CELEX: 62004TJ0500
Skiljedomsklausul
Förstainstansrättens behörighet
Återbetalning av förskott som gemenskapen har betalat ut för finansierade projekt på området för transeuropeiska telekommunikationsnät
Förlust
Huruvida de åberopade kostnaderna är ersättningsgilla

Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten

De tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna
1       Finansiella stöd på området för transeuropeiska nät beviljas med stöd av rådets förordning (EG) nr 2236/95 av den 18 september 1995
om allmänna regler för beviljande av sådant stöd (EGT L 228, s. 1).
2       Enligt artiklarna 1, 2 och 5 i denna förordning får gemenskapsstöd till projekt av gemensamt intresse, bland annat på området
för transeuropeiska nät, inte överstiga det lägsta belopp som anses nödvändigt för att sätta i gång ett projekt.
3       I artikel 11 i förordning nr 2236/95 föreskrivs att gemenskapsstödet bara får täcka sådana utgifter som är kopplade till genomförandet
av projektet och som bestrids av mottagarna av stödet eller av tredje man som ansvarar för att projektet genomförs. Normalt
äger betalning rum genom utbetalning av förskott, därefter genom utbetalning av delbelopp och ett slutbelopp.
4       I artikel 13 i förordning nr 2236/95 anges villkoren för att minska, avbryta och dra in gemenskapsstöd. Kommissionen kan sålunda
minska, avbryta eller dra in stödet till ett projekt om en undersökning av ärendet visar att oegentligheter har förekommit
eller att något av villkoren för beviljande av stödet inte är uppfyllt. Otillbörligt mottagande av belopp utöver vad som borde
utgå leder alltid till återbetalning av de otillbörligen utbetalade beloppen. Varje felaktigt utbetalat belopp skall återbetalas
till kommissionen.

Bakgrund till tvisten
5       I ett beslut av den 4 april 1996 förespråkade rådet en ökad integration av konst och kultur i Europeiska unionens arbete med
att främja informationssamhället. Detta ledde till att kommissionen lanserade ett initiativ för att göra det europeiska kulturarvet
tillgängligt genom multimedia, vilket kallades ”överenskommelsen om det europeiska kulturarvet”. Inom ramen för detta initiativ
har kommissionen bland annat subventionerat två gränsöverskridande projekt. Syftet med dessa projekt var att bygga upp ett
nätverk mellan personer i olika delar av gemenskapen genom att skapa en gemensam plattform för europeisk kultur med hjälp
av digitala system. Närmare bestämt rör det sig om projektet ”DCC − Digital Content for Culture” (nedan kallat DCC) och projektet
”Donna – Art, Design and Fashion Online” (nedan kallat Donna).
6       Syftet med DCC‑projektet var att digitalisera det utvalda kulturinnehållet samt att underlätta presentation, kommunikation
och Internetförsäljning avseende detsamma. Tanken var att projektet på detta sätt skulle ge upphov till nya produkter och
tjänster inom den ekonomiska sektorn för kultur i syfte att framhäva det europeiska kulturarvet. Detta skulle göra det möjligt
att skapa nya arbetstillfällen, i synnerhet för konstnärer och formgivare, och erbjuda nya möjligheter för små och medelstora
innovativa företag.
7       Syftet med Donna-projektet var att kreativa kvinnor (konstnärer och formgivare) skulle kunna presentera sitt arbete inom konst,
design och mode i digital form med hjälp av ett mjukvarubaserat informations- och kommunikationssystem, och på så sätt åstadkomma
en interaktiv förbindelse med allmänheten. Detta pilotprojekt hade i sin helhet utformats som ett virtuellt forum där konstnärer
och formgivare inom olika områden (industriprodukter, mode, television, arkitektur etc.) kunde mötas, utbyta idéer och knyta
kontakter med leverantörer, kunder, samarbetspartners och media.
8       För vart och ett av dessa projekt slöt kommissionen, som företrädde Europeiska gemenskapen, avtal om finansiering med IIC
Informations-Industrie Consulting (ett bolag med begränsat ansvar som bildats enligt tysk rätt), som ägnar sig åt strategisk
planering, marknadsföring och rådgivning inom informationssektorn, och CSC Ploenzke (ett aktiebolag som bildats enligt tysk
rätt) (nedan kallat Ploenzke). Avtalet avseende DCC‑projektet (avtal nr 45 528) ingicks den 18 december 1996, och avtalet
avseende Donna-projektet (avtal nr 20 730) ingicks den 30 december 1996).
9       I nämnda avtal, vars relevanta bestämmelser i princip är identiska, åtog sig kommissionen att bevilja finansiellt gemenskapsstöd
som täcker 50 procent av de ersättningsberättigande kostnaderna för projekten.
10     Enligt artiklarna 4 i avtalen uppskattades kostnaderna för projekten till 3 360 000 ecu för DCC‑projektet och till 980 000
ecu för Donna-projektet. Enligt artiklarna 2 i avtalen skulle DCC‑projektet vara i tolv månader och Donna-projektet i nio
månader från den första dagen i månaden efter det datum då den sista avtalsparten undertecknat avtalet, det vill säga den
1 januari 1997.
11     Avtalen, vilka har avfattats på engelska och innehåller en skiljedomsklausul, i den mening som avses i artikel 238 EG, enligt
vilken förstainstansrätten är behörig domstol (artiklarna 12.2), har ingåtts på grundval av tysk rätt (artiklarna 12.2) och
innehåller följande bestämmelser:
”Artikel 1.1
Uppdragstagarna är gentemot kommissionen skyldiga att tillsammans och solidariskt genomföra avtalet med avseende på de arbeten
som räknas up i bilaga I till avtalet (projektet).
…
[Artikel 1.3/4]
Samordnaren skall förete samtliga handlingar och ansvarar för de allmänna relationerna mellan uppdragstagarna och kommissionen.
Samordnaren sköter alla allmänna kontakter med kommissionen.
…
[Artikel 4.5]
Utbetalningar från kommissionen skall sättas in på samordnarens bankkonto …
Den del av det finansiella stödet som tillkommer respektive uppdragstagare skall omedelbart föras över av samordnaren till
uppdragstagarna. Samordnaren får inte fungera som faktisk mottagare av en utbetalning om uppdragstagarna inte har kommit överens
om detta. I sådana fall skall uppdragstagarna komma överens om formen för överföring av medel till samordnarens personliga
konto.
Artikel 5 ...
Uppdragstagarna kan ingå underentreprenörsavtal under förutsättning att kommissionen har lämnat ett skriftligt förhandstillstånd.
Uppdragstagarna skall ålägga underentreprenörerna de skyldigheter som åligger uppdragstagarna själva enligt avtalet med kommissionen.”
12     Bilaga I till respektive avtal innehåller ett program för det berörda projektet. Enligt bilaga I.3 till avtalet DCC och bilaga
I till avtalet Donna utgörs svarandens medarbetare av B, som tidigare var chef för svarandebolaget, samt av F., M., D.D.,
B.D. och L.
13      Ersättningsvillkoren för de ersättningsberättigande kostnaderna följer, för båda projekten, av bilaga II till respektive
avtal. I nämnda bilagor föreskrivs följande:
”1.2. Ersättningsberättigande kostnader är sådana faktiska kostnader som definieras nedan, som är nödvändiga för projektet,
som kan styrkas och som har uppkommit under den period som anges i artikel 2.1 i avtalet ...
Ersättningsberättigande kostnader kan inkludera samtliga eller vissa av följande kostnadskategorier:
–       Personal.
–       Utrustning.
–       Hjälp utifrån.
–       Resor och uppehälle.
–       Förbrukningsartiklar och datakostnader.
–       Andra kostnader.
–       Allmänna utgifter.
…
1.3.1. Personalkostnader
Kostnader för arbetstid som uppdragstagarens direktanställda personal har lagt ner på projektet får faktureras.
…
All debiterad arbetstid skall registreras och styrkas. Detta krav är som lägst uppfyllt om arbetstiden registreras och attesteras
minst en gång i månaden av den projektansvarige eller bemyndigad högre tjänsteman i det uppdragstagande bolaget.
1.3.2. …
Kostnader för köp eller leasing av utrustning kan föras upp som direkta utgifter. Den ersättningsberättigande kostnaden för
leasing av utrustning får inte överstiga summan av den ersättningsberättigande kostnaden om motsvarande utrustning hade köpts
...
1.3.3. Kostnader för hjälp utifrån
Kostnader för underentreprenörer och för tjänster utifrån utgör ersättningsberättigande kostnader enligt artikel 5 i avtalet.
…
1.3.5. ...
Förbrukningsartiklar ... får faktureras som direkta kostnader.
…
1.4. …
För uppdragstagare som använder självkostnadspriser kan allmänna utgifter (indirekta allmänna kostnader) som är kopplade till
projektet och som beräknats i enlighet med praxis och sedvanliga bokföringsprinciper, vilka kommissionen bedömt vara rimliga,
föras upp som egenfinansierad forskning (vilken som mest får motsvara 10 procent av personalkostnaderna), administration,
stödpersonal, kontorsmateriel, infrastruktur, allmännyttig utrustning och tjänster.
…
För uppdragstagare med merkostnader kan ett bidrag på upp till 20 procent av de ersättningsberättigande kostnaderna av alla
direkta kostnader som räknas upp i punkt 1.3 i denna bilaga föras upp som allmänna kostnader.
…
4.3 Om det totala stödet till projektet, med beaktande av resultaten från samtliga revisioner, understiger gjorda utbetalningar
för projektet skall uppdragstagarna omedelbart återbetala mellanskillnaden i ecu till kommissionen.
…
5. Styrkande av kostnader
Uppdragstagarna förbinder sig att i enlighet med god redovisningssed i de medlemsstater där de är etablerade föra separata
räkenskaper samt bevara lämpliga handlingar som styrker och motiverar inrapporterade kostnader och arbetstimmar.”
14     På grundval av nämnda avtal mottog Ploenzke, i egenskap av samordnare för de båda projekten, följande förskott från kommissionen:
980 472 tyska mark (DEM) för DCC‑projektet och 317 745 DEM för Donna-projektet. Ploenzke var enligt artikel 4.5 i respektive
avtal skyldigt att överföra de summor som hade betalats ut av kommissionen till svaranden som hade rätt till dem. Sålunda
mottog svaranden 293 328 DEM för DCC‑projektet och 107 493 DEM för Donna-projektet. Därmed erhöll svaranden år 1997 totalt
400 821 DEM (204 936,52 euro) av det finansiella stödet i förskott.
15     De båda projekten inleddes den 1 januari 1997. Efter det att projekten hade avslutats begärde Ploenzke och svaranden ersättning
på totalt 6 144 287 DEM för DCC‑projektet och 1 906 934 DEM för Donna-projektet. Svarandens andel av dessa belopp uppgick
till 1 960 943 DEM för DCC‑projektet och till 646 809 DEM för Donna-projektet.
16      De kostnader som svaranden har gjort gällande för DCC‑projektet utgörs av kostnader för personal (834 568 DEM), ersättning
till underentreprenörer (618 631 DEM), och kostnader för utrustning (384 018 DEM), resor (32 682 DEM) och förbrukningsartiklar
(35 017 DEM) samt av allmänna kostnader (56 027 DEM).
17     För Donna-projektet har svaranden gjort gällande kostnader för personal (227 998,39 DEM), ersättning till underentreprenörer
(257 659 DEM), utrustning (106 871 DEM), resor (22 659 DEM) och förbrukningsartiklar (9 312,53 DEM) samt allmänna kostnader
(22 385 DEM).
18     Kommissionen hade gett externa experter i uppdrag att upprätta tekniska utlåtanden. Följaktligen presenterade en kommission
med uppdrag att göra en ingående kontroll ett utlåtande för DCC‑projektet den 10 december 1997, och en grupp experter presenterade
den 26 juni 1998 ett utlåtande avseende Donna-projektet. I båda utlåtandena konstaterades att de fastställda kvalitetskraven
inte hade iakttagits och att villkoren för ersättning för kostnader i DCC‑ och Donna-avtalen generellt sett inte var uppfyllda.
19     Utlåtandet från kommissionen med uppdrag att göra en ingående kontroll skickades till deltagarna i DCC‑projektet den 17 december 1997.
Därefter sade kommissionen upp avtalet DCC, genom en skrivelse av den 23 december 1997 adresserad till Ploenzke (en kopia
skickades till svaranden). I skrivelsen uppmanades den sistnämnda även att underrätta sina medarbetare härom. Uppsägningen
trädde i kraft en månad senare med stöd av artikel 9.1 i avtalet.
20     Utlåtandet avseende Donna-projektet, vilket avslutades den 30 september 1997, grundades bland annat på ett möte (”teknisk
undersökning”) som ägde rum i Bryssel den 26 juni 1998. Vid detta möte svarade svarandens representanter på frågor från de
experter som hade utsetts av kommissionen.
21     Den 10 och den 11 mars 1998 undersökte kommissionens ombud dessutom finansieringen av de aktuella projekten. När denna undersökning
hade avslutats skickade kommissionen revisionsberättelsen, i form av utkast, daterade den 28 april 1998 (DCC‑projektet) och
den 27 maj 1998 (Donna-projektet), till svaranden. Efter det att kostnaderna för projekten hade förtecknats och utvärderats
i detalj visade nämnda utkast att merparten av de åberopade kostnaderna inte var ersättningsgilla, på grund av att avtalsmålen
inte hade respekterats.
22     Kommissionen skickade efter att ha mottagit svarandens synpunkter den 30 juni 1998 de slutgiltiga versionerna av revisionsberättelserna
till svaranden i ett följebrev av den 29 juli 1998. I nämnda utlåtanden konstaterade kommissionen att Ploenzke endast hade
rätt till 51 506 DEM i ersättning för DCC‑projektet och till 37 679 DEM i ersättning för Donna-projektet, medan svaranden
inte hade rätt till någon ersättning för DCC‑projektet och endast hade rätt till 46 300,18 DEM i ersättning för Donna-projektet.
23     Därefter krävde kommissionen att såväl Ploenzke som svaranden skulle återbetala den del av förskottet för de båda projekten
som inte var ersättningsgill. Ploenzke återbetalade den begärda summan, medan svaranden helt motsatte sig återbetalning.
24     Den 12 augusti 1998 skickade kommissionen en begäran om återbetalning till svaranden. Meddelandet följdes av ett betalningskrav
på differensbeloppet 179 337 ecu (354 520,82 DEM), vilket skulle betalas tillbaka före den 31 oktober 1998, som mottogs av
svaranden den 8 september 1998. Svaranden har ännu inte betalat tillbaka detta belopp.
25     I en skrivelse av den 30 november 1998 begärde svaranden ytterligare 352 800 ecu för DCC‑projektet och 110 781,45 ecu för
Donna-projektet från kommissionen. Kommissionen har inte heller betalat ut dessa belopp.
26     Slutligen överlämnade svaranden år 1999 ett klagomål mot kommissionen till Europeiska ombudsmannen. Detta förfarande avslutades
den 27 april 2000. I sitt utlåtande konstaterade ombudsmannen att det inte hade kunnat fastställas att kommissionen hade misskött
sig.

Förfarandet och parternas yrkanden
27     Kommissionen har väckt förevarande talan genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 24 december 2004.
28     Förstainstansrätten (andra avdelningen) beslutade, på grundval av referentens rapport, att ordna ett informellt möte mellan
parterna. Mötet ägde rum i närvaro av referenten den 2 februari 2006. Under mötet inledde parterna förhandlingar i syfte att
nå förlikning inom två månader. Efter det att fristen hade förlängts två gånger informerade svaranden förstainstansrätten
den 29 juni 2006 om att förlikning inte hade kunnat nås.
29     Därefter beslutade förstainstansrätten (andra avdelningen) att inleda det muntliga förfarandet.
30     Parterna utvecklade sin talan och besvarade förstainstansrättens frågor vid förhandlingen den 7 november 2006.
31     Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
–       förplikta IIC Informations-Industrie Consulting att betala 181 263,61 euro, jämte 4 procent ränta från den 1 november 1998,
till kommissionen,
–       förplikta IIC Informations-Industrie Consulting att ersätta rättegångskostnaderna.
32     Svaranden har yrkat att förstainstansrätten skall
–       ogilla talan,
–       i andra hand, bevilja uppskov med verkställigheten och göra det möjligt för bolaget att undvika eventuell verkställighet genom
att upprätta en säkerhet, eventuellt i form av en bankgaranti,
–       förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.

Rättslig bedömning
33     Kommissionen har gjort gällande att svaranden i princip inte har rätt till ersättning för någon av de kostnader som finansierades
av gemenskapen. Enligt kommissionen följer det av de tekniska utlåtanden som omnämns ovan i punkterna 18–20 att svaranden,
i enlighet med punkterna 4.3 i bilagorna II till DCC‑ och Donna-avtalen, är skyldig att betala igen de belopp som erhållits
i förskott, eftersom bolaget inte hade rätt till finansiering av sina utgifter.
34     De grunder som svaranden har åberopat gentemot dessa krav kan delas in i två grupper. Inom ramen för den första gruppen av
grunder har svaranden bestritt kommissionens rätt att kräva bolaget på den aktuella fordran. Svaranden har gjort gällande
att den saknar rätt att vara part i rättegång (partshabilitet), att den påstådda fordran har preskriberats och att kommissionen
har förlorat sin rätt till återbetalning. Inom ramen för den andra gruppen av grunder har svaranden gjort gällande att målsättningarna
med de båda projekten har uppnåtts och att bolaget har haft de kostnader som har redovisats. Enligt svaranden handlar kommissionen
motstridigt när den i efterhand, på rent formella grunder, försöker undandra sig sina skyldigheter enligt avtalet.

Svarandens rätt att vara part i rättegång (partshabilitet)
Parternas argument
35     Kommissionen anser att den har rätt att kräva svaranden på fordran, eftersom svaranden i DCC‑ och Donna-avtalen utpekas som
ansvarig vid en eventuell återbetalning. Varje uppdragstagare är nämligen personligen skyldig att återbetala felaktigt utbetalda
belopp.
36     Enligt svaranden framgår det av de båda avtalen att kommissionen ville ha en enda förhandlingspartner, med vilken den direkt
kunde lösa alla svårigheter kopplade till genomförandet av avtalen. Ploenzkes uppdrag som samordnare gick således utöver uppdraget
att, såsom ett enkelt ombud, motta stöd. Den i punkt 4.3 i bilaga II till respektive avtal föreskrivna skyldigheten för uppdragstagarna
att till kommissionen återbetala de belopp som betalats ut för mycket leder inte till någon annan slutsats. Det anges nämligen
inte hur återbetalningen skall göras. Punkt 4.3 skall tolkas så, att Ploenzke utgjorde den avtalspart genom vilken avtalen
skulle genomföras.
Förstainstansrättens bedömning
37     Förstainstansrätten erinrar om att DCC‑ och Donna-avtalen ingicks mellan kommissionen, å ena sidan, och Ploenzke och svaranden,
vilka betecknades som ”uppdragstagare”, å andra sidan, samt att det preciserades att Ploenzke dessutom var samordnare i enlighet
med artiklarna 1.3 i DCC‑ och Donna-avtalen. Enligt artiklarna 1 i samma avtal förband sig uppdragstagarna gentemot kommissionen
att tillsammans och solidariskt genomföra avtalen med avseende på de arbeten som räknas upp i bilaga I till respektive avtal.
38     Det stämmer att Ploenzke, i egenskap av samordnare, ansvarade för att kommissionen fick ta del av samtliga handlingar och
för de allmänna relationerna mellan uppdragstagarna och nämnda institution. Ploenzke var dessutom kommissionens enda förhandlingspartner
från uppdragstagarnas sida. Avtalsbestämmelsen om Ploenzkes samordningsroll skall emellertid, i enlighet med relevant tysk
rätt, närmare bestämt 242 § i den tyska civillagen (Bürgerliches Gesetzbuch) (nedan kallad BGB), tolkas i enlighet med lojalitetsprincipen
och principen om ömsesidigt förtroende, vilka som regel antas gälla för parter i ett avtal.
39     Det framgår emellertid tydligt av punkt 4.3 i bilaga II till respektive avtal att det var ”uppdragstagarna” som sådana, och
inte den eventuella samordnaren, som skulle återbetala skillnaden mellan det korrekta finansiella stödet och det stöd som
felaktigt hade betalats ut av kommissionen. Kommissionen har dessutom med rätta anfört att den samordning som Ploenzke ansvarade
för var begränsad till ett fåtal extrauppgifter av organisatorisk karaktär, däribland uppgiften att föra över de belopp som
kommissionen hade betalat ut till den andra uppdragstagaren.
40     De omtvistade avtalen kan följaktligen inte rimligtvis tolkas så, att Ploenzke, i egenskap av samordnare, är skyldigt att
återbetala belopp som mottagaren enligt artikel 4.5 andra stycket i respektive avtal ensam ansvarade för i egenskap av uppdragstagare
och gäldenär. Avtalen innehåller således ingen bestämmelse om att Ploenzke skall återbetala ett belopp som överstiger det
belopp som det självt mottog i egenskap av uppdragstagare.
41     Av detta följer att svaranden är skyldig att återbetala de belopp som betalades ut för mycket, för det fall att en sådan återbetalningsskyldighet
visar sig föreligga.
42     Grunden om bristande partshabilitet kan således inte godtas.

Huruvida fordran har preskriberats
Inledande synpunkter
43     Vad avser den relevanta tyska lagstiftningen om preskription är BGB:s bestämmelser på detta område tillämpliga, trots att
de omtvistade avtalen har betecknats som ”offentligrättsliga avtal”, i den mening som avses i artikel 238 EG. I 62 § i den
tyska förvaltningsprocesslagen (Bundesverwaltungsverfahrensgesetz) (nedan kallad BVwVfG) av den 25 maj 1976 (BGBl. 1976 I,
s. 1253, och 2003 I, s. 102), i vilken bland annat offentligrättsliga avtal regleras, men vilken saknar bestämmelser om preskription,
föreskrivs nämligen att bestämmelserna i BGB kan tillämpas analogt i kompletterande syfte.
44     Det är klarlagt att en allmän preskriptionstid på 30 år och en preskriptionstid på två eller fyra år för vissa fordringar
som innehades av bestämda ekonomiska aktörer föreskrevs i preskriptionsbestämmelserna i 195 § och 196 § BGB före reformen
av den tyska obligationsrätten, vilken trädde i kraft år 2002.
45     Sedan den tyska obligationsrätten reformerades föreskrivs en allmän preskriptionstid på tre år enligt den nya lydelsen av
195 § BGB.
46     I samband med reformen av obligationsrätten infördes, genom 229 § punkt 6 fjärde stycket i lagen om införande av civillagen
(Einführungsgesetz zum Bürgerlichen Gesetzbuch) (nedan kallad EGBGB), ett övergångssystem enligt vilket den kortare preskriptionsfristen
skall tillämpas när den preskriptionsfrist som föreskrivs enligt den nya lydelsen av BGB, vilken är tillämplig sedan den 1 januari
år 2002, är kortare än den som föreskrevs enligt den äldre lydelsen av BGB, vilken tillämpades fram till nämnda datum. I sådana
fall börjar preskriptionsfristen att löpa från den 1 januari 2002.
Parternas argument
47     Kommissionen anser inte att dess rätt till återbetalning har preskriberats i förevarande fall. Enligt den äldre lydelsen av
195 § BGB gällde ursprungligen en preskriptionstid på 30 år för nämnda rätt. Enligt bestämmelserna i 195 § BGB, i dess nya
lydelse, jämförda med bestämmelserna i 229 § punkt 6 fjärde stycket EGBGB, är preskriptionstiden för denna rätt numera tre
år. Denna preskriptionstid började löpa den 1 januari 2002 och avbröts, innan den hade löpt ut den 31 december 2004, genom
väckandet av förevarande talan.
48     Kommissionen har kommenterat åberopandet av 196 § BGB, i dess äldre lydelse, med att nämnda lagrum innehåller en uttömmande
uppräkning, vilket innebär att samtliga rättigheter som inte uttryckligen omnämns häri undantas från den kortare preskriptionstiden.
De grundläggande tankegångar som ligger bakom denna bestämmelse − vars syfte är att en kortare preskriptionstid skall tillämpas
på vardagliga transaktioner för vilka kvitto sällan lämnas − kan inte tillämpas analogt på kommissionens finansiering av de
omtvistade projekten.
49      Svaranden har invänt att kommissionens fordran i förevarande fall preskriberades innan talan väcktes. Svaranden har anfört
att kulturella initiativ som de som lanserades genom de båda omtvistade projekten till stor del är beroende av stöd. På detta
område är emellertid behovet av rättssäkerhet extra stort då återbetalningskrav är mycket ekonomiskt betungande för mottagaren
av stödet. Av denna anledning bör bestämmelserna om kortare preskriptionstid i 196 § BGB, i des äldre lydelse, tillämpas analogt.
50     Svaranden har preciserat att bolagets intresse är jämförbart med de gäldenärers gentemot vilka sådana fordringar som avses
i denna bestämmelse görs gällande, det vill säga fordringar som uppkommit i vardagliga ekonomiska transaktioner, vilka kräver
rättsligt skydd genom kortare preskriptionstider. Svarandens åtaganden inom ramen för de omtvistade kulturprojekten är kopplade
till viktiga ekonomiska intressen och konkreta ekonomiska följder. En analog tillämpning av nämnda 196 § är inte främmande
i tysk rätt. Lagbestämmelserna om preskription innehåller nämligen ingen uttömmande uppräkning, eftersom det inte är möjligt
att i detalj reglera alla aspekter av beviljande av europeiskt stöd.
Förstainstansrättens bedömning
51     Innan förstainstansrätten prövar huruvida den äldre versionen av 196 § BGB kan tillämpas direkt eller analogt i förevarande
fall skall det erinras om att en kortare preskriptionstid föreskrivs i denna bestämmelse för ett antal i detalj uppräknade
fordringar.
52     I nämnda bestämmelser föreskrivs emellertid ingen rätt till återbetalning av belopp som har betalats ut som gemenskapsstöd
eller till återbetalning av stöd som har betalats ut i form av förskott. Bestämmelsen kan följaktligen inte tillämpas direkt
i förevarande fall.
53     Enligt tysk rätt är analog tillämpning möjlig när de aktuella bestämmelserna är ofullständiga och när de faktiska omständigheterna
och den rättsliga situationen är jämförbara med dem som regleras i lag. En analog tillämpning förutsätter bland annat att
det är högst sannolikt att lagstiftaren, om han hade haft i uppdrag att göra lagstiftningen fullständig, med beaktande av
olika intressen hade inkluderat det aktuella fallet i lagstiftningen i fråga (Bundesgerichtshof in Zivilsachens domar, BGHZ
band 105, s. 140, 143, band 110, s. 183, 193, band 120, s. 239, 252).
54     Med tanke på att 196 § BGB i dess tidigare lydelse, såsom framgår av förarbetena till denna lag, grundar sig på antagandet
att vardagliga transaktioner som regel utmärks av relativt snabba betalningar och av en avsaknad av kvitton, alternativt att
dessa snabbt kastas, kan parterna inte rimligtvis vara skyldiga att spara bevis för att denna typ av avtal har genomförts
i 30 år.
55     Med hänsyn till vad som anförts ovan kan de aktuella bestämmelserna inte anses vara ofullständiga.
56     I den äldre versionen av 196 § BGB föreskrivs nämligen endast en kortare preskriptionstid för återbetalning av förskott som
beviljats inom ramen för avtal som slutits med anställda i beroendeställning, med arbetare eller med advokater. Svaranden
kan i egenskap av kommersiellt företag inte jämställas med någon av dessa väl avgränsade personkategorier. I egenskap av kommersiellt
företag kan svaranden inte heller anses behöva särskilt skydd genom kortare preskriptionstider.
57     Gemenskapsfinansieringen av de omtvistade kulturprojekten kan inte heller anses utgöra en vardaglig transaktion. Till grund
för dessa projekt, vilka har stor ekonomisk betydelse, ligger nämligen komplexa avtal, inklusive omfattande bilagor, i vilka
tekniska och finansiella kontroller föreskrivs och i vilka svaranden förpliktas att förete detaljerad bevisning för sina kostnader
om det vill ha ersättning.
58     Talan kan således inte heller bifallas på den grunden att den fordran som kommissionen har gjort gällande har preskriberats.

Förlust av rätten till fordran
Parternas argument
59     Kommissionen har gjort gällande att den, i motsats till vad som har anförts av svaranden, inte har förlorat rätten till sin
fordran. Kommissionens allmänna förhållningssätt var nämligen inte sådant att svaranden hade skäl att förvänta sig att institutionen
inte skulle göra gällande sin fordran. Svaranden har inte heller rätt till skydd för berättigade förväntningar. I de ovannämnda
tekniska utlåtandena preciserade kommissionen nämligen att de omtvistade projekten inte uppfyllde kvalitetskraven. Svaranden
borde följaktligen ha utgått från att den skulle kunna tvingas att betala igen de aktuella beloppen.
60     Svaranden anser att den hade rätt att förvänta sig att kommissionen inte skulle göra gällande sin rätt till återbetalning.
Kommissionen har därför förlorat denna rätt. Kommissionens allmänna agerande var nämligen sådant att svaranden gavs intrycket
att institutionen hade avstått från denna rätt. Under nästan sju års tid, närmare bestämt från det att revisionsberättelserna
upprättades till slutet av december månad år 2004, vidtog kommissionen nämligen inga åtgärder för att på rättslig väg få till
stånd en återbetalning av de aktuella beloppen. Svaranden har tillagt att den hade rätt att anta att kommissionen hade avstått
från sina krav eftersom de aktuella projekten sedan sju år tillbaka omnämns på Europeiska unionens webbplats. Kommissionen
använder således resultaten av projekten för sina egna ändamål. Det skall också beaktas att projekten inte hade kunnat genomföras
utan finansiellt stöd från kommissionen och att svarandens finansiella situation var beroende av möjligheten att behålla det
finansiella stödet. Svaranden har betonat de omtvistade subventionernas specifika karaktär av ”icke återbetalningspliktigt
stöd”. Av detta har svaranden dragit slutsatsen att en talan om återbetalning av sådant stöd skall inges i tid, vilket inte
har skett i förevarande fall.
61     Enligt svaranden saknar hänvisningen till revisionsberättelserna relevans, eftersom de utlåtanden som sammanställdes av de
experter som hade valts och utsetts av kommissionen inte är oberoende eller överensstämmer med gällande regler. I synnerhet
underlät nämnda experter att ingående undersöka de argument som svaranden framförde medan projekten genomfördes.
62     Vad avser Donna-projektet tyder datumet för överlämnande av expertrapporten, det vill säga den 26 juni 1998, på att kommissionen
ville undvika en undersökning av svarandens argument. Vid det möte som ägde rum denna dag svarade svarandens representanter
nämligen på frågor från kommissionens experter. Kommissionen valde emellertid att delge protokollet från detta möte kort före
överlämnandet av begäran om återbetalning. Samma sak gäller för DCC‑projektet: den 17 december 1997 skickade kommissionen
det tekniska utlåtandet till de berörda, och den 23 december 1997 sade kommissionen upp avtalet.
63      Svaranden har i detta sammanhang anfört att den ännu inte har krävt kommissionen på de belopp som den har rätt till som ersättning
för kostnader (352 800 ecu för DCC‑projektet och 110 781,45 ecu för Donna-projektet), eftersom den antog att kommissionen
inte heller skulle göra gällande sin rätt till återbetalning. Vid denna tidpunkt kom de båda parterna nämligen implicit överens
om att låta saken bero för att skapa en situation som var acceptabel för båda parter (
pactum de non petendo
). Svarandens agerande utgör således bevis för att bolaget var förvissat om att kommissionen inte skulle vidta några åtgärder.
Förstainstansrättens bedömning
64     Påståendet att de båda parterna vid den aktuella tidpunkten implicit hade kommit överens om att låta saken bero för att skapa
en situation som var acceptabel för dem båda kan med ens underkännas. Det rör sig nämligen om en uppgift som helt saknar stöd
i handlingarna i målet. Trots att kommissionen kraftfullt har invänt mot detta påstående, har svaranden inte företett någon
konkret bevisning av vilken det framgår att en sådan tyst överenskommelse förelåg.
65     Det skall under alla omständigheter tilläggas att ett sådant
pactum de non petendo
är osannolikt med tanke på att det rör sig om väldigt stora summor. Närmare bestämt har kommissionen begärt återbetalning
av 180 000 euro medan svaranden har krävt 650 000 euro i ersättning för kostnader. Svaranden har i förfarandet vid förstainstansrätten
inte heller begärt ersättning för sin påstådda fordran gentemot kommissionen utan nöjt sig med att anföra att den ”förbehåller
sig rätten att kräva kommissionen på resterande belopp”. Enligt den nya lydelsen av 215 § BGB hindrar emellertid en eventuell
preskription av kommissionens fordran inte svaranden från att kräva ersättning för kostnader inom ramen för förevarande tvist.
66     Det skall konstateras att principen om förlust av fordringar i tysk rätt har utvecklats genom rättspraxis rörande 242 § BGB,
enligt vilken avtalsparterna är skyldiga att genomföra sina avtal i enlighet med lojalitetsprincipen och principen om ömsesidigt
förtroende vilka som regel antas gälla i juridiska förbindelser mellan privatpersoner. Enligt denna rättspraxis förlorar borgenären
sin rättighet enligt avtalet om han inte gör den gällande under en lång tid och om hans allmänna agerande är sådant att gäldenären
får intrycket att nämnda rättighet inte kommer att göras gällande i framtiden (BGHZ band 91, s. 62, 71, band 105, s. 290,
298, och särskilt band 146, s. 217, 220 och 221).
67     Förstainstansrätten skall därför till att börja med undersöka under hur lång tid borgenären underlät att göra sin fordran
gällande. Vilken vikt som en sådan period av passivitet skall tillmätas beror nämligen på omständigheterna i det enskilda
fallet. Därefter skall typen av fordran och dess storlek beaktas. Fordran kan höra till privaträtten eller till den offentliga
rätten. Slutligen skall förstainstansrätten undersöka vilken grad av förvissning som borgenärens beteende har gett upphov
till hos gäldenären och i vilken mån som gäldenären har behov av skydd.
68     Vad avser längden av den period under vilken kommissionen var passiv i förevarande fall skall det till att börja med konstateras
att denna period måste anses ha börjat den 1 november 1998. Det var nämligen genom den begäran om återbetalning och det betalningskrav
som nämns ovan i punkt 24 som kommissionen klart och definitivt, genom ett formellt kravbrev, begärde återbetalning av 179
337 ecu före den 31 oktober 1998.
69     Av detta följer att allt som ägde rum före detta datum ─ bland annat det sätt, vilket har kritiserats av svaranden, på vilket
de ovan i punkterna 18–22 nämnda tekniska utlåtandena och revisionsberättelserna upprättades ─ saknar relevans för frågan
huruvida kommissionens rätt till återbetalning (med betalningsfrist den 31 oktober 1998) har gått förlorad på grund av att
kommissionen underlät att vidta rättsliga åtgärder före den 24 december 2004.
70     Förstainstansrätten konstaterar vidare att kommissionen, genom att väcka förevarande talan mer än sex år efter det formella
kravbrevet den 31 oktober 1998, iakttog den särskilda preskriptionstiden, vilken ursprungligen var 30 år och därefter tre
år (se punkterna 44–46 ovan), som är tillämplig i förevarande fall. En borgenär är som regel inte förhindrad att utnyttja
preskriptionstiden till fullo, i synnerhet inte när den är relativt kort i förhållande till preskriptionstiden på 30 år.
71     Det skall tilläggas att svaranden, enligt 257 § punkt 1 moment 4 och 257 § punkt 4 i den tyska handelsbalken (Handelsgesetzbuch)
(nedan kallad HGB) samt 147 § punkt 1 moment 4 och 147 § punkt 3 i lagen om skatter och avgifter (Abgabenordnung) (nedan kallad
AO), var skyldig att behålla allt bokföringsunderlag avseende genomförandet av DCC‑ och Donna-projekten under tio års tid.
Även om skyldigheten att behålla detta bokföringsunderlag förlängdes till tio år först genom 2 och 4 §§ i lagen om ändring
av flera skattebestämmelser av den 19 december 1998 (BGBl. 1998 I, s. 3816), var den nya preskriptionstiden på tio år tillämplig
enligt 3 och 5 §§ i samma lag, eftersom den äldre bestämmelsen avseende bokföringsunderlaget ännu inte hade upphört att gälla
vid slutet av år 1998. Eftersom DCC‑ och Donna-projekten genomfördes år 1997, skulle bokföringsunderlaget för dessa båda projekt
enligt de tidigare bestämmelserna i HGB och AO behållas i sex år, vilket innebär att tidsfristen ännu inte hade löpt ut vid
slutet av år 1998.
72     Svaranden har i förfarandet vid förstainstansrätten inte gjort gällande att en kortare tidsgräns för bevarande av uppgifterna
var tillämplig, vilken hade löpt ut innan förevarande talan väcktes. Svaranden har däremot åberopat bestämmelserna i 45 §
i del X i den tyska lagsamlingen om social trygghet (Sozialgesetzbuch) av den 18 augusti 1980 (BGBl. 1980 I, s. 1469, och
2001 I, s. 130) och 48 § BVwVfG (se punkt 43 ovan), enligt vilka de administrativa myndigheterna gentemot förmånstagaren i
princip endast har ett år på sig att återkalla ett rättsstridigt förvaltningsbeslut.
73     Förstainstansrätten nöjer sig med att konstatera att nämnda tidsfrist på ett år gäller för administrativa förfaranden inom
ramen för vilka den offentliga förvaltningen kan anta ensidiga förvaltningsbeslut. De bestämmelser som har åberopats av svaranden
saknar emellertid relevans för förevarande mål eftersom kommissionen och svaranden valde att ingå avtal enligt vilka kommissionen
inte hade rätt att anta sådana beslut.
74     Av detta följer att den period på över sex år som förflöt från det att svaranden mottog kommissionens kravbrev till att förevarande
talan väcktes, under omständigheterna i förevarande fall, inte kan anses vara tillräckligt lång för att kommissionen skall
anses ha förlorat rätten till den aktuella fordran.
75     Vad avser fordrans art och storlek har svaranden inte åberopat några omständigheter som visar att kommissionen, med anledning
av de särdrag som utmärker den aktuella rätten till återbetalning och omfattningen av densamma, har förlorat rätten till återbetalning.
76     Vad avser den förvissning som kommissionens agerande eventuellt har gett upphov till hos svaranden konstaterar förstainstansrätten
att handlingarna i målet inte innehåller några uppgifter om att kommissionen, med undantag för underlåtenheten att agera under
flera år, skulle ha agerat på ett sätt som visar att den tänkte avstå från sin rätt till återbetalning. Tvärtemot uppgav kommissionen
uttryckligen i förfarandet vid Europeiska ombudsmannen att institutionen hade för avsikt att på rättslig väg göra gällande
sin rätt till återbetalning. Detta framgår av det utlåtande genom vilket ombudsmannen den 27 april 2000 avslutade det klagomålsförfarande
som svaranden hade tagit initiativ till.
77     Svaranden förväntades dessutom, såsom en försiktig och medveten ekonomisk aktör, känna till att den tyska obligationsrätten
reformerades år 2002. Svaranden borde således ha förväntat sig att kommissionen till fullo skulle utnyttja den nya preskriptionstiden
som löpte ut den 31 december 2004 (se punkterna 44–46 ovan). Det faktum att svaranden valde att inte vidta några rättsliga
åtgärder för att driva in sin egen fordran hos kommissionen kan inte under några omständigheter anses ha gett upphov till
berättigade förväntningar på att kommissionen inte skulle göra gällande sin rätt till återbetalning. Svaranden har i vilket
fall som helst inte hävdat att kommissionen genom sitt agerande har hindrat svarandebolaget från att i rätt tid väcka talan
om betalning.
78     Vad avser svarandens behov av skydd har svaranden slutligen uppgett att den i egenskap av ett bolag med begränsat ansvar ingår
i kategorin små och medelstora företag, varför en tydlig åtskillnad skall göras mellan svaranden och det globalt aktiva aktiebolaget
Ploenzke på denna punkt.
79     Förstainstansrätten konstaterar att det faktum att ett gäldenärsbolag är litet inte räcker för att borgenären skall förklaras
ha förlorat rätten till sin fordran, med mindre än att borgenären genom sitt agerande har bidragit till att gäldenären har
försatts i en ofördelaktig ekonomisk situation. Handlingarna i målet innehåller emellertid inga uppgifter som visar att kommissionen
skulle ha agerat på ett sådant sätt från den 1 november 1998 till det att förevarande talan väcktes.
80     Svarandebolaget kan inte heller med framgång åberopa att det, i egenskap av ett litet företag, saknade erfarenhet vad avser
genomförandet av de båda projekten som finansierades av kommissionen. Den tidigare chefen för svarandebolaget (B.), som ingick
i den professionella grupp som arbetade med de båda projekten (se punkt 12 ovan), undertecknade nämligen DCC‑ och Donna-avtalen
i Ploenzkes namn, i egenskap av enhetschef i det sistnämnda bolaget. B. omnämns dessutom som en av Ploenzkes företrädare i
bilagan till avtalet DCC och som Ploenzkes enda företrädare i bilagan till avtalet Donna. Med tanke på dessa personliga förbindelser
mellan de båda bolagen förefaller svaranden objektivt sett inte ha ett särskilt behov av skydd mot den rätt till återbetalning
som kommissionen har gjort gällande.
81     Med hänsyn till de konkreta omständigheterna i förevarande fall kan talan inte bifallas med stöd av grunden att rätten till
återbetalning har gått förlorad.
82     Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas med stöd av IIC:s första grupp av grunder. Detta innebär att kommissionens
fordran är exigibel. Det återstår likväl att fastställa för vilka utgifter inom ramen för de aktuella projekten som en rätt
till ersättning föreligger.

Ersättningsberättigande kostnader inom ramen för DCC‑ och Donna-projekten
Inledande synpunkter
83     Det skall erinras om att kommissionens påstådda rätt till återbetalning av utbetalda förskott följer av punkt 4.3 i bilaga
II till respektive avtal. Enligt denna avtalsbestämmelse föreligger en sådan rätt, om det finansiella stöd som kommissionen
sammanlagt skall betala ut för de båda projekten i samband med en eventuell granskning av bokföringen visar sig ligga lägre
än de utbetalningar som redan har gjorts med anledning av projekten. Förstainstansrätten skall således med tillämpning av
punkt 4.3 undersöka huruvida de förskott som mottagits av svaranden överstiger de ersättningsberättigande kostnaderna.
84     I detta hänseende förefaller kommissionen inte ha accepterat någon av de utgiftsposter som svaranden har gjort gällande inom
ramen för DCC‑projektet. Svaranden har sammanlagt begärt 1 960 943 DEM i ersättning. Denna summa fördelar sig på kostnader
för personal (834 568 DEM), ersättning till underentreprenörer (618 631 DEM), och kostnader för utrustning (384 018 DEM),
resor (32 682 DEM) och förbrukningsartiklar (35 017 DEM) samt allmänna kostnader (56 027 DEM).
85     Vad avser Donna-projektet har kommissionen endast samtyckt till att betala ut 46 300,18 DEM, medan svaranden har begärt 646
809 DEM i ersättning, fördelat på kostnader för personal (227 998,39 DEM), ersättning till underentreprenörer (257 659 DEM),
och kostnader för utrustning (106 871 DEM), resor (22 659 DEM) och förbrukningsartiklar (9 236 DEM) samt allmänna kostnader
(22 385 DEM).
86     Svaranden hävdar i detta sammanhang att kommissionen har agerat motsägelsefullt. Institutionens begäran om återbetalning är
nämligen obegriplig med beaktande av att samtliga avtalade tjänster har tillhandahållits på avtalat sätt. Svarandebolaget
har dessutom anfört att det har rätt till ersättning för samtliga kostnader som det har redovisat för kommissionen.
Huruvida kommissionen har agerat motsägelsefullt
–       Parternas argument
87     Kommissionen anser inte att den har agerat motsägelsefullt genom att kräva återbetalning av de förskott som hade betalats
ut till svaranden. Det faktum att kvalitetskraven inte uppfylldes innebar nämligen att de omtvistade projekten misslyckades.
88     Frågan huruvida svarandens kostnader skall ersättas är i vilket fall som helst inte beroende av om projekten lyckades eller
misslyckades. Oberoende av om projekten lyckades eller ej, har kommissionen nämligen rätt till återbetalning, eftersom de
åberopade kostnaderna inte var ersättningsgilla, i den mening som avses i punkterna 1 och 5 i bilagorna II i avtalen. Detta
har svaranden inte insett. Den avgörande frågan är således huruvida svaranden kan visa att kostnaderna är ersättningsgilla,
vilket den inte har kunnat i förevarande fall.
89      Svaranden har uppgett att samtliga avtalade tjänster har tillhandahållits på ett korrekt sätt. Kommissionen använder nämligen
resultaten av de båda projekten i den reklam som institutionen gör på Europeiska unionens webbsida. På denna sida hänvisas
det till överenskommelsen om det europeiska kulturarvet i vilken kommissionen tackar B. för hans bidrag till förverkligandet
av målsättningarna med denna överenskommelse. DCC‑projektet nämns för att illustrera B.:s meriter. I en skrivelse av den 16 mars 1998
tackar kommissionen dessutom svaranden för dess bidrag till överenskommelsen och därmed till de båda projekten. Svaranden
anser att det är av betydelse att kommissionen inte har avlägsnat hänvisningarna till de båda projekten på Internet och således
inte har distanserat sig från de mål som uppnåddes inom ramen för dessa projekt.
90     Svaranden har tillagt att rapporterna, programmen och det digitala och analoga material som utarbetades för projekten har
levererats och att den har haft de åberopade personalkostnaderna. Under projektens genomförande meddelade kommissionen inte
svaranden något av de klagomål som den har gjort gällande i ansökan. De avtalsbestämmelser som kommissionen har åberopat syftade
uteslutande till att göra det lättare att styrka och kontrollera de ersättningsberättigande kostnaderna inom ramen för de
båda projekten.
–       Förstainstansrättens bedömning
91     I sak anser svaranden att det faktum att DCC‑ och Donna-projekten lyckades i sig innebär att kommissionen saknar rätt till
återbetalning, då denna rättighet grundar sig på rent formella överväganden.
92     Denna ståndpunkt kan inte godtas.
93     Kommissionen är nämligen enligt artikel 274 EG bunden av principen om sund och effektiv ekonomisk förvaltning av gemenskapens
tillgångar. I systemet för beviljande av finansiellt gemenskapsstöd finns det regler för användningen av stöden som kan innebära
att ett tidigare beviljat stöd helt eller delvis skall återbetalas. Mottagaren av ett finansiellt stöd, vars ansökan har bifallits
av kommissionen, erhåller nämligen inte på grund av detta någon definitiv rätt till utbetalning av hela stödet om han inte
iakttar de villkor som uppställdes för stödet (förstainstansrättens dom av den 14 juli 1997 i mål T‑81/95, Interhotel mot
kommissionen, REG 1997, s. II‑1265, punkt 62, och av den 29 september 1999 i mål T‑126/97, Sonasa mot kommissionen, REG 1999,
s. II‑2793, punkt 59).
94     Domstolen har i detta sammanhang fastställt att gemenskapen endast kan bevilja stöd för faktiskt uppkomna kostnader. För att
kommissionen skall kunna utöva sin kontrollfunktion måste mottagarna av finansiellt gemenskapsstöd således kunna visa att
de kostnader som bokförts för projekt är riktiga. För att det kontroll- och bevissystem som har införts för att avgöra om
villkoren för att bevilja stöd är uppfyllda skall fungera korrekt, är det sålunda absolut nödvändigt att dessa mottagare tillhandahåller
tillförlitliga uppgifter. Det räcker således inte att visa att ett projekt verkligen har genomförts för att det skall vara
korrekt att bevilja ett visst stöd. Stödmottagaren måste dessutom ge in bevis på att han har haft de bokförda kostnaderna,
i enlighet med de villkor som uppställts för beviljandet av stödet. Enbart kostnader som har styrkts i behörig ordning ger
således rätt till stöd. Skyldigheten att iaktta de finansiella villkoren utgör ett av mottagarens grundläggande åtaganden,
och utgör därigenom en förutsättning för tilldelningen av gemenskapsstöd (se, för ett liknande resonemang, dom av den 19 januari 2006
i mål C‑240/03 P, Comunità montana della Valnerina mot kommissionen, REG 2006, s. I-731, punkterna 69, 76, 78, 86 och 97).
95     Domstolen har tillika fastställt att det – vad avser skyldigheten i ett avtal om gemenskapsstöd att i enlighet med bestämmelserna
och inom den föreskrivna tidsfristen överlämna uppgifter om kostnader som uppges vara stödberättigande till kommissionen –
är fråga om en tvingande skyldighet och att syftet med kravet på att dessa uppgifter skall företes på vederbörligt sätt enbart
är att kommissionen skall förfoga över de uppgifter som krävs för att kontrollera att gemenskapens tillgångar har använts
i överensstämmelse med föreskrifterna i avtalen (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 26 januari 2006 i
mål C-279/03 OP, Implants mot kommissionen, ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkterna 36 och 37).
96     På samma sätt har domstolen i fråga om finansiering från Europeiska utvecklings- och garantifonden för jordbruket betonat
vikten av regeln enligt vilken enbart utgifter som överensstämmer med gemenskapsrätten kan belasta gemenskapens budget, vilken
innebär att kommissionen kan minska, avbryta eller dra in stödet när oegentligheter har förekommit. Enligt domstolen kan även
oegentligheter som inte har någon bestämd ekonomisk inverkan allvarligt skada unionens ekonomiska intressen och respekten
för gemenskapsrätten och, följaktligen, motivera att kommissionen tillämpar finansiella korrigeringar (domstolens dom av den 15 september 2005
i mål C‑199/03, Irland mot kommissionen, REG 2005, s. I‑8027, punkterna 26, 27, 29 och 31).
97     Av denna rättspraxis följer att det inte kan anses vara formalistiskt av kommissionen att insistera på att svaranden till
punkt och pricka iakttar sina avtalsförpliktelser med avseende på att upprätta utgiftsdeklarationer och styrka utgifter. Det
åligger snarare svaranden av visa att den har uppfyllt sina bokföringsskyldigheter.
98     Denna slutsats påverkas inte av bestämmelserna om bevisbördan. Enligt dessa bestämmelser är det visserligen kommissionen som,
i egenskap av sökande, skall visa att dess krav på återbetalning är välgrundat (Bundesgerichtshofs dom av den 14 januari 1991,
II ZR 190/89, BGHZ band 113, s. 222, 226), varmed det åligger institutionen att på ett övertygande sätt visa och, i händelse
av ett bestridande, styrka att summan av dess utbetalningar överstiger summan av det finansiella stöd som mottagaren hade
rätt till.
99     Kommissionen är likväl endast skyldig att ersätta kostnader som har uppkommit i enlighet med avtalet och som har redovisats
på ett korrekt sätt. Det är endast när svaranden har företett kvitton för relevanta kostnader som kommissionen har bevisbördan
för att kostnaderna inte ger rätt till kostnadsersättning på grund av att avtalsprestationen var bristfällig eller kvittona
oriktiga (se, för ett liknande resonemang, generaladvokatens förslag till avgörande i mål C‑294/02, kommissionen mot AMI Semiconductor
Belgium m.fl., där domstolen meddelade dom den 17 mars 2005 (REG 2005, s. I-2175, I-2178), punkt 174 och följande punkter).
100   Vad avser argumentet att de aktuella projekten var framgångsrika skall det dessutom tilläggas att svaranden vid förhandlingen
medgav att handlingarna i målet inte innehåller något elektroniskt dokument av vilket det framgår att projekten var framgångsrika
med avseende på att digitalisera det kulturella innehåll som hade valts inom ramen för DCC‑projektet eller med avseende på
att inrätta ett virtuellt forum inom ramen för Donna-projektet. Vid förhandlingen nämnde svaranden till och med att projekten
hade misslyckats till följd av att det år 1997 inte fanns tillräckligt med användare som hade tillgång till snabba Internetanslutningar
och att modem som inte alls var anpassade användes.
101   Icke desto mindre har svaranden gjort gällande att resultaten från de båda projekten används i reklamsyfte på Europeiska unionens
webbsida. Kommissionen har i sin replik (punkterna 21–29) visat att den information som finns på webbsidan kan hänföras till
början av genomförandet av projekten (år 1997) och att ingenting sägs om projektens eventuella resultat. Projektens eventuella
framgång nämns inte heller i utdragen ur överenskommelsen om det europeiska kulturarvet eller, vilket är viktigare, i de tack
som svaranden har hänvisat till.
102    Slutligen stämmer det att svarandebolagets tidigare chef B. omnämns för sina bidrag till ”arbetsgrupp 4 – Prioriteter i det
digitala innehållet för kulturen” i samband med överenskommelsen om det europeiska kulturarvet. Såsom kommissionen med rätta
har påpekat omnämns B.:s personliga medverkan i projektet ”Multimedia för utbildning och anställning för ett integrerat kulturellt
initiativ” likväl endast inom ramen för ett allmän tack som riktas till samtliga deltagare i DCC‑projektet. Arbetsgrupp 4:s
slutrapport kan inte heller anses vara objektiv vad avser resultatet av DCC‑projektet, eftersom rapporten sammanställdes av
B. själv. Därmed utgör de fraser i skrivelsen av den 16 mars 1998 i vilka kommissionen tackar svaranden för dess insatser
endast artighetsfraser och skall inte anses fastställa att arbetsgrupp 4 var framgångsrik.
103   Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas med stöd av grunden att kommissionens agerande var motsägelsefullt.
Huruvida de redovisade kostnaderna var stödberättigade
104   Vad avser de godkända kostnaderna för att genomföra DCC‑ och Donna-projekten, det vill säga direkta kostnader (personalkostnader
samt ersättning till underentreprenörer, och kostnader för utrustning, resor och förbrukningsartiklar) och indirekta kostnader
(allmänna kostnader), skall det erinras om att ersättningsberättigande kostnader i punkt 1.2 i bilaga II till respektive avtal
definieras som faktiska kostnader som är nödvändiga för projektet, som kan styrkas och som har uppkommit under den period
som projektet varade.
105   Av detta följer att svaranden skulle bevisa (se punkt 99 ovan) att de kostnader som redovisades för kommissionen utgjorde
faktiska kostnader som var nödvändiga för projektet och som hade uppkommit till följd av genomförandet av projekten under
den tid som de varade. Vid företeendet av denna bevisning var svaranden dessutom skyldig att iaktta vad som hade avtalats
med avseende på varje kostnadskategori.
106   Svaranden anser att kommissionen agerade illojalt då den efter nästan sju år krävde svaranden på detaljerad dokumentation,
trots att de aktuella handlingarna antingen hade försvunnit eller endast med svårighet kunde rekonstrueras till följd av att
svarandebolagets tidigare chef B. hade avlidit år 1999. Svaranden har uppgett att den under och omedelbart efter genomförandet
av de båda projekten försåg kommissionen med samtliga handlingar som krävdes för att visa att svarandens kostnader var stödberättigande.
Enligt svaranden utgör de tillhandahållna handlingarna ─ varav vissa omnämns i ansökan och har bifogats densamma ─ tillräcklig
bevisning för att svaranden verkligen har haft de ersättningsberättigande kostnaderna.
107    Detta befriar likväl inte svaranden från dess skyldigheter enligt punkt 1.2 i bilaga II till respektive avtal. Förstainstansrätten
nöjer sig med att erinra om att svaranden enligt de tillämpliga bestämmelserna i tysk rätt var skyldig att under tio års tid
behålla allt bokföringsunderlag avseende genomförandet av DCC‑ och Donna-projekten (se punkt 71 ovan).
108   För frågan huruvida de kostnader som har redovisats av svaranden är stödberättigande är det av avgörande betydelse huruvida
svaranden kunde bevisa dessa kostnader åren 1997 och 1998, det vill säga när de båda projekten hade slutförts. Bevisningen
härför har bifogats de inlagor som parterna har lämnat till förstainstansrätten, bland annat i bilagorna till ansökan. Svaranden
har uttryckligen hänvisat till dessa bilagor i sitt svaromål (punkt 24), utan att klandra kommissionen för att ha förstört
eller avsiktligt underlåtit att förete de aktuella handlingar som svaranden ingav i god tid men som den inte kan skaffa fram
i dag. Svarandens anmärkning att sådana handlingar endast ”till viss del” hade bifogats ansökan är under alla omständigheter
för vagt för att svaranden skall befrias från skyldigheten att styrka de redovisade kostnaderna.
109   Frågan huruvida de olika kostnadskategorierna är stödberättigande skall således besvaras på grundval av de inlagor som parterna
har utbytt, inklusive de handlingar som har bifogats ansökan och svaromålet.
–       Personalkostnader
110   Inom ramen för DCC‑projektet har svaranden redovisat kostnader på 834 568 DEM för följande personer: C. (Micro Computer DOS
Systemhaus), D., E., F., G. (FORSA), M. (Leonardo) och W. (Innovative Software).
111   Inom ramen för Donna-projektet har svaranden redovisat kostnader på 227 998,39 DEM för F., E. och L.
112   Vad avser de kostnader som har redovisats inom ramen för DCC‑projektet har kommissionen uppgett att den inte kunde acceptera
de enskilda utgiftsposterna, eftersom de personer som uppgavs vara involverade i genomförandet av projektet inte var anställda
hos svaranden. Samma sak gäller för Donna-projektet. Under alla omständigheter uppfyller inte någon av de handlingar som har
företetts av svaranden villkoren i punkt 1.3.1 i bilaga II till respektive avtal.
113   Svaranden har bemött detta med att beslutet att inte godkänna personalkostnaderna strider mot meningen och syftet med de ingångna
avtalen. Vad avser kritiken att den aktuella personalen inte hade anställts direkt av svaranden skall punkt 1.3.1 i bilaga
II tolkas så, att syftet med denna bestämmelse endast är att kostnader för personer som inte har någonting att göra med projekten
skall undantas från ersättningsskyldigheten. Svaranden har dessutom försett kommissionen med arbetstidsrapporter av vilka
datum, arbetstid, arbetsområde och projekt tydligt framgår. Kravet från kommissionens sida på att arbetstiderna skall fastställas
minst en gång per månad och skrivas under av den projektansvarige visar att institutionen inte var medveten om att nämnda
punkt 1.3.1 i bilaga II var av rent formell karaktär.
114    Förstainstansrätten nöjer sig med att konstatera att parterna är överens om att svaranden inte har uppfyllt villkoren i punkt 1.3.1
i bilaga II till respektive avtal. Enligt denna bestämmelse skall all debiterad arbetstid registreras och styrkas. Arbetstiden
skall attesteras minst en gång i månaden av den projektansvarige eller av bemyndigad högre tjänsteman i det uppdragstagande
bolaget.
115   De arbetstidsrapporter som har företetts av svaranden (bilagorna 9 och 10 till svaromålet) har inte undertecknats och deras
upphovsman är okänd. Det rör sig om en bunt datorutskrivna kopior vars överensstämmelse med de tjänster som faktiskt har tillhandahållits,
i avsaknad av förklaringar eller ytterligare bevisning, inte har kunnat fastställas. Ingen av svarandens företrädare har nämligen
tagit på sig ansvaret för att innehållet i arbetstidsrapporterna är korrekt genom att skriva under i god tid.
116   I motsats till vad svaranden har anfört strider kravet i punkt 1.3.1 i bilaga II varken mot avtalens syfte eller dess tillämpningsområde.
Denna bestämmelse syftar nämligen till att säkerställa regelbundna och snabba (minst en gång i månaden) tillförlitliga rapporter,
undertecknade av svarandens behöriga representanter, över den arbetstid som svarandens anställda har lagt ner på de aktuella
projekten. Eftersom kommissionen inte har deltagit i det avtalade arbetet, är detta det enda sätt på vilket den kan kontrollera
att de redovisade personalkostnaderna stämmer.
117   Av detta följer att svaranden saknar rätt till ersättning för de påstådda personalkostnaderna. Det är inte nödvändigt att
besvara frågan huruvida och, om det faller sig så, under vilka villkor som de oberoende medarbetarna enligt tysk rätt skall
anses ingå bland arbetsgivarens personal.
–       Ersättning till underentreprenörer
118   Inom ramen för DCC‑projektet har svaranden redovisat kostnader på 618 631 DEM, fördelat på följande poster: McDOS, Christian
Liepe Photodesign och Ploenzkes kostnader för IIC.
119   Inom ramen för Donna-projektet har svaranden redovisat kostnader på 257 659 DEM, fördelat på följande poster: bolaget Fink
& Partner, D.D., B.D. och bolaget Casper Casting and Styling Agency.
120   Vad avser DCC‑projektet har kommissionen uppgett att den inte lämnade det förhandstillstånd för underentreprenad som krävs
enligt artikel 5.1 i avtalet. Under alla omständigheter underlät svaranden att i underentreprenadavtalen ange de skyldigheter
som bolaget hade gentemot kommissionen, vilket det var skyldigt att göra. Bland de skyldigheter som borde ha angetts i nämnda
avtal ingår skyldigheten att tillhandahålla arbetstidsrapporter.
121   Avseende Donna-projektet har kommissionen erinrat om att den bedömde att svaranden endast hade rätt till 46 300,18 DEM i ersättning
för kostnaderna för D.D. och B.D. Övriga kostnader för underentreprenörer var kommissionen inte beredd att ersätta, eftersom
svaranden inte hade något skriftligt förhandstillstånd.
122   Enligt svaranden är parterna ense om att de företag med avseende på vilka dessa kostnader har redovisats var verksamma inom
ramen för DCC‑projektet. Av denna anledning var ett förhandstillstånd från kommissionen inte nödvändigt. Artikel 5 i avtalet
DCC är nämligen en ren formföreskrift. Kommissionen, som erhöll en lista över underentreprenörerna i detta syfte, har dessutom
godkänt de aktuella personerna. Svaranden var inte skyldig att tillhandahålla detaljerade rapporter. Vad avser Ploenzkes kostnader
tillskrevs de IIC till följd av en intern överenskommelse med Ploenzke.
123   Vad beträffar Donna-projektet anser svaranden att ersättning skall utgå för samtliga kostnader för underentreprenörer. Det
faktum att bolaget Fink & Partner skrev under överenskommelsen innebär att meningen och syftet med artikel 5.1 i avtalet Donna
respekteras. Vad avser kostnaderna för bolaget Casper Casting and Styling Agency var ett skriftligt tillstånd från kommissionen
inte nödvändigt.
124   Det skall erinras om att svaranden enligt lydelsen av artikel 5.1 i respektive avtal hade rätt att sluta underentreprenadavtal
under förutsättning att kommissionen hade lämnat ett skriftligt förhandstillstånd. I sådana fall var svaranden skyldig att
ålägga underentreprenören samma skyldigheter som ålåg svaranden själv enligt avtalen med kommissionen.
125   Svarandens argument att denna bestämmelse är en ren formföreskrift vars åsidosättande inte påverkar rätten till ersättning
för de aktuella kostnaderna kan inte godtas.
126   Det avtalade kravet på förhandstillstånd från kommissionen när underentreprenörer används är berättigat och nödvändigt, eftersom
fullgörandet av de avtalade skyldigheterna i princip uteslutande ålåg just det företag som kommissionen hade valt som uppdragstagare.
Följaktligen måste kommissionen kunna kontrollera och, om nödvändigt, förhindra eventuell inblandning från en underentreprenör.
Det räcker således med att svaranden har åsidosatt kravet på ett skriftligt förhandstillstånd för att kommissionen skall kunna
neka ersättning för berörda kostnader.
127   Under alla omständigheter är det dessutom klarlagt att svaranden inte tillhandahöll arbetstidsrapporter för bolagets underentreprenörer
i enlighet med föreskrifterna i punkt 1.3.1 i bilaga II till respektive avtal. I artikel 5.1 i respektive avtal angavs emellertid
att svaranden var skyldig att ålägga samtliga underentreprenörer samma skyldigheter som ålåg svaranden själv. Av detta följer
att de underentreprenörer som svaranden anlitade för att genomföra projekten var skyldiga att följa punkt 1.3.1 i nämnda bilaga
II genom att redovisa den totala arbetstiden för berörd personal och åtminstone en gång per månad låta en bemyndigad högre
tjänsteman styrka arbetstidsrapporterna.
128   Kravet i avtalen på att svaranden skulle ålägga underentreprenörerna samma skyldigheter som ålåg svaranden själv var berättigat
och nödvändigt för att säkerställa en fullständig kontroll av de kostnader som svaranden har redovisat och för att förhindra
att svaranden, genom att anlita underentreprenörer, erhöll ersättning för kostnader som i annat fall inte hade gett rätt till
stöd.
129   Ingen av de arbetstidsrapporter som har bifogats svarandens svaromål uppfyller detta krav. Av de skäl som angetts i punkterna 115
och 116 ovan saknar svaranden därför rätt till ersättning för de aktuella kostnaderna för underentreprenörer.
130   Vad avser svarandens kostnader till följd av Ploenzkes medverkan vilken grundade sig på en intern överenskommelse mellan de
båda bolagen, skall det tilläggas att Ploenzke, i motsats till svaranden, självmant betalade igen de förskott som kommissionen
hade krävt skulle återbetalas (se punkt 23 ovan). Kommissionen kan därför inte vara skyldig att, via svaranden, ersätta kostnader
som Ploenzke, genom att betala igen de mottagna förskotten, har avstått från ersättning för.
131   Av detta följer att svaranden inte kan kräva ersättning för de påstådda kostnaderna för underentreprenörer, eftersom dessa
kostnader inte har redovisats på ett korrekt sätt. Detta gäller dock inte de kostnader som är hänförliga till B.D. och D.D.
inom ramen för Donna-projektet, vilka redan har godkänts av kommissionen.
–       Kostnader för resor
132   Vad avser DCC‑projektet har svaranden redovisat kostnader på 32 682 DEM för följande personer: D., E., F., L., M. (Leonardo)
och C. (McDOS).
133    För Donna-projektet har svaranden redovisat kostnader på 22 659 DEM för följande personer: D.D., E., F., L. och M.
134   Enligt kommissionen har svaranden inte rätt till ersättning för kostnader för resor. Svaranden har nämligen, i strid med bestämmelserna
i punkterna 1.3.4 och 1.2 jämförd med bilaga II till respektive avtal, inte visat att det föreligger ett konkret samband mellan
dessa utgifter och de båda projekten.
135   Vad avser DCC‑projektet har kommissionen anfört att svaranden saknade förhandstillstånd för samtliga nämnda bolag och personer
med undantag för L. L.:s kostnader kan inte ersättas, eftersom svaranden inte har redovisat några personalkostnader för denna
person.
136    Vad beträffar Donna-projektet har kommissionen, med avseende på de kostnader som har redovisats för M., anfört att svaranden
inte har redovisat några personalkostnader för denna person. I egenskap av underentreprenörer täcks F. och E. inte av kommissionens
förhandstillstånd. Svaranden har inte lämnat in någon arbetstidsrapport för L.:s räkning. Kostnaderna för D.D. kan inte godkännas,
eftersom det av de tillhandahållna handlingarna inte går att utläsa att D.D.:s resor var nödvändiga.
137   Med samma argument som har anförts med avseende på ersättning till underentreprenörerna har svaranden gjort gällande att den
omständigheten att några personalkostnader inte har redovisats inte utgör hinder för att kräva ersättning för de berörda personernas
resekostnader, eftersom bolaget faktiskt har haft de redovisade kostnaderna. Vad avser kostnaderna för F. och E. var ett tillstånd
inte nödvändigt. Vad beträffar kostnaderna för L. framgår omfattningen av hennes arbete av de arbetstidsrapporter som har
lämnats till kommissionen. I fråga om D.D.:s kostnader har svaranden hänvisat till tilläggsavtalen om ersättning för hennes
resekostnader.
138   I fråga om rätten till ersättning konstaterar förstainstansrätten att kostnader för resor är typiska följdkostnader, eftersom
endast resor som har vidtagits av personer vars arbetsinsatser bedömts vara nödvändiga inom ramen för projekten kan anses
vara nödvändiga för genomförandet av projekten i fråga. Med andra ord, ersättning skall endast utgå för kostnader för resor
om personen som har gjort resorna verkligen har medverkat till att genomföra projektet i fråga, det vill säga har medverkat
på ett sätt som har godkänts av kommissionen.
139   Såsom anförts ovan hade kommissionen rätt att neka svaranden ersättning för de kostnader som hade redovisats som personalkostnader
och som kostnader för underentreprenörer. Detta gäller dock inte de kostnader som har redovisats för B.D. och D.D. för Donna-projektet.
Eftersom kommissionen inte har kunnat uttrycka värdet i siffror av de tjänster som de berörda personerna uppgetts ha tillhandahållit,
kan de resor som eventuellt har vidtagits i syfte att tillhandahålla nämnda tjänster inte anses vara nödvändiga för att genomföra
DCC‑ och Donna-projekten. Det var således med rätta som kommissionen åberopade punkt 1.2 i bilaga II till respektive avtal,
enligt vilken endast faktiska kostnader som är nödvändiga för projektet, som kan styrkas och som har uppkommit under den period
som projektet varar, är ersättningsberättigande.
140   Det skall tilläggas att svaranden enligt punkt 5 i bilaga II till respektive avtal var skyldig att föra separata räkenskaper
samt bevara lämpliga handlingar som styrker och motiverar inrapporterade kostnader. Ingen av kopiorna i bilagorna A 7–A 23
till ansökan eller i bilagorna B 9–B 14 till svaromålet kan anses utgöra giltig och lämplig bevisning av vilken det, vad avser
syftet med och nödvändigheten av varje individuell resa, framgår att de redovisade kostnaderna för resor faktiskt var nödvändiga
för genomförandet av DCC‑ och Donna-projekten. Svaranden har således, i strid med de krav som ställs i punkterna 1.2 och 5
i bilaga II till respektive avtal, inte visat att ett nödvändigt samband föreligger mellan kostnaderna och de resor som vidtagits
av de berörda personerna och deras verksamhet inom ramen för projekten.
141   Vad avser B.D. och D.D. skall det särskilt erinras om att kommissionen har gått med på att utge ersättning för de kostnader
för underentreprenörer som svaranden har haft för dessa personer inom ramen för projektet. Detta innebär emellertid inte att
de redovisade kostnaderna för resor skall godkännas utan vidare.
142   Handlingarna i målet innefattar nämligen ingen resefaktura för B.D. Vad avser D.D. är innehållet i de fakturor, vilka återfinns
i bilaga A 23 till ansökan, vilken har lämnats till svaranden, så allmänt och vagt att det inte kan anses utgöra tillräcklig
bevisning i den mening som avses i punkterna 1.2 och 5 i bilaga II till respektive avtal. Det är till exempel inte möjligt
att kontrollera huruvida D.D.:s resor hade med Donna-projektet eller med det arbete som hon utförde inom ramen för detta projekt
att göra.
143    Av detta följer att svaranden saknar rätt till ersättning för de redovisade kostnaderna för resor.
–       Kostnader för utrustning
144   Inom ramen för DCC‑projektet har svaranden redovisat kostnader på 384 018 DEM för kostnader som bolaget Digivision haft och
för Ploenzkes kostnader som tillskrivits IIC. Inom ramen för Donna-projektet har svaranden redovisat kostnader på 106 871
DEM med hänvisning till en faktura från bolaget Fink & Partner.
145   Kommissionen anser inte att den är skyldig att utge ersättning för de kostnader som har redovisats inom ramen för DCC‑projektet.
Enligt kommissionen saknar svaranden rätt till ersättning för de kostnader som har redovisats för bolaget Digivision. Det
är nämligen inte möjligt att på grundval av skriftväxlingen mellan svaranden och bolaget Digivision avgöra huruvida dessa
kostnader var nödvändiga eller huruvida kostnaderna för att hyra utrustningen överskred kostnaderna för ett eventuellt köp
av densamma. Kraven i punkt 5 i bilaga II till avtalet är således inte uppfyllda. Vad beträffar Ploenzkes kostnader vilka
har tillskrivits svaranden kan någon ersättning inte utgå, eftersom de båda bolagen inte har träffat någon överenskommelse
på denna punkt.
146   Vad avser Donna-projektet har kommissionen nekat ersättning med hänvisning till att svaranden inte har företett det hyresavtal
som hade ingåtts med bolaget Fink & Partner. I de handlingar som har ingetts preciseras inte heller vilket material som har
hyrts och handlingarna uppfyller inte beviskraven enligt avtalet.
147   Enligt svaranden utgör de handlingar som har lämnats till kommissionen som bevis för de redovisade kostnaderna i sin helhet
bevis för att nämnda kostnader har förelegat. Enligt avtalen krävs inte detaljerad bevisning för de uppkomna kostnaderna.
Under alla omständigheter hade det inte varit möjligt att genomföra de båda projekten om utrustning inte hade hyrts. Det saknas
giltiga skäl för att betrakta fakturorna som överdrivet höga. Detta gäller i ännu högre grad med tanke på att kommissionen
inte har angett varför den bedömde att kostnaderna för att hyra utrustning eventuellt översteg kostnaderna för att köpa densamma.
Kommissionen deltar dessutom ofta själv i kulturella initiativ och bör därför inse att de uppkomna kostnaderna är rimliga.
Det är därför av mindre vikt exakt vilken typ av tekniskt material som avtalet gällde. Slutligen utgör fakturan från underentreprenören
Fink & Partner tillräcklig bevisning.
148   Förstainstansrätten erinrar i detta hänseende om bestämmelserna i punkterna 1.2, 1.3.2 och 5 i bilaga II till respektive avtal.
Enligt dessa bestämmelser får den stödberättigande kostnaden för att hyra utrustning inte överstiga summan av de stödberättigande
kostnaderna om motsvarande utrustning hade köpts. Svaranden skall föra separata räkenskaper samt bevara lämpliga handlingar
som styrker och motiverar inrapporterade kostnader. Slutligen ger endast faktiska kostnader som är nödvändiga för projekten,
som kan styrkas och som har uppkommit under den period som projekten varar, rätt till ersättning.
149   Syftet med detta krav på så detaljerad bevisning som möjligt är att kommissionen skall kunna utöva kontroll över de belopp
som har betalats ut inom ramen för de båda projekten och kunna kontrollera att de kostnader för utrustning som har gjorts
gällande verkligen har uppkommit och att de var nödvändiga. Av detta följer att svaranden var skyldig att tillhandahålla precisa
uppgifter rörande typen av hyrd utrustning och kostnaderna härför.
150   Det är uppenbart att svaranden inte uppfyllde denna skyldighet när den uppgav att de handlingar som hade lämnats till kommissionen
”i sin helhet” utgjorde bevis för att kostnaderna för utrustning hade uppkommit och att det inte fanns några ”giltiga skäl”
för att göra gällande att fakturorna var orimligt höga, eftersom kommissionen inte hade angett varför den bedömde att kostnaderna
för att hyra utrustning eventuellt översteg kostnaderna för att köpa densamma. Svaranden kan inte heller nöja sig med att
påstå att kommissionen hade tillräckligt med erfarenhet på området för kulturella projekt för att inse att de uppkomna kostnaderna
var rimliga, varmed den exakta typen av hyrt tekniskt material var av mindre betydelse.
151   Vad avser den del av Ploenzkes kostnader som har tillskrivits IIC innehåller handlingarna i målet inga uppgifter med hjälp
av vilka det går att kontrollera att kostnaderna verkligen förelåg och att de var nödvändiga. Det faktum att Ploenzke betalade
igen hela det förskott som kommissionen hade begärt skulle återbetalas innebär dessutom att kommissionen omöjligt kan vara
skyldig att via svaranden ersätta de kostnader som Ploenzke uppges ha haft och som skall tillskrivas svaranden enligt en intern
överenskommelse (se punkt 130 ovan).
152   Vad avser de kostnader för utrustning som har åberopats med avseende på bolaget Digivision är uppgifterna i fakturorna så
vaga att det inte med säkerhet kan fastställas att de redovisade kostnaderna för utrustning var nödvändiga för att genomföra
projekten.
153   Det skall särskilt nämnas att den faktura som återfinns som bilaga A 16 till ansökan inte är en verklig och definitiv faktura,
utan en proformafaktura. En sådan faktura innehåller endast detaljuppgifter om försäljningen eller gör det möjligt för kunden
att vidta vissa formaliteter före leverans. Den aktuella proformafakturan har inte heller skrivits under. I nämnda faktura
beskrivs den hyrda utrustningen i sin helhet, utan att de enskilda anordningarna räknas upp eller preciseras. Detta trots
att de förekommer på marknaden i många olika utföranden vad avser funktion, kvalitet och pris. Av denna anledning är det inte
objektivt möjligt att bedöma huruvida de kostnader som svaranden uppger sig ha haft för bolaget Digivision var nödvändiga.
154   Denna brist på precision kompenseras inte av den faktura från bolaget Digivision som återfinns som bilaga B 11 till svaromålet.
Det är i och för sig riktigt att nämnda faktura innehåller en lista över de anordningar och den programvara som uppges ha
tillhandahållits. Fakturan har emellertid inte skrivits under, och till skillnad från vad som var fallet med proformafakturan
har bolaget Digivision valt att inte använda papper med bolagets brevhuvud. I brist på ytterligare bevis eller förklaring
saknar denna handling därför helt bevisvärde med avseende på frågorna huruvida kostnaderna i fråga verkligen har förelegat
och huruvida de var nödvändiga.
155   De kostnader för utrustning som har redovisats för bolaget Fink & Partner gäller hyra av ett HIS studiosystem, inklusive utrustning,
nät och programvara (arkivering och sammanlänkning av bilder samt ISDN-uppkoppling).
156   Såsom framgår av handlingarna i målet dokumenterades dessa kostnader för första gången i utkastet till revisionsberättelse
(bilaga A 6 till ansökan), i vilken det i punkt 3.2 hänvisas till fakturor som inte anses styrka att den hyrda utrustningen
var nödvändig (på grund av att de tekniska komponenterna i den utrustning som enligt uppgift hade hyrts inte räknades upp)
och i vilken svaranden klandras för att inte ha företett hyresavtalet för den aktuella utrustningen. I sina synpunkter på
detta utkast till rapport (bilaga A 9 i ansökan) nöjde sig svaranden med att i punkt 3.1 ifrågasätta kommissionens beslut
att inte godta de aktuella fakturorna, dock utan att tillhandahålla kopior av desamma eller av hyresavtalet. I den slutgiltiga
revisionsberättelsen (bilaga A 12 till ansökan) vidhöll kommissionen i punkt 3.2 att de kostnader för utrustning som avser
bolaget Fink & Partner inte skulle ersättas.
157   Först i bilaga B 14 till svaromålet tillhandahöll svaranden handlingar rörande hyran av den aktuella utrustningen. Det rör
sig emellertid om tre så kallade ”fakturor” vilka inte har skrivits under och för vilka bolaget Fink & Partner, till skillnad
från vad som var fallet med originalfakturorna från detta bolag vilka återfinns i bilagorna A 20–A 22 till ansökan, har valt
att inte använda papper med bolagets brevhuvud. I brist på ytterligare bevis eller förklaring saknar dessa handlingar därför
helt bevisvärde med avseende på frågorna huruvida kostnaderna i fråga verkligen har förelegat och huruvida de var nödvändiga.
158   Av detta följer att svaranden saknar rätt till ersättning för de redovisade kostnaderna för utrustning.
–       Kostnader för förbrukningsartiklar
159   Svaranden har redovisat kostnader på 35 017 DEM respektive 9 312,53 DEM för förbrukningsartiklar i DCC‑ och Donna-projekten.
160   Enligt kommissionen har svaranden varken dokumenterat eller lämnat någon förklaring till de kostnader som har redovisats inom
ramen för DCC‑projektet. Av detta skäl kunde de inte godkännas av kommissionen. Vad beträffar Donna-projektet har kommissionen
gjort gällande att det på grundval av de företedda handlingarna, det vill säga tre fakturor från bolaget Fink & Partner, inte
var möjligt att bedöma huruvida de kostnader som hade redovisats var nödvändiga. De redovisade kostnaderna hade dessutom uppkommit
inom ramen för det underentreprenadavtal som hade ingåtts med bolaget Fink & Partner, vilket kommissionen inte hade godkänt.
161   Enligt svaranden är kommissionens resonemang rörande DCC‑projektet alltför allmänt för att svaranden skall kunna uttala sig
i denna fråga. Kommissionen borde inse att genomförandet av detta projekt medförde kostnader för förbrukningsartiklar. Att
dessa artiklar var nödvändiga råder det ingen tvekan om. Vad beträffar Donna-projektet är den företedda bevisningen tillräcklig.
162   Förstainstansrätten konstaterar att det är uppenbart att de kostnader som har redovisats för förbrukningsartiklar inom ramen
för DCC‑projektet inte kan anses vara stödberättigande. Svaranden har genom sitt undvikande resonemang nämligen i princip
medgett att den inte kan styrka kostnaderna i fråga. Det var således inte möjligt för kommissionen att pröva huruvida kostnaderna
var nödvändiga i enlighet med punkt 1.2 i bilaga II till avtalet DCC.
163   Vad avser de artiklar som uppges ha använts inom ramen för Donna-projektet har svaranden åberopat tre fakturor, daterade den
1 juni, den 17 november och den 1 december 1997, som bevis för kostnaderna för bolaget Fink & Partner (bilagorna A 20–A 22
till ansökan). Av dessa framgår att nämnda bolag fakturerade svaranden för tjänster vilka beskrevs som ”grafisk presentation
av tredimensionella föremål … inklusive använd utrustning”. Såsom kommissionen med rätta har anfört lämnade svaranden inte
några detaljerade uppgifter om denna presentation eller om den använda utrustningen, vilket innebär att det inte är möjligt
att exakt fastställa föremålet för dessa fakturor. Svaranden har inte heller gjort någon åtskillnad i siffror mellan förbrukningsartiklar
och den grafiska presentationen.
164   Av detta följer att de tre fakturorna inte är tillräckligt detaljerade för att de, i enlighet med vad som anges i punkt 1.2
i bilaga II till avtalet Donna, skall anses styrka att de kostnader som redovisades för förbrukningsartiklar var nödvändiga
och att de hade ett konkret samband med Donna-projektet.
165   Det skall tilläggas att svaranden inte har rätt till ersättning för de kostnader för personal, underentreprenörer och utrustning
som hade redovisats för bolaget Fink & Partner (se särskilt punkterna 155–157 ovan). Detta är ytterligare en anledning till
att kostnaderna för förbrukningsartiklar inte kan ersättas. Sådana kostnader är nämligen helt accessoriska i den meningen
att de rimligtvis endast kan uppkomma i samband med tillhandahållandet av en huvudsaklig tjänst. Frågan huruvida dessa kostnader
är nödvändiga och därmed skall ersättas beror således på om kostnaderna för den sistnämnda tjänsten skall ersättas. I förevarande
fall bedömde emellertid kommissionen med rätta att bolaget Fink & Partner inte hade tillhandahållit någon godtagbar huvudsaklig
tjänst.
166   Av detta följer att beslutet att inte ersätta de kostnader som svaranden hade redovisat för förbrukningsartiklar var välgrundat.
–       Allmänna kostnader
167   Inom ramen för DCC‑ och Donna-projekten har svaranden redovisat allmänna kostnader på 56 027 DEM respektive 22 385 DEM.
168   Enligt kommissionen har svaranden varken preciserat eller styrkt dessa kostnader, vilket innebar att det inte var möjligt
att i enlighet med punkt 1.3.1 i bilaga II till respektive avtal pröva huruvida kostnaderna verkligen förelåg och var nödvändiga.
Under alla omständigheter kan svaranden enligt punkt 1.4 i denna bilaga endast begära ersättning för allmänna kostnader som
i själva verket är bikostnader med upp till 20 procent av de ersättningsberättigande övriga kostnaderna.
169   Svaranden anser att den har tillräcklig bevisning eftersom de allmänna kostnaderna är pågående, vilket innebär att möjligheten
att styrka desamma är begränsad. Det är därmed nästan omöjligt att bevisa sambandet mellan dessa kostnader och projekten.
170   Det skall noteras att allmänna kostnader, eller bikostnader (så kallade ”overheads” enligt DCC‑ och Donna-avtalen) också skall
uppfylla de krav som ställs i punkt 1.2 i bilaga II till respektive avtal. Följaktligen skall endast utgifter för att täcka
verkliga allmänna kostnader som var nödvändiga för att genomföra projekten ersättas. Ett företags allmänna kostnader reflekterar
nämligen de kostnader som företaget ändå har på grund av sin vanliga verksamhet, oberoende av att ett individuellt projekt
genomförs (se, för ett liknande resonemang, förstainstansrättens dom av den 13 mars 2003 i mål T‑340/00, Comunità montana
della Valnerina mot kommissionen, REG 2003, s. II‑811, punkt 106), så att endast de allmänna kostnader som har ett verkligt
samband med genomförandet av det aktuella projektet kan komma i fråga för gemenskapsfinansiering (se, för ett liknande resonemang,
domen i det ovan i punkt 94 nämnda målet Comunità montana della Valnerina mot kommissionen, punkt 87).
171   Det har visats ovan att kommissionen hade rätt att neka svaranden ersättning för alla direkta kostnader som hade redovisats
inom ramen för DCC‑projektet. I enlighet härmed kan svaranden inte tillskriva projektet en schablondel av sina bikostnader
(kostnader för administration, infrastruktur osv.), eftersom sådana kostnader är accessoriska till de direkta kostnaderna.
Den summa på 56 027 DEM som svaranden har redovisat i detta hänseende grundar sig inte heller på några faktiska omständigheter
med stöd av vilka det är möjligt att kontrollera huruvida summan är berättigad.
172   Vad avser Donna-projektet har svaranden inte åberopat några omständigheter med stöd av vilka det är möjligt att kontrollera
huruvida den redovisade summan på 22 385 DEM för allmänna kostnader är berättigad. Det skall dessutom erinras om att även
om kommissionen gick med på att ersätta kostnaderna för underentreprenörerna D.D. och B.D. med 46 300,18 DEM innebär detta
inte att institutionen var skyldig att utge ersättning för andra kostnader (se punkterna 121 och 131 ovan). De allmänna kostnader
på 22 385 DEM som har gjorts gällande av svaranden står inte heller på något sätt i proportion till de godkända direkta kostnaderna
på 46 300,18 DEM.
173   Det skall preciseras att det i punkt 1.4 i bilaga II till respektive avtal görs åtskillnad mellan uppdragstagare beroende
på om de drar av ”indirekta allmänna kostnader” eller ”bikostnader”. Såsom framgår av punkt 1.2 andra stycket i bilaga II
till respektive avtal tillhör svaranden den första kategorin av uppdragstagare (de som använder sig av ”indirekta allmänna
kostnader”). Den andra kategorin avser nämligen endast universitet och forskningscentra. Enligt nämnda punkt 1.4 var svaranden
skyldig att visa att de allmänna kostnaderna hade beräknats i enlighet med praxis och sedvanliga bokföringsprinciper, vilka
kommissionen bedömt vara rimliga, med utgångspunkten att varken kostnadskomponenter som med lätthet kan föras upp som direkta
kostnader eller kostnader som härstammar från andra parter kan redovisas som allmänna kostnader. I brist på precisering av
de redovisade allmänna kostnaderna inom ramen för Donna-projektet kunde kommissionen emellertid inte kontrollera huruvida
dessa kostnader uppfyllde kraven i punkt 1.4.
174   Av detta följer att svaranden saknar rätt till ersättning för de redovisade allmänna kostnaderna.
–       Slutsats
175   Av det ovan anförda följer att talan inte kan bifallas med stöd av någon av de grunder som svaranden har åberopat för att
visa att den har rätt till ersättning för de kostnader som har redovisats inom ramen för DCC‑ och Donna-projekten.

Kapitalskulden och den dröjsmålsränta som har krävts av kommissionen
Kapitalskulden
176   Det skall erinras om att kommissionen har begärt att svaranden skall återbetala förskott om 181 263,61 euro. Enligt kommissionen
följer denna summa av en omräkning av 179 337 ecu till 354 520,82 DEM och av den sistnämnda summan till euro. Svaranden har
ifrågasatt summan 181 263,61 euro med hänvisning till att den år 1998 endast uppmanades att betala igen 179 337 ecu.
177   Det stämmer att de förskott som betalades ut till svaranden uppgick till 400 821 DEM och att kommissionen har begärt att 354
520,82 DEM av denna summa skall betalas tillbaka. Det är också riktigt att de 181 263,61 euro som har krävts i förevarande
talan exakt motsvarar 354 520,82 DEM, beräknat med den tillämpliga växelkursen, enligt vilken 1 euro motsvarar 1,95583 DEM.
178   I punkt 4 i bilaga II till respektive avtal anges emellertid att samtliga utbetalningar från kommissionen skall göras i ecu
och att all återbetalning från uppdragstagarna till kommissionen också skall göras i ecu. Den begäran om återbetalning och
det betalningskrav som kommissionen skickade till svaranden år 1998 (se punkt 24 ovan) gällde dessutom uttryckligen 179 337
ecu, i enlighet med den vid den aktuella tidpunkten gällande växelkursen mellan tyska mark och ecu.
179   Enligt artikel 2.1 i rådets förordning (EG) nr 1103/97 av den 17 juni 1997 om vissa bestämmelser som har samband med införandet
av euron (EGT L 162, s. 1), skall en hänvisning till ecu ersättas av en hänvisning till euro till en kurs av en euro för en
ecu (se, för ett liknande resonemang, domstolens dom av den 12 maj 2005 i mål C‑315/03, kommissionen mot Huhtamaki Dourdan,
ej publicerad i rättsfallssamlingen, punkt 5).
180   Av detta följer att kommissionens yrkande om återbetalning endast är välgrundat med avseende på 179 337 euro, varmed yrkandet
skall ogillas i den del som går utöver denna summa.
Dröjsmålsränta
181   Enligt kommissionen skall svaranden i egenskap av gäldenär betala dröjsmålsränta från det att den mottog det formella kravbrevet.
Kommissionen uppmanade svaranden att betala igen det förskott som den hade mottagit före den 31 oktober 1998. Enligt 284 §
punkt 1 första meningen BGB, i dess tidigare lydelse, anmodades svaranden formellt att betala den 1 november 1998. I enlighet
med 288 § punkt 1 BGB, i dess tidigare lydelse, skall således dröjsmålsränta på 4 procent om året utgå på kapitalskulden.
182   Svaranden har nöjt sig med att bestrida kapitalskulden.
183   Förstainstansrätten konstaterar att DCC‑ och Donna-avtalen inte innehåller någon information om från vilken tidpunkt och under
vilken period som en eventuell dröjsmålsränta skall betalas. Detta innebär att bestämmelserna i tysk rätt om betalningskrav
avseende gäldenärer skall tillämpas.
184   Enligt 229 § punkt 5 EGBGB, om skyldigheter som uppkommit före den 1 januari 2002, är den version av BGB som gällde före denna
dag tillämplig om något annat inte uttryckligen anges. Vad avser ränta till följd av det betalningskrav som riktades till
gäldenären föreskrivs det i 229 § punkt 1 EGBGB att 288 § BGB, i den version som gällde före den 1 maj 2000, är tillämplig
på alla skulder som förfaller till betalning före detta datum.
185   DCC‑ och Donna-avtalen ingicks år 1996. Detta innebär att den tidigare versionen av BGB är tillämplig. I bestämmelsen om betalningskrav
som riktas till gäldenärer, det vill säga 284 § punkt 1 första meningen BGB, i dess tidigare lydelse, anges att om gäldenären
inte uppfyller sina skyldigheter efter att ha påmints härom efter förfallodagen betraktas påminnelsen som ett betalningskrav.
Enligt punkt 4.3 i bilaga II till respektive avtal skall förskott emellertid återbetalas till kommissionen ”omedelbart” efter
påminnelsen. Kommissionens krav på återbetalning av den aktuella summan före den 31 oktober 1998 innebär således att svaranden
formellt anmodades att betala med verkan från den 1 november 1998.
186   I 288 § BGB, i dess tidigare lydelse, föreskrivs att 4 procent dröjsmålsränta skall betalas från det att gäldenären formellt
har anmodats att betala. Gäldenären skall således betala 4 procent om året i dröjsmålsränta på kapitalskulden på 179 337 euro
från och med den 1 november 1998 till dess att hela skulden har betalats.

Yrkandet att svaranden skall skyddas mot verkställighet
187   Svaranden har i andra hand yrkat att förstainstansrätten skall bevilja uppskov med verkställigheten och göra det möjligt för
svaranden att undvika eventuell verkställighet genom att upprätta en säkerhet, eventuellt i form av en bankgaranti.
188   Förstainstansrätten konstaterar att den enligt skiljedomsklausulen i artikel 12.2 i respektive avtal inte är behörig att avgöra
tvister mellan parterna som rör ”giltigheten, tillämpningen och tolkningen” av avtalen i fråga, vilka regleras i tysk rätt
enligt artikel 12.1 i respektive avtal.
189   Av detta följer att förstainstansrätten inte är behörig att inom ramen för förevarande talan uttala sig om eventuella förfaranden
enligt tysk lag för att verkställa domen.
190   Det skall tilläggas att gemenskapsdomstolarnas domar enligt artikel 244 EG skall vara verkställbara enligt artikel 256 EG
och att verkställigheten, enligt fjärde stycket i den sistnämnda artikeln, får skjutas upp endast genom beslut av desamma.
Enligt artikel 110 första stycket i förstainstansrättens rättegångsregler skall bestämmelserna i artiklarna 104–110 i nämnda
rättegångsregler tillämpas på en ansökan med stöd av artiklarna 244 EG och 256 EG om uppskov med verkställigheten av ett beslut
av förstainstansrätten.
191   Det följer emellertid av artikel 104.1 och 104.3 i rättegångsreglerna att en sådan ansökan skall göras genom särskild handling
efter det att rättsakten i fråga har utfärdats. Eftersom dessa villkor inte är uppfyllda i förevarande fall skall yrkandet
om att skydda svaranden mot verkställighet av förevarande dom ogillas.

Rättegångskostnaderna
192   Enligt artikel 87.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att svaranden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom svaranden har tappat målet,
skall kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (andra avdelningen)
följande:
1)
IIC Informations-Industrie Consulting GmbH skall till Europeiska gemenskapernas kommission betala 179 337 euro jämte 4 procent
dröjsmålsränta på denna summa från och med den 1 november 1998 till dess att hela skulden har betalats.
2)
Talan ogillas i övrigt.
3)
IIC Informations-Industrie Consulting GmbH :s ansökan om uppskov med verkställigheten av denna dom avslås.
4)
IIC Informations-Industrie Consulting GmbH skall ersätta rättegångskostnaderna.
Pirrung
Forwood
Papasavvas
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 22 maj 2007.
E. Coulon

J. Pirrung
Justitiesekreterare

Ordförande
Innehållsförteckning
Tillämpliga bestämmelser och bakgrund till tvisten
De tillämpliga gemenskapsrättsliga bestämmelserna
Bakgrund till tvisten
– Personal.
– Utrustning.
– Hjälp utifrån.
– Resor och uppehälle.
– Förbrukningsartiklar och datakostnader.
– Andra kostnader.
– Allmänna utgifter.
Förfarandet och parternas yrkanden
Rättslig bedömning
Svarandens rätt att vara part i rättegång (partshabilitet)
Parternas argument
Förstainstansrättens bedömning
Huruvida fordran har preskriberats
Inledande synpunkter
Parternas argument
Förstainstansrättens bedömning
Förlust av rätten till fordran
Parternas argument
Förstainstansrättens bedömning
Ersättningsberättigande kostnader inom ramen för DCC‑ och Donna-projekten
Inledande synpunkter
Huruvida kommissionen har agerat motsägelsefullt
– Parternas argument
– Förstainstansrättens bedömning
Huruvida de redovisade kostnaderna var stödberättigade
– Personalkostnader
– Ersättning till underentreprenörer
– Kostnader för resor
– Kostnader för utrustning
– Kostnader för förbrukningsartiklar
– Allmänna kostnader
– Slutsats
Kapitalskulden och den dröjsmålsränta som har krävts av kommissionen
Kapitalskulden
Dröjsmålsränta
Yrkandet att svaranden skall skyddas mot verkställighet
Rättegångskostnaderna
*
Rättegångsspråk: tyska.