērā tikai šo tiesību normu, ir jāpārbauda Apstrīdētā lēmuma atbilstība Kopienu tiesībām. Turklāt, tā kā pati Komisija Apstrīdētajā lēmumā (186. apsvērums) ir norādījusi, ka tā ir apņēmusies pārbaudīt atbalsta eksporta brokeru tirgū saderību ar kopējo tirgu, ņemot vērā EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu, tā nevar Pirmās instances tiesā atsaukties uz citas tiesību normas piemērošanu.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot, ka apstrīdētais atbalsts bija saderīgs ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktu tiktāl, ciktāl runa ir par to atbalsta daļu, kas izmaksāta
CELF
pirms Līguma par ES stāšanās spēkā. Līdz ar to ir jāatceļ Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējais teikums tiktāl, ciktāl tas attiecas uz laika posmu līdz 1993. gada 1. novembrim.
Par trešā pamata otro daļu, kas ir pamatota ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā esamību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka apstrīdētajam atbalstam nav nekāda sakara ar nelieliem pasūtījumiem un ka tas ir tikai atbalsts darbības veicināšanai, kas piešķirts
CELF
bez laika ierobežojuma.
Prasītāja uzskata, ka, piešķirot apstrīdēto atbalstu, nelielie pasūtījumi netika definēti. Šāda definīcija, kurā bija precizēts, ka nelieli pasūtījumi ir tādi, kuru vērtība ir mazāka nekā FRF 500, tika ieviesta, tikai izskatot lietu T-49/93. Tā vietā, lai robeža tiktu noteikta, pamatojoties uz ekonomisku analīzi, FRF 500 robeža tika noteikta empīriskā ceļā.
Attiecībā uz iepriekš minētās definīcijas atbilstību prasītāja norāda, ka 1994. gads kā references gads tika izvēlēts ar nodomu, lai pamatotu to, ka rentabilitātes robeža būtu FRF 500.
Katrā ziņā prasītāja uzsver, ka tikai ar viena gada analītiskās uzskaites analīzi, pat ja to apstiprina trīs citi gadi, nepietiek, lai par saderīgu ar kopējo tirgu atzītu atbalstu, kas izmaksāts vairāk nekā divdesmit gadus. Tā norāda, ka Komisija nav ne pamatojusi to, kāpēc ir izvēlējusies tikai vienu gadu par references gadu tik ilgā laika posmā, ne arī paskaidrojusi, kāpēc 1994. gadā izmantotā metode netika piemērota attiecībā uz citiem gadiem. Tā kā nav piemērota neviena pastāvīga aprēķināšanas metode, apstrīdētais atbalsts būtu jāuzskata par subsīdiju darbībai, kas piešķirta neatkarīgi no pārmērīgajām izmaksām, kuras radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus.
Attiecībā uz 1994. gadu prasītāja apgalvo, ka
CELF
analītiskā uzskaite tika izveidota, lai mākslīgi pierādītu, ka izmaksātais atbalsts tika izmantots, tikai lai apstrādātu nelielos pasūtījumus. Izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, palielinājās, ņemot vērā vairākus grāmatvedības uzskaites faktorus, proti: “nepamatotus palielinājuma koeficientus”, “to, ka netika ņemti vērā konkrēti pasūtījumu izpildes noteikumi,” un “atšķirīgas sadales formulas”.
Pirmkārt, prasītāja norāda, ka
CELF
izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, tika aprēķinātas, piemērojot palielinājuma koeficientus, kas atšķīrās katrā atsevišķā gadījumā, jo nelielo pasūtījumu apstrāde bija dārgāka nekā citu pasūtījumu apstrāde. Prasītāja uzskata, ka piemēroto koeficientu esamībai un vērtībai nav nekāda objektīva pamatojuma. Līdz ar to vismaz 9,12 % no izmaksām, kas saistītas ar citām
CELF
darbībām, tika mākslīgi attiecinātas uz nelielajiem pasūtījumiem.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka pat tad, ja palielinājuma koeficienta piemērošana bija pamatota, tas bija jāpiemēro tikai attiecībā uz pasūtījumiem, kas nav veikti, izmantojot sakaru līdzekļus. Pasūtījumu veikšana ar sakaru līdzekļiem būtiski samazināja pasūtījumu izpildes un pieņemšanas izmaksas un visbiežāk atbrīvoja no nepieciešamības izmantot kurjera pakalpojumus, jo lielākā daļa piegādātāju paši piegādā pasūtījumus, kas veikti, izmantojot sakaru līdzekļus.
Pat tad, ja vairāk nekā divas trešdaļas
CELF
nelielo pasūtījumu 1994. gadā tika apstrādāti ar sakaru līdzekļu palīdzību, Komisija Apstrīdētajā lēmumā nav nošķīrusi pasūtījumus, kas veikti, izmantojot sakaru līdzekļus, un pasūtījumus, kuri veikti papīra formā. Līdz ar to izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, palielinājās par FRF 40421 (EUR 6162,14) saistībā ar kurjera izdevumiem; par FRF 143703 (EUR 21907,38) saistībā ar saņemšanas izmaksām; par FRF 235567 (EUR 35911,96) saistībā ar izmaksām, kuras attiecas uz komerciālu darbību.
Turklāt prasītāja norāda, ka ar sakaru līdzekļu palīdzību veikto pasūtījumu skaitu un papīra formā veikto pasūtījumu skaitu Francijas iestādes samainīja un nodeva Komisijai šādā veidā. Pretēji Komisijas vērtējumam, ka šo izmaiņu ietekme bija ļoti neliela, prasītāja uzskata, ka sekas bija būtiskas.
Treškārt, prasītāja kritizē Apstrīdētajā lēmumā izvēlētās “sadales formulas”, proti, kritērijus, pēc kuriem izmaksas tiek attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi un uz citām darbībām. Grāmatvedības uzskaites izmaksas un piegādes izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika aprēķinātas, pamatojoties uz izrakstīto rēķinu skaitu (47 %), nevis uz piegādāto grāmatu skaitu (5 %). Tādējādi citas administrācijas personāla izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika aprēķinātas, par atskaites punktu ņemot piegādāto grāmatu skaitu. Grāmatvedības uzskaites pakalpojums nav tikai rēķinu izrakstīšana.
Prasītāja no visa iepriekš izklāstītā secina, ka izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu ievērojami mazākas par tām, kuras ir norādījusi
CELF
. Kopumā visas izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem, tika palielinātas vismaz par FRF 1384222 (EUR 211023,28) attiecībā uz 1994. references gadu.
Visbeidzot, prasītāja apgalvo, ka visiem apsvērumiem par iespējamo
CELF
vispārējo interešu uzdevumu nevar piekrist. Pirmkārt, atbalsta kvalifikācija nav šīs prasības priekšmets. Otrkārt, ne EKL 86. panta 2. punktu, ne judikatūru lietā
Altmark
(Tiesas 2003. gada 24. jūlija spriedums lietā
C-280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
,
Recueil
, I-7747. lpp.
), kurā ir atsauce uz vispārējo interešu uzdevuma jēdzienu, nevar piemērot šajā gadījumā.
Komisija atgādina, ka Apstrīdētais lēmums ir pamatots ar sarežģītiem apsvērumiem, kas ir saistīti ar ekonomisko sistēmu. Šajos apstākļos, veicot pārbaudi tiesā, ir jāpārbauda tikai tas, vai ir ievērotas procesuālās normas un normas par pamatojumu, vai fakti, kas ņemti vērā, lai izdarītu apstrīdēto izvēli, ir pareizi, vai nav pieļauta acīmredzama kļūda šo faktu vērtējumā, kā arī vai nav notikusi ļaunprātīga pilnvaru izmantošana. Apstrīdētais lēmums nav matemātiskas pierādīšanas, bet gan vispārējas pārbaudes rezultāts, lai noskaidrotu, vai izmaksātie atbalsti nebija nesamērīgi un vai tie neradīja konkurences izkropļojumu.
Attiecībā uz iespējamām acīmredzamām kļūdām vērtējumā Komisija atsaucas uz plašajām pilnvarām, kas tai piešķirtas, lai novērtētu atbalsta saderību ar kopējo tirgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu. Tā uzskata, ka Pirmās instances tiesa 2003. gada 6. marta spriedumā apvienotajās lietās
T-228/99 un T-233/99
Westdeutsche Landesbank Girozentrale
un
Land Nordrhein
-
Westfalen
/Komisija (
Recueil
, II-435. lpp.
) attiecībā uz Komisija vērtējumu par grūtībās nonākuša uzņēmuma pārstrukturēšanas plānu ir secinājusi, ka “tikai tad, ja pastāv īpaši acīmredzama un būtiska Komisijas kļūda šāda plāna vērtējumā, Pirmās instances tiesa var aizliegt piešķirt valsts atbalstu, lai finansētu šādu pārstrukturēšanu”. Tādējādi Kopienu tiesa nedrīkst ar savu ekonomisko vērtējumu aizstāt Komisijas vērtējumu.
Pamatojoties uz šiem apsvērumiem, Komisija uzskata, ka prasītājai uzliktais pierādīšanas pienākums ir īpaši smags. Tai būs jāatspēko likumības prezumpcija, kas attiecas uz Apstrīdēto lēmumu, iesniedzot pierādījumus, kuri var likt apšaubīt Apstrīdētajā lēmumā iekļauto vērtējumu.
Šajā sakarā Komisija norāda, pirmkārt, ka apstrīdētā atbalsta ar kultūru saistīto mērķi prasītāja nav apšaubījusi un, otrkārt, ka ar apstrīdētajiem atbalstiem netiek pārmērīgi kompensētas izmaksas, kas saistītas ar attiecīgo darbību, pat tad, ja Francijas iestāžu nodotajos lietas materiālos ir trūkumi un tie negarantē visu summu precīzu izlietojumu.
Komisija uzskata, ka tad, ja Francijas iestādes tai iepriekš būtu darījušas zināmus visus lietas materiālus, kas absolūti garantē, ka no izmaksātajām summām tiek kompensētas tikai tās pārmērīgās izmaksas, kuras saistītas ar sabiedrisko pakalpojumu uzdevumiem, ko uzņēmusies
CELF
, tā, atsaucoties uz iepriekš minēto spriedumu lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, būtu varējusi secināt, ka valsts atbalsts nepastāv.
Komisija norāda, ka prasītājas iesniegtie pierādījumi, lai apstrīdētu to, ka pastāv pietiekama saikne starp izmaksāto atbalstu un nelielajiem pasūtījumiem, ir ļoti vispārīgi. Šie pierādījumi bija vērsti uz to, lai atspēkotu to, ka nelielo pasūtījumu apstrāde ir dārgāka nekā lielo pasūtījumu apstrāde. Šajā sakarā Komisija atsaucas uz dokumentu ar nosaukumu “
CELF
—
CELF
rentabilitāte”, kurā sīki ir aprakstīti iemesli, kuru dēļ ir radušās pārmērīgas izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, jo pēdējie minētie veido gandrīz pusi no
CELF
pasūtījumiem.
Pirmkārt, runājot par iespējamiem grāmatvedības uzskaites faktoriem, Komisija apgalvo, ka palielinājuma koeficientu izmantošana ir pamatota, jo apstrādes izmaksas uz vienu grāmatu, kā uzskata Francijas iestādes, ir augstākas vidēji apmēram par 50 % nelielajiem pasūtījumiem salīdzinājumā ar citiem pasūtījumiem. Palielinājuma koeficientu izmantošana tika sīki izskaidrota Francijas valdības 1998. gada 5. marta vēstulē.
Otrkārt, runājot par to, ka tiek ņemta vērā pasūtījumu veikšana ar sakaru līdzekļu palīdzību, Komisija atgādina, ka Apstrīdētais lēmums ir pamatots ar informāciju, ko Francijas iestādes nodeva 1998. gadā un kas 2003. gadā tika labota. Labotās nelielo pasūtījumu izmaksas bija EUR 27,20 par vienu grāmatu, nevis vairs EUR 27,44 par vienu grāmatu. Salīdzinājumā ar parastajiem pasūtījumiem saistītās izmaksas bija EUR 18,44 par vienu grāmatu.
Komisija norāda, ka katrs nelielais pasūtījums, kas veikts ar sakaru līdzekļu palīdzību vai bez tiem, rada papildu izmaksas. Piemēram, kad grāmatas tiek uzglabātas, nelielais pasūtījums aizņem tādu pašu vietu kā lielāks pasūtījums, ko prasītāja nav apstrīdējusi.
Turklāt vidējais grāmatu skaits uz līniju ir gandrīz divas reizes mazāks nelielo pasūtījumu gadījumā, kas vēl jo vairāk palielina izmaksas.
Treškārt, runājot par sadales formulām, Komisija uzskata, ka rēķinu skaits ir labāks kritērijs nekā grāmatu skaits, lai aprēķinātu grāmatvedības uzskaites izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem. Savukārt grāmatu skaits ir piemērotāks kritērijs attiecībā uz citiem pakalpojumiem. Komisija turklāt norāda, ka prasītājas argumentācija attiecībā uz
CELF
grāmatvedības uzskaites faktoriem galvenokārt (gandrīz divas trešdaļas no šādā veidā mainītajām izmaksām) ir pamatota ar šo nepamatoto sadales formulu kritiku.
Francijas Republika norāda, ka
CELF
ir saņēmusi apstrīdēto atbalstu, ņemot vērā tās vispārējo interešu uzdevumu izpildīt nerentablos pasūtījumus, ko veikušas ārzemju grāmatnīcas.
Francijas Republika uzskata, ka iespējamās prasītājas norādītās kļūdas neļauj apšaubīt to faktu pareizību, ko Komisija ir iekļāvusi Apstrīdētajā lēmumā. Būtu nesaprātīgi apgalvot, ka nelielo pasūtījumu izmaksas nav daudz lielākas par citu pasūtījumu izmaksām. Francijas Republika visbeidzot norāda, ka starp nelielajiem pasūtījumiem un mazajiem izdevējiem nebūt nepastāv saikne.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Komisijai saskaņā ar EKL 87. panta 3. punktu ir plaša rīcības brīvība, kuras īstenošana ir saistīta ar sarežģītiem vērtējumiem, kas attiecas uz ekonomisko un sociālo sistēmu un kas jāveic Kopienas kontekstā. Tiesu kontroles ietvaros, kas tiek veikta attiecībā uz šīs rīcības brīvības īstenošanu, tiek pārbaudīts tikai tas, vai ir ievērotas procesuālās normas un normas par pamatojumu, kā arī tas, vai vērā ņemtie fakti ir pareizi un vai nav pieļauta kļūda tiesību piemērošanā, acīmredzama kļūda faktu vērtējumā, kā arī vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana (Tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā
C-372/97 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-3679. lpp.
, 83. punkts). Kopienu tiesai ar savu ekonomisko vērtējumu nav jāaizstāj lēmuma autora vērtējums (Tiesas 1997. gada 14. janvāra spriedums lietā
C-169/95 Spānija/Komisija,
Recueil
, I-135. lpp.
, 34. punkts).
Lai pierādītu, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu faktu vērtējumā, un varētu pamatot Apstrīdētā lēmuma atcelšanu, prasītājas iesniegtajiem pierādījumiem ir jābūt pietiekamiem, lai atspēkotu attiecīgajā lēmumā veiktā faktu vērtējuma ticamību (Pirmās instances tiesas 1996. gada 12. decembra spriedums lietā
T-380/94
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija,
Recueil
, II-2169. lpp.
, 59. punkts, un 2004. gada 1. jūlija spriedums lietā
T-380/00
Salzgitter
/Komisija, Krājums, II-1933. lpp.
, 138. punkts).
Īstenojot savu rīcības brīvību, Komisijai ir jāsaskaņo mērķi, kas saistīti ar brīvu konkurenci, un mērķi, ar kādiem ir noteikta atkāpe, ievērojot samērīguma principu (pēc analoģijas skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
AIUFFASS
un
AKT
/Komisija, 54. punkts). Tādējādi dalībvalstis nedrīkst veikt pārskaitījumus, kas uzlabo uzņēmuma, kurš saņem atbalstu, situāciju, bet kas nav nepieciešami, lai sasniegtu EKL 87. panta 3. punktā paredzētos mērķus (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 17. septembra spriedumu lietā
730/79
Philip Morris
/Komisija,
Recueil
, 2671. lpp.
, 17. punkts).
Atbalsti darbībai, proti, atbalsti, kuru mērķis ir atbrīvot uzņēmumu no izmaksām, ko tam parasti būtu jāsedz pašam savas pārvaldības ietvaros vai veicot savas parastās darbības, principā neietilpst EKL 87. panta 3. punkta piemērošanas jomā. Šie atbalsti principā izkropļo konkurences apstākļus nozarēs, kurās tie tiek piešķirti, kaut arī tie paši par sevi nevar sasniegt vienu no mērķiem, kas ir noteikti iepriekš minētajos noteikumos, kuri paredz atkāpes (šajā sakarā skat. iepriekš minēto Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedumu lietā Francija/Komisija, 50. punkts; 1990. gada 6. novembra spriedumu lietā
C-86/89 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-3891. lpp.
, 18. punkts, un 1997. gada 15. maija spriedumu lietā
C-278/95 P
Siemens
/Komisija,
Recueil
, I-2507. lpp.
, 37. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā
T-459/93
Siemens
/Komisija,
Recueil
, II-1675. lpp.
, 48. punkts).
Ņemot vērā šos principus, ir jāpārbauda, vai prasītājai ir izdevies pierādīt, ka Apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā saistībā ar apstrīdētā atbalsta saderības ar kopējo tirgu pārbaudi.
Šajā gadījumā apstrīdētā atbalsta mērķis bija franču valodas un literatūras popularizēšana, izmantojot ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistīto pārmērīgo izmaksu kompensēšanas mehānismu (Apstrīdētā lēmuma 44. un 45. apsvērums).
Tādējādi Komisija apstrīdēto atbalstu atzina par saderīgu ar kopējo tirgu pēc tam, kad bija savstarpēji izvērtējusi, pirmkārt, mērķi popularizēt franču kultūru un, otrkārt, mērķi aizsargāt brīvu konkurenci. Tā šajā sakarā ņēma vērā, ka no Francijas piešķirtajiem atbalstiem netika pārmērīgi kompensētas izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi.
Līdz ar to ir svarīgi noskaidrot, vai Komisija, kā to apgalvo prasītāja, ir pārāk augstu novērtējusi minētās izmaksas, kā rezultātā izmaksāto atbalstu summa ir acīmredzami lielāka par izmaksām, kas ir saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi un līdz ar to vēlēšanos sasniegt vienīgo ar kultūru saistīto mērķi, uz kuru attiecas EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētā atkāpe, ko Komisija bija norādījusi Apstrīdētajā lēmumā.
Šajā sakarā prasītāja būtībā min divus galvenos argumentus. Pirmkārt, tā uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, izmaksas, kas tieši saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem visā laika posmā, kurā tika izmaksāti apstrīdētie atbalsti, aprēķinot, pamatojoties uz datu, kas attiecas tikai uz 1994. gadu, ekstrapolāciju. Otrkārt, prasītāja norāda, ka izmaksu aprēķins 1994. gadam katrā ziņā ir nepareizs.
Ja prasītājas otrais arguments būtu pamatots, nebūtu jāpārbauda pirmais arguments. To secinājumu pareizība, pie kuriem ir nonākusi Komisija attiecībā uz visu strīdīgo laika posmu, izmantojot datu, kas attiecas uz 1994. gadu, ekstrapolāciju, ir atkarīga no tā, vai secinājumi, kas attiecas uz pēdējo minēto gadu, ir pareizi. Līdz ar to ir jāpārbauda, vai Apstrīdētajā lēmumā ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā saistībā ar to atbalstu analīzi, ko
CELF
saņēma 1994. gadā.
Šajā sakarā prasītāja būtībā apgalvo, ka izmaksas, kas ir tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, Komisija ir patvaļīgi novērtējusi pārāk augstu, izmantojot trīs mehānismus, proti, izmantojot nepamatotus palielinājuma koeficientus, nepareizi ņemot vērā konkrētus pasūtījumu izpildes noteikumus un izmantojot nepareizas sadales formulas. Prasītāja uzskata, ka šī iemesla dēļ būtiska daļa izmaksu, kas ir saistītas ar citām
CELF
darbībām, tika attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi. Prasītāja no tā secina, ka apstrīdētais atbalsts faktiski ir ticis izmantots, lai finansētu
CELF
vispārējo darbību.
Jāprecizē, ka izmaksas, kas ir tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, Komisija ir aprēķinājusi, pamatojoties uz paskaidrojumiem, kurus tai sniedza Francijas Republika apstrīdētā atbalsta pārbaudes procedūras ietvaros. Pamatojoties uz šiem paskaidrojumiem, tā Apstrīdētā lēmuma 206. apsvērumā atzina, ka nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas 1994. gadā bija FRF 4446706 (EUR 677895,96), bet ar šo darbību saistītais apgrozījums bija FRF 2419006 (EUR 368775,09). Līdz ar to, ņemot vērā, ka kopējā
CELF
izmaksāto atbalstu summa 1994. gadā bija FRF 2000000 (EUR 304898,03), Komisija secināja, ka ar nelielajiem pasūtījumiem saistītā darbība radīja FRF 27700 lielu deficītu minētajā gadā un ka tādējādi no saņemtajiem atbalstiem nebija iespējams pārmērīgi kompensēt izmaksas, ko radīja šī darbība (Apstrīdētā lēmuma 206. un 207. apsvērums).
Komisija turpmāk Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā ir paskaidrojusi veidu, kādā tā aprēķināja izmaksas, kas tieši saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi. Pirmkārt, šo pielikumu veido tabula, kurā ir iekļautas dažādu kategoriju izmaksas, kas ir saistītas ar
CELF
eksporta brokeru darbību — piemēram, grāmatu pirkšanas izmaksas, ar personālu saistītie izdevumi, vispārējās izmaksas utt. —, kā arī izmaksas, ko katrā no šīm kategorijām, kā uzskata Komisija, būtu jāsedz
CELF
nelielo pasūtījumu apstrādes dēļ. Otrkārt, attiecīgajā pielikumā ir iekļauti komentāri un paskaidrojumi par veidu, kādā atsevišķas šīs izmaksas tika attiecinātas uz nelielo pasūtījumu apstrādi, nevis uz citām
CELF
darbībām.
No attiecīgā pielikuma izriet, ka Komisija nav ņēmusi vērā faktiskās nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksas. Komisija tieši pretēji šīs izmaksas ir novērtējusi, ņemot vērā
CELF
segtās kopējās izmaksas katrā kategorijā. Šādā nolūkā Komisija daļu no kopējām izmaksām attiecināja uz nelielo pasūtījumu apstrādi atkarībā no sadales formulas, kas bija iepriekš noteikta un, kā to norāda prasītāja, kas nebūt nebija identiska katrā kategorijā. Tādējādi, piemēram, lai aprēķinātu ar nelielajiem pasūtījumiem saistīto grāmatu pirkšanas izmaksas, Komisija kopējās
CELF
pirkto grāmatu izmaksas ir dalījusi ar grāmatu skaitu. Pēc tam tā šo skaitli atbilstoši vidējām izmaksām par grāmatu ir reizinājusi ar to grāmatu skaitu, uz kurām attiecas nelielie pasūtījumi.
Ir svarīgi uzsvērt, ka Komisija ir rīkojusies citādāk, aprēķinot
CELF
apgrozījumu, kas attiecas uz darbību, kura saistīta ar nelielajiem pasūtījumiem. Šajā gadījumā tā aprēķināja ne tikai vidējo apgrozījumu uz vienu grāmatu un pareizināja ar to grāmatu skaitu, uz kurām attiecas konkrētā darbība, bet arī ņēma vērā reālo apgrozījumu.
Jānorāda, ka, kaut arī Komisija ir aprēķinājusi ar nelielajiem pasūtījumiem saistītās darbības apgrozījumu atbilstoši metodei, ko tā izmantoja, lai aprēķinātu ar šo darbību saistīto grāmatu pirkšanas izmaksas, iegūtais apgrozījums bija daudz lielāks nekā tas, kurš aprēķināts Apstrīdētajā lēmumā, kas varēja ietekmēt to, ka apstrīdētais atbalsta tika atzīts par pārmērīgu vai netika atzīts par tādu salīdzinājumā ar mērķi, kas saistīts ar kultūru, uz kuru attiecas EKL 87. panta 3. punkta d) apakšpunktā paredzētā atkāpe, ko Komisija ir identificējusi Apstrīdētajā lēmumā. No Apstrīdētā lēmuma, it īpaši no tā 3.a, 3.b un 3.c tabulas, kā arī 4. tabulas, izriet, ka reālā vidējā to grāmatu cena, kas tika pārdotas, izpildot nelielos pasūtījumus, ir daudz zemāka nekā reālā vidējā
CELF
pārdoto grāmatu cena.
Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma analīze jāturpina, abstrahējoties no iepriekšējā apsvēruma.
No Apstrīdētā lēmuma IV pielikuma arī izriet, ka dažās izmaksu kategorijās atbilstoši 110. punktā aprakstītajai metodei aprēķināto skaitli Komisija ir reizinājusi ar konkrētu koeficientu, lai noteiktu galīgās uz nelielajiem pasūtījumiem attiecinātās izmaksas. Tādējādi izmaksas, kas apkopotas sadaļā “Pieņemšana (grāmatu). Gabaldarba atalgojums” un “Tirdzniecības nodaļa. Gabaldarba atalgojums”, tika aprēķinātas, ņemot vērā vidējās izmaksas uz grāmatu katrā šajā sadaļā. Šīs vidējās izmaksas uz grāmatu tika reizinātas ar to grāmatu skaitu, kas bija iekļautas nelielajos pasūtījumos. Pēc tam šis skaitlis vēlreiz tika reizināts ar trīs, lai aprēķinātu galīgās izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi attiecīgajā sadaļā.
Komisija uzskata, ka palielinājuma koeficienta “trīs” piemērošana ir pamatota ar papildu grūtībām, ko rada nelielo pasūtījumu apstrāde salīdzinājumā ar citām
CELF
darbībām.
Komisija uzskatīja, ka šīs izmaksas būtu jāpalielina nelielajiem pasūtījumiem, jo neatkarīgi no pasūtījuma summas operatoram, kas to apstrādā, attiecībā uz katru pasūtījumu noteikti ir atkārtoti jāveic zināms skaits darbību. Komisija uzskata, ka palielinājuma koeficienti ļauj ņemt vērā papildu izmaksas, kas saistītas ar nelielajiem pasūtījumiem.
Attiecībā uz sadaļu “Pieņemšana (grāmatu). Gabaldarba atalgojums” Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā palielinājuma koeficienta “trīs” piemērošanu ir pamatojusi ar to, ka lielo izdevēju vai piegādātāju grāmatu pieņemšana ir automatizēta, pateicoties
EAN
kodam, kas ļauj atpazīt grāmatu ar optisko lasītāju. Tā ir uzsvērusi, ka tieši pretēji ļoti bieži mazo izdevēju publicētajām grāmatām nav svītru koda, tādēļ atpazīšana ir jāveic manuāli. Turklāt tā ir norādījusi, ka lielie izdevēji apgādā Parīzes klientus, palīdzot segt transporta izdevumus, ko ir noteikušas profesionālās apvienības un kas bija 0,75 FRF/kg (0,11 EUR/kg), bet kurjeriem maksātā cena ir 6,5 FRF/kg (0,99 EUR/kg) par pakām, kuras izmanto mazo izplatītāju grāmatām. Pēdējā norāde var attiekties tikai uz pirkšanas un kurjera transporta izdevumu kategoriju, kurai, kā tas tiks norādīts vēlāk (128. punkts), nekāds palielinājuma koeficients nebija jāpiemēro, vismaz daļēji, kā tas izriet no Francijas iestāžu 2003. gada 11. marta vēstules Komisijai.
Attiecībā uz izmaksām, kas iekļautas sadaļā “Tirdzniecības nodaļa. Gabaldarba atalgojums”, Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā palielinājuma koeficienta “trīs” piemērošanu ir pamatojusi ar nelielo pasūtījumu grūtāku apstrādi pārdošanas daļā. Komisija šo izvēli ir paskaidrojusi, uzsverot, ka, piemēram, gadījumā, kad pastāv grūtības, kas ir saistītas ar pasūtījumu kodēšanu, ir nepieciešams veikt papildu darbus. Tāpat arī Komisija ir norādījusi, ka pasūtījuma ievadīšana ir saistīta ar iepriekšējiem pētījumiem, proti, ISBN, izdevēju katalogiem, dažādu datu bankām, grāmatas pieejamības (vai nepieejamības) pārbaudi, pasūtījuma/izdevēja atbilstības apstiprināšanu. Tā šajā sakarā ir paskaidrojusi, ka grūtību gadījumā, kas saistītas ar pasūtījuma kvalitāti, rodas papildu izmaksas. Tā piebilda, ka bieži šīs grūtības parādās nelielu pasūtījumu gadījumā, ņemot vērā, ka lielas grāmatnīcas, kuru apgrozījums, kas realizēts ar
CELF
starpniecību, ir ievērojams, parasti izmanto augstražīgas iekārtas, kas tām ļauj racionalizēt vadību un konkrēti veikt pasūtījumus, kas satur skaidras identifikācijas norādes. Komisija uzskata, ka, savukārt, mazas grāmatnīcas ne vienmēr izmanto modernus starptautiskās tirdzniecības līdzekļus un to pasūtījumi ir grūti atšifrējami, un tie satur tikai daļu informācijas, kas rada papildu apstrādes izmaksas.
Attiecībā uz vispārējo izmaksu kategoriju, ieskaitot izdevumus par telefonu un faksu, iekasēšanas izdevumus u.c., Apstrīdētā lēmuma IV pielikums neļauj noteikt, vai uz nelielajiem pasūtījumiem attiecinātās izmaksas tika aprēķinātas, pamatojoties uz vidējām izmaksām par vienu pārdoto grāmatu, kā tas ir gadījumā ar personāla izdevumiem, pamatojoties uz apgrozījumu, kas realizēts no nelielajiem pasūtījumiem, kā tas ir gadījumā ar atsevišķām netiešajām nemainīgajām izmaksām, vai arī pamatojoties uz vidējām izmaksām, kuras paredzētas izrakstītajā rēķinā, kā tas ir vispārējo izmaksu gadījumā, kurās ir iekļautas administratīvās piegādes izmaksas. No minētā pielikuma skaidri izriet, ka šī darījuma rezultāts neatkarīgi no tā noteikumiem tika reizināts ar koeficientu 2,5.
Komisija Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā iepriekš minētā koeficienta piemērošanu ir pamatojusi ar to, ka ar telefonu saistītās izmaksas atšķiras atkarībā no daudziem faktoriem, it īpaši no “klientu atbildēm” un “izdevēju pētījumiem”. Tā ir piebildusi, ka šīs izmaksas ir saistītas ar vairākām darbībām, to skaitā grāmatnīcas pasūtījuma pieņemšanu, pasūtījuma kodēšanu, pasūtījuma ievadīšanu un grāmatvedības uzskaiti, lai reģistrētu visas ar minētajām darbībām saistītās plūsmas.
Līdz ar to ir jānoskaidro, vai, kā to uzsver prasītāja, — ja pieņem, ka sadales formulas, veicot sadalījumu starp nelielajiem pasūtījumiem un pārējām
CELF
darbībām dažādās
CELF
segto izmaksu kategorijās, ir pareizas, — minēto palielinājuma koeficientu izvēle ir patvaļīga un vai Komisijai katrā ziņā vajadzēja atturēties piemērot šos palielinājuma koeficientus pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību.
Saskaņā ar Komisijas un prasītājas procesuālajos rakstos un tiesas sēdē sniegtajiem paskaidrojumiem pasūtījums, kas veikts ar sakaru līdzekļu palīdzību, ir tāds, kurš saņemts elektroniskā formā, kas atvieglo tā vēlāku apstrādi salīdzinājumā ar pasūtījumu papīra formātā, jo pēdējais minētais ir atkārtoti jāapstrādā kādam darbiniekam, lai to pielāgotu administratīvajai sistēmai, kas šobrīd ir datorizēta.
Pasūtījumu veikšanas ar sakaru līdzekļu palīdzību nozīme tika uzsvērta apstrīdētā atbalsta pārbaudes procedūras laikā. Tādējādi Francijas Republikas 1998. gada 5. marta vēstules Komisijai pielikumā ar nosaukumu “Subsīdijas samērīguma pamatojums” Francijas iestādes norādīja, ka sakaru līdzekļu neizmantošana nenoliedzami rada pārmērīgas izmaksas pasūtījumu apstrādē. Līdz ar to Francijas iestādes ir norādījušas, ka viens no apstākļiem, kas pamato to, ka nelielo pasūtījumu apstrāde ir saistīta ar pārmērīgām izmaksām salīdzinājumā ar citu pasūtījumu apstrādi, ir tas, ka bieži vien tie ir adresēti maziem izdevējiem, ar kuriem nav iespējams izmantot automātiskās procedūras ar sakaru līdzekļu palīdzību. Francijas iestādes visbeidzot ir norādījušas, ka sakaru līdzekļu izmantošana ļauj atpazīt katru grāmatu ar optisko lasītāju.
Tāpat arī, kā tas ir norādīts (skat. šī sprieduma 114.–119. punktu) Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā un it īpaši komentāru un paskaidrojumu 2., 4. un 9. punktā, Komisija palielinājuma koeficientu izmantošanu vairākkārt ir pamatojusi ar to, ka bieži vien nelielie pasūtījumi ir jāapstrādā manuāli, jo grāmatu saņemšana nav automatizēta vai ir jāveic iepriekšēji pētījumi, kas ir saistīti ar kodu neesamību. Tāpat arī, lai pamatotu koeficienta izmantošanu vispārējām izmaksām — telefons, fakss un iekasēšanas izmaksas —, Komisija ir atsaukusies uz to, ka bija nepieciešams veikt papildu darbības to kodificēšanai.
Ir acīmredzami neatbilstoši apgalvot, ka sakaru līdzekļu neizmantošana ir pārmērīgu izmaksu rašanās avots, un tajā pašā laikā piemērot identisku palielinājuma koeficientu pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību, un pasūtījumiem, kas veikti, neizmantojot sakaru līdzekļus.
Palielinājuma koeficientu izmaksām, kas radušās, apstrādājot nelielos pasūtījumus, ņemot vērā, ka netiek izmantoti sakaru līdzekļi, var piemērot tikai tad, ja sakaru līdzekļu izmantošana noteikti bija mazāk izplatīta nelielo pasūtījumu starpā nekā citu pasūtījumu starpā. Šāds pieņēmums izriet no Francijas Republikas 1998. gada 5. marta vēstules Komisijai pielikuma ar nosaukumu “Subsīdijas samērīguma pamatojums”. Francijas iestādes informēja Komisiju, ka tikai viena trešdaļa no nelielajiem pasūtījumiem bija veikta ar sakaru līdzekļu palīdzību, kurpretim citi
CELF
pasūtījumi ar sakaru līdzekļu palīdzību bija veikti 58 % gadījumu. Šie skaitļi bija pamats nelielo pasūtījumu apstrādes izmaksu analīzei, ko veica Komisija.
Kā Komisija to ir atzinusi Apstrīdētajā lēmumā (212. apsvērums), Francijas iestādes iepriekš minētajā 1998. gada 5. marta vēstulē samainīja ar sakaru līdzekļu veikto pasūtījumu procentuālo daudzumu un bez sakaru līdzekļiem veikto pasūtījumu procentuālo daudzumu. Reālais nelielo pasūtījumu skaits bija divas trešdaļas no pasūtījumiem, kas veikti ar sakaru līdzekļu palīdzību, un viena trešdaļa no pasūtījumiem, kas veikti bez sakaru līdzekļu palīdzības. Jāsecina, ka 1994. gadā pasūtījumu veikšana ar sakaru līdzekļu palīdzību noteikti bija izplatītāka nelielo pasūtījumu apstrādes gadījumā nekā citu
CELF
darbību gadījumā, kā Francijas iestādes to ir atzinušas un darījušas zināmu Komisijai 2003. gada 11. marta vēstulē.
Komisija tomēr Apstrīdētajā lēmumā (212. apsvērums) uzskatīja, ka Francijas iestāžu kļūdai tās veiktajos aprēķinos nebija tādu seku, ka varētu apšaubīt apstrīdētā atbalsta samērīgumu, jo finansiālās sekas, ko radīja ar sakaru līdzekļiem veikto pasūtījumu un bez sakaru līdzekļiem veikto pasūtījumu samainīšana, bija niecīga summa EUR 0,24 apmērā par vienu grāmatu. Uz šo secinājumu attiecas paskaidrojumi, ko Francijas iestādes sniegušas 2003. gada 11. marta vēstules Komisijai 1. pielikumā. Saskaņā ar šiem paskaidrojumiem tikai vienu izmaksu kategoriju, proti, kurjeru izmaksas bija skārusi minētā datu samainīšana, jo palielinājuma koeficients nepamatoti tika piemērots izmaksām, kas attiecinātas uz nelielajiem pasūtījumiem.
Kā prasītāja norādīja tiesas sēdē, Komisijas nostāja, pirmkārt, pārņemt kā savējos Francijas iestāžu 1998. gada 5. marta vēstulē sniegtos aprēķinus — kas būtībā ir pamatoti ar pieņēmumu, ka ļoti mazais ar sakaru līdzekļiem veikto nelielo pasūtījumu skaits lielā mērā bija iemesls to apstrādes pārmērīgajām izmaksām, — un, otrkārt, atzīt un pieņemt kā savējo Francijas iestāžu 2003. gada 11. marta vēstulē pausto nostāju, saskaņā ar kuru tas, ka divas trešdaļas, nevis viena trešdaļa nelielo pasūtījumu bija veiktas ar sakaru līdzekļu palīdzību, tikai nebūtiski ietekmēja apstrīdētā atbalsta samērīgumu, ir acīmredzami neatbilstoša.
Komisijas nostāja ir arī acīmredzami nepareiza. Kā tas skaidri izriet no Apstrīdētā lēmuma IV pielikuma, gan iespējamais mazais ar sakaru līdzekļu palīdzību veikto nelielo pasūtījumu skaits, gan to apstrādes grūtības, kas principā lielā mērā tika atrisinātas sakaru līdzekļu izmantošanas dēļ, tika izmantoti kā apstākļi, lai pamatotu dažādu palielinājuma koeficientu piemērošanu. Arguments, ka nelielo pasūtījumu veikšanas ar sakaru līdzekļu palīdzību procentuālā skaita samainīšanai bija nozīme tikai saistībā ar kurjera izdevumiem, ir faktiski nepamatots.
Jāsecina, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, savā sākotnējā ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistīto izmaksu aprēķinā piemērojot palielinājuma koeficientus, kuri pamatoti ar papildu tehniskām apstrādes grūtībām, ko varēja atrisināt, pasūtījumus veicot ar sakaru līdzekļu palīdzību. Tā tas acīmredzami bija gadījumā, kas attiecas uz grāmatu saņemšanas izmaksām, tirdzniecības nodaļas gabaldarba izmaksām, telefona un faksa izmaksām un iekasēšanas izmaksām. Ņemot vērā Komisijas atbildes uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, tā tas bija kurjera izmaksu gadījumā.
Lai noskaidrotu, kā šī kļūda ietekmēja Apstrīdētajā lēmumā Komisijas veikto vērtējumu attiecībā uz apstrīdētā atbalsta samērīgumu, Pirmās instances tiesa to lūdza iesniegt to izmaksu aprēķinu, kas saistītas ar mazajiem pasūtījumiem palielinājuma koeficientu nepiemērošanas gadījumā.
Komisija uz šo jautājumu neatbildēja, norādot konkrētu skaitli. Tomēr no tās atbildes acīmredzami izriet, ka minēto koeficientu nepiemērošanas gadījumā izmaksas, kas saistītas ar nelielo pasūtījumu apstrādi, būtu samazinājušās vēl par FRF 635000 (EUR 96805,13), pat neņemot vērā to izmaksu kategorijas, kas nav tās, attiecībā uz kurām tika piemērots koeficients “trīs”.
Tādējādi palielinājuma koeficientu nepiemērošanas gadījumā Komisija nebūtu varējusi, pamatojoties uz skaitļiem, ko tā ir izmantojusi Apstrīdētā lēmuma IV pielikumā, pierādīt, ka
CELF
saņemtais atbalsts nebija tāds, no kā varēja pārmērīgi kompensēt nelielo pasūtījumu apstrādes radītās izmaksas. Nepiemērojot palielinājuma koeficientus, šīs darbības veikšanas rezultāts būtu bijis lielāks par vairāk nekā FRF 600000.
Katrā ziņā ir jāsecina, ka pat tad, ja Komisija varēja piemērot palielinājuma koeficientu šī sprieduma 130. punktā minētajām izmaksu kategorijām, tā ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, minētos palielinājuma koeficientus piemērojot arī ar sakaru līdzekļu palīdzību veiktiem pasūtījumiem, ņemot vērā, ka tos acīmredzami neskar grūtības, kas tika norādītas kā galvenais minēto palielinājuma koeficientu pamatojums.
Līdz ar to ir jāsecina, ka katrā ziņā divas trešdaļas no izmaksu palielinājuma, kas tika veikts palielinājuma koeficientu piemērošanas rezultātā, ir notikušas acīmredzami kļūdaina novērtējuma dēļ.
Tādējādi prasītājai ir pamats apgalvot, ka Komisija ir pārāk augstu novērtējusi ar nelielo pasūtījumu apstrādi saistītās izmaksas, ko
CELF
faktiski sedza un kas tika atzītas par tādām, kuras tiek konkrēti un samērīgi kompensētas ar apstrīdēto atbalstu.
Saskaņā ar iepriekš izklāstīto trešā pamata otrā daļa, kas ir pamatota ar acīmredzamu kļūdu vērtējumā, pārbaudot apstrīdētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, ir jāatzīst par pieņemamu.
Līdz ar to, nepastāvot nepieciešamībai izskatīt pārējos prasītājas argumentus un pamatus, Apstrīdētā lēmuma 1. panta pēdējais teikums ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītājas prasījumiem.
Francijas Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati saskaņā ar Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmo daļu.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2004. gada 20. aprīļa lēmuma par Francijas sniegto palīdzību franču grāmatu eksportēšanas kooperatīvam (
CELF
) 1. panta pēdējo teikumu;

2)
Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina
Société internationale de diffusion et d’édition SA
(
SIDE
) tiesāšanās izdevumus;

3)
Francijas Republika savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Jaeger
Tiili
Tchipev
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2008. gada 15. aprīlī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
M. Jaeger
(
*1
)	Tiesvedības valoda — franču.