CELEX: 62005CJ0447
Carinski zakonik Skupnosti
Izvedbeni predpisi
Uredba (EGS) št. 2454/93
Priloga 11
Nepreferencialno poreklo blaga
Televizijski sprejemniki
Pojem bistvene predelave ali obdelave
Merilo povečanja vrednosti
Veljavnost

Predloga za sprejetje predhodne odločbe se nanašata na veljavnost določb tretjega poglavja, tarifna številka 8528, kombinirane
nomenklature iz Priloge 11 k Uredbi Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993 o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS)
št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 253, str. 1, v nadaljevanju: sporne določbe Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93).
Ta predloga sta bila vložena v okviru sporov o poreklu televizijskih sprejemnikov, kot ga je ugotovila Administration française
des douanes et droits indirects (francoska uprava za carine in posredne dajatve, v nadaljevanju: carinska uprava) v dveh zavezujočih
informacijah o nepreferencialnem poreklu blaga (v nadaljevanju: ZIPB), ki sta bili izdani leta 2003 na zahtevo družb Thomson
Sales Europe, nekdanja Thomson Multimedia Sales Europe (v nadaljevanju: Thomson), in družbe Vestel France (v nadaljevanju:
Vestel).

Pravni okvir

Carinski zakonik Skupnosti
Člen 24 oddelka 1, naslovljen „Nepreferencialno poreklo blaga“, poglavja 2 naslova II Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 z dne
12. oktobra 1992 o carinskem zakoniku Skupnosti (UL L 302, str. 1, v nadaljevanju: carinski zakonik Skupnosti) določa:
„Blago, ki je bilo proizvedeno v dveh ali več državah, se šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila, v za
to opremljenem podjetju, opravljena zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava, in katere izid je izdelava
novega proizvoda ali predstavlja pomembno stopnjo proizvodnje.“
Člen 249 carinskega zakonika Skupnosti določa, da Komisija Evropskih skupnosti sprejme potrebne predpise za izvajanje tega
zakonika.

Uredba št. 2454/93
Člen 39, prvi odstavek, Uredbe št. 2454/93 določa:
„Za pridobljene izdelke iz Priloge 11 se obdelava ali predelava, navedena v stolpcu 3 te priloge, šteje kot postopek ali predelava,
ki omogoča pridobitev porekla v skladu s členom 24 zakonika.“
[…]“
Priloga 11 k Uredbi št. 2454/93 določa:
Oznaka KN
Poimenovanje blaga
Obdelava ali predelava, opravljena na materialih brez porekla, ki jim podeli status blaga s poreklom
(1)
(2)
(3)
[…]
ex 8528
[…]
Televizijski sprejemniki (razen videotunerjev, televizijsko – projektorske opreme in videomonitorjev), kombinirani ali nekombinirani
v istem ohišju z radijskimi sprejemniki ali aparati za snemanje ali reprodukcijo zvoka, vendar brez naprav za snemanje ali
reprodukcijo slike
[…]
Izdelava, pri kateri povečanje vrednosti zaradi sestavljanja, in če je to primerno, vgradnje delov s poreklom iz države sestavljanja,
predstavlja vsaj 45 % cene izdelka franko tovarna
Če pravilo 45-ih odstotkov ni doseženo, se šteje, da je naprava s poreklom iz države porekla delov, katerih cena franko tovarna
predstavlja
več kot 35 % cene naprave franko tovarna
Če je pravilo 35-ih odstotkov izpolnjeno v dveh državah, se šteje, da je naprava s poreklom iz države porekla delov, ki predstavljajo
večji odstotek

Spora v glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje

Zadeva C‑447/05
Podjetje Thomson v Franciji trži televizijske sprejemnike, ki jih izdelujejo v Poljski, iz delov s poreklom iz Poljske in
drugih držav. Katodna cev korejskega porekla predstavlja 42,43 % cene franko tovarna televizijskega sprejemnika. Sestavni
deli televizijskih sprejemnikov s poreklom iz Poljske in v tej državi opravljena proizvodna dela predstavljajo 31,49 % cene
franko tovarna.
Na zahtevo podjetja Thomson je carinska uprava na podlagi člena 24 carinskega zakonika Skupnosti ter člena 34 Uredbe št. 2454/93
in njene Priloge 11 z dne 11. julija 2003 izdala ZIPB, s katero je Korejo razglasila za državo porekla navedenih televizijskih
sprejemnikov.
Zaradi tega je podjetje Thomson vložilo tožbo na Tribunal d’instance du 7
e
arrondissement de Paris (temeljno sodišče 7. okrožja v Parizu), pri čemer je izpodbijalo veljavnost zadevne določbe Priloge
11 k Uredbi št. 2454/93 v zvezi s členom 24 carinskega zakonika Skupnosti, in od njega zahtevalo razglasitev ničnosti te ZIPB
ter ugotovitev, da bi morala biti država porekla teh televizorjev Poljska.
Tribunal d’instance je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 8. junija 2004, zoper katero je podjetje Thomson vložilo pritožbo pri
Cour d’appel de Paris. To sodišče je zaradi svojih dvomov o veljavnosti spornih določb Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 prekinilo
odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je Priloga 11 k Uredbi […] št. 2454/93 […] neveljavna, in sicer zato ker je v nasprotju s členom 24 […] carinskega zakonika
Skupnosti, saj se lahko na njeni podlagi ugotovi, da je televizijski sprejemnik, proizveden v Poljski, pod pogoji, kot so
opisani v okviru postopka, korejskega porekla?“

Zadeva C‑448/05
Podjetje Vestel v Franciji trži televizijske sprejemnike, izdelane v Turčiji iz delov s poreklom iz Turčije in drugih držav.
Katodna cev s poreklom iz Kitajske predstavlja 43,1141 % cene franko tovarna televizijskega sprejemnika. Sestavni deli televizijskih
sprejemnikov s poreklom iz Turčije in v tej državi opravljena proizvodna dela predstavljajo 38,47 % cene franko tovarna.
Na zahtevo podjetja Vestel je carinska uprava 24. marca 2003 na podlagi člena 24 carinskega zakonika Skupnosti ter člena 34
Uredbe št. 2454/93 in njene Priloge 11 izdala ZIPB, s katero je Kitajsko razglasila za državo porekla navedenih televizijskih
sprejemnikov.
Zaradi tega je podjetje Thomson vložilo tožbo pri Tribunal d’instance du 7
e
arrondissement de Paris (temeljno sodišče 7. okrožja v Parizu), pri čemer je izpodbijalo veljavnost zadevne določbe Priloge
11 k Uredbi št. 2454/93 v zvezi s členom 24 carinskega zakonika Skupnosti in od njega zahtevalo razglasitev ničnosti te ZIPB
ter ugotovitev, da bi morala biti država porekla zadevnih televizorjev Turčija.
Tribunal d’instance je tožbo zavrnilo s sodbo z dne 8. junija 2004, zoper katero je družba Vestel vložila pritožbo pri Cour
d’appel de Paris. To sodišče je zaradi svojih dvomov o veljavnosti spornih določb Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 prekinilo
postopek in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je Priloga 11 k Uredbi […] št. 2454/93 […] neveljavna, in sicer zato ker je v nasprotju s členom 24 […] carinskega zakonika
Skupnosti, saj se lahko na njeni podlagi ugotovi, da je televizijski sprejemnik, proizveden v Turčiji, pod pogoji, kot so
opisani v okviru postopka, kitajskega porekla?“
Zadevi C-447/05 in C-448/05 sta bili s sklepom predsednika Sodišča z dne 7. marca 2006 združeni za namen pisnega in ustnega
postopka ter izdaje sodbe.

Vprašanji za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče sprašuje, ali so zadevne določbe Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 neveljavne v delu, v katerem zahtevajo,
da vrednost, pridobljena s predelavo, pri kateri povečanje vrednosti zaradi sestavljanja, in če je to primerno, vgradnje delov
s poreklom iz države sestavljanja, predstavlja vsaj 45 % cene franko tovarna televizijskih sprejemnikov, da bi lahko pridobili
poreklo države, v kateri so bili sestavljeni.
Tožeče stranke postopka v glavni stvari ob sklicevanju na merilo, ki temelji na povečanju vrednosti in ga štejejo za „količinsko“
ter zato neskladno z merili „kakovosti“, določenimi v členu 24 carinskega zakonika Skupnosti, v bistvu zatrjujejo, da je Komisija
prekoračila pooblastila, ki ji jih je Svet Evropske unije podelil za izvajanje pravil, ki jih je določil v tem zakoniku.
Najprej je treba opozoriti, da se je vprašanje veljavnosti spornih določb priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 postavilo v okviru
postopkov v glavni stvari, s katerimi se izpodbija zakonitost ZIPB v zvezi s televizijskimi sprejemniki, od katerih so bili
nekateri sestavljeni v Poljski in drugi v Turčiji. Zahtevi, na podlagi katerih sta bili izdani ti ZIPB, sta leta 2003 vložili
podjetji s sedežem v Franciji, ki sta želeli, da se za te sprejemnike prizna nepreferencialno poreklo, kot je opredeljeno
s pravili, določenimi v členih od 22 do 26 carinskega zakonika Skupnosti.
Ti zahtevi nista bili namenjeni določitvi preferencialnega porekla blaga, kot ga opredeljuje člen 27 carinskega zakonika Skupnosti,
in torej nista bili namenjeni ugotovitvi, ali je bilo to blago upravičeno do preferencialne tarifne obravnave, določene v
Sporazumih, ki jih je Evropska skupnost sklenila z določenimi državami oziroma skupinami držav.
V teh okoliščinah, čeprav sta imeli Republika Poljska in Republika Turčija takrat, ko sta bili izdani obravnavani ZIPB, poseben
status glede svojih carinskih odnosov s Skupnostjo, to dejstvo samo po sebi ne vzbuja dvoma o upoštevnosti vprašanj predložitvenega
sodišča.
V zvezi s tem je treba najprej opozoriti, da v skladu s členom 24 carinskega zakonika Skupnosti blago, ki je bilo proizvedeno
v dveh ali več državah, šteje za blago po poreklu iz tiste države, v kateri je bila v za to opremljenem podjetju opravljena
zadnja bistvena, gospodarsko upravičena predelava ali obdelava in katere izid je izdelava novega proizvoda ali pomeni pomembno
stopnjo proizvodnje.
Ta člen povzema člen 5 Uredbe (EGS) št. 802/68 Sveta z dne 27 junija 1968 o skupni opredelitvi pojma porekla blaga (UL L 148,
str. 1), ki se je uporabljala, preden je začel veljati navedeni zakonik. Za razlago te uredbe je Sodišče presodilo, da iz
tega člena 5 izhaja, da je odločilno merilo zadnje bistvene predelave oziroma obdelave (sodba z dne 13. decembra 1989 v zadevi
Brother International, C-26/88, Recueil, str. 4253, točka 15).
Drugič, opozoriti je treba, da je člen 249 carinskega zakonika Skupnosti zadostna podlaga za to, da lahko Komisija sprejme
izvedbene predpise za izvajanje tega zakonika (sodba z dne 11. novembra 1999 v zadevi Söhl & Söhlke, C‑48/98, Recueil, str. I‑7877,
točka 35).
Iz sodne prakse Sodišča izhaja, da lahko Komisija sprejme vse potrebne oziroma primerne ukrepe za izvajanje temeljne uredbe,
ki niso v nasprotju z njo ali z izvedbenimi predpisi Sveta (glej predvsem zgoraj navedeno sodbo Söhl & Söhlke, točka 36).
Poleg tega ima Komisija za izvrševanje pooblastila, ki ji ga je Svet dal za izvajanje člena 24 carinskega zakonika Skupnosti,
široko diskrecijo, ki ji dovoljuje, da natančneje opredeli abstraktne pojme te določbe glede določene predelave oziroma obdelave
(glej predvsem sodbo z dne 23. marca 1983 v zadevi Cousin in drugi, 162/82, Recueil, str. 1101, točka 17).
Kar zadeva vprašanje, ali pomeni postopek sestavljanja različnih elementov bistveno predelavo oziroma obdelavo, je Sodišče
že presodilo, da bi bilo mogoče tako obdelavo šteti za bistveno za določitev porekla, če s tehničnega vidika in upoštevaje
opredelitev zadevnega blaga pomeni pomembno stopnjo proizvodnje, v okviru katere se izoblikuje namembnost uporabljenih sestavnih
delov in v kateri dobi zadevno blago posebne kakovostne lastnosti (sodba z dne 31. januarja 1979 v zadevi Yoshida, 114/78,
Recueil, str. 151, in zgoraj navedena sodba Brother International, točka 19).
V zvezi s tem je Sodišče odločilo, da upoštevajoč raznolikost postopkov, ki spadajo v pojem sestavljanja, vseeno obstajajo
položaji, v katerih porekla blaga ni mogoče ugotoviti s tehničnimi merili. V teh primerih je treba kot podredno merilo upoštevati
povečanje vrednosti, doseženo s sestavljanjem (zgoraj navedena sodba Brother International, točka 20).
Sodišče je pojasnilo, da je pomembnost tega merila med drugim potrdila že Mednarodna konvencija o poenostavitvi in uskladitvi
carinskih postopkov (Kjotska konvencija), katere več prilog je bilo v imenu Skupnosti ratificiranih s Sklepom Sveta 77/415/EGS
z dne 3. junija 1977 (UL L 166, str. 1 in 3) in katere opombe k pravilu 3 Dodatka D.1 določajo, da se lahko merilo bistvene
predelave v praksi izrazi kot merilo odstotka
ad valorem
, če odstotek vrednosti uporabljenih proizvodov ali odstotek povečanja vrednosti doseže določeno višino (zgoraj navedena sodba
Brother International, točka 21).
Dalje je treba prav tako poudariti, da je Svet s Sklepom 94/800/ES z dne 22. decembra 1994 o sklenitvi sporazumov, doseženih
v Urugvajskem krogu večstranskih pogajanj (1986–1994) (UL L 336, str. 1), v imenu Evropske skupnosti v zvezi z zadevami iz
njene pristojnosti med drugim odobril sporazum o pravilih glede porekla, priložen Sklepni listini, podpisani v Marakešu 15.
aprila 1994 (UL L 336, str. 144), ki določa, da se pri oblikovanju teh pravil lahko uporabi merilo odstotka
ad valorem
.
V zvezi s tem bi bilo treba spomniti, da so mednarodne pogodbe od začetka njihove veljavnosti sestavni del pravnega reda Skupnosti
(glej zlasti sodbo z dne 10. januarja 2006 v zadevi IATA in ELFAA, C‑344/04, ZOdl., str. I‑403, točka 36). V skladu z ustaljeno
sodno prakso je treba sekundarno pravo Skupnosti v največji meri razlagati v skladu s temi pogodbami (glej predvsem sodbo
z dne 9. januarja 2003 v zadevi Petrotub in Republica proti Svetu, C‑76/00 P, Recueil, str. I‑79, točka 57).
Iz navedenih preudarkov sledi, da izbira merila povečanja vrednosti sama po sebi ni nezdružljiva s členom 24 carinskega zakonika
Skupnosti in da zgolj uporaba tega merila ne dokazuje, da je Komisija prekoračila izvedbena pooblastila, ki jih ima v skladu
s členom 249 tega zakonika.
Šteti je treba, da tožeče stranke v glavni stvari prav tako zatrjujejo, da je gospodarski položaj v sektorju izdelovanja televizijskih
sprejemnikov tak, da je lahko presoja postopkov sestavljanja na podlagi tehničnih meril odločilna za določitev porekla tega
blaga, kar torej Komisiji prepoveduje, da bi upoštevala zgolj drugotno merilo povečanja vrednosti, kot je to storila v spornih
določbah Priloge 11 k Uredbi št. 2954/93.
V zvezi s tem je treba spomniti, da je Komisija za izvajanje Uredbe št. 802/68 sprejela Uredbo (EGS) št. 2632/70 z dne 23.
decembra 1970 o določitvi porekla radijskih in televizijskih sprejemnikov (UL L 279, str. 35), katere določbe o merilu povečanja
vrednosti so v bistvenem prevzete v spornih določbah Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93.
V skladu z drugo uvodno izjavo Uredbe št. 2632/70 lahko sestavljanje radijskih in televizijskih aparatov, glede na vrsto sestavljenih
aparatov, uporabljena sredstva in pogoje za njihovo izdelavo, obsega bolj ali manj zapletene postopke. V tretji uvodni izjavi
iste uredbe je prav tako poudarjeno, da postopki sestavljanja kot taki, glede na trenutno stanje tehnike v tej industrijski
panogi, načeloma še ne pomenijo pomembne stopnje proizvodnje v smislu člena 5 Uredbe št. 802/68; kljub temu je lahko v določenih
primerih drugače, na primer če gre za sestavljanje aparatov z visoko zmogljivostjo ali če je potrebna strožja kontrola uporabljenih
delov ali sestavljanje vseh sestavnih delov aparata. Četrta uvodna izjava Uredbe št. 2632/70 določa, da je zaradi raznolikosti
postopkov, ki sodijo v pojem „sestavljanje“, s tehničnim merilom nemogoče določiti primere, v katerih ti pomenijo pomembno
stopnjo proizvodnje. V teh pogojih se je treba ravnati po povečanju vrednosti, ki je nastalo s sestavljanjem.
Ti razlogi pa so taki, da v spornih določbah Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 upravičujejo ohranitev merila povečanja vrednosti.
Namreč, Komisija mora v okviru svoje diskrecije za sprejetje potrebnih predpisov za izvajanje carinskega zakonika Skupnosti
in zlasti tistih o poreklu blaga sprejeti splošne določbe, s katerimi se z vidika pravne varnosti v zadevnem obdobju upošteva
celoten položaj industrijske panoge in na katere poseben položaj posameznega podjetja v tej panogi v danem trenutku ne sme
vplivati.
V teh okoliščinah je dejstvo, da je Komisija upoštevala veliko raznolikost postopkov v tej celotni industrijski panogi, ki
so vsebovani v pojmu sestavljanja, upravičevalo uporabo merila povečanja vrednosti.
Poleg tega je treba upoštevati, da so tožeče stranke postopka v glavni stvari v pisnih stališčih same poudarile, da so postopki
sestavljanja različnih sestavnih delov zadevnih sprejemnikov del zapletenega industrijskega procesa. Na podlagi Sodišču predloženih
dokumentov iz spisa sicer ni mogoče sklepati, da je ta proces enak za vse izdelovalce televizijskih sprejemnikov. Nikakor
pa ni mogoče sklepati, da ni velike raznolikosti postopkov, vsebovanih v pojmu sestavljanje, v tej celotni industrijski panogi.
V teh okoliščinah potreba po enotni uporabi carinskih predpisov na celotnem carinskem območju Skupnosti veleva, da morajo
biti abstraktni pojmi zadnje bistvene predelave ali obdelave, na katere se v zvezi z vsem blagom nanaša člen 24 carinskega
zakonika Skupnosti, za posebne izdelke, kot so televizijski sprejemniki, opredeljeni v posebnih določbah, ki lahko upoštevajo
raznolikost postopkov izdelave teh aparatov. Zato uporaba jasnega in objektivnega merila, kot je merilo povečanja vrednosti,
ki pri tej vrsti blaga zapletene sestave omogoča ugotovitev, v čem je bistvena predelava, ki mu določa poreklo, ne more pomeniti
napačne uporabe prava.
Dejstvo, da je Komisija iz zgoraj navedenih razlogov natančno navedla pravila za določanje porekla teh sprejemnikov, tako
da je uporabila merilo povečanja vrednosti, nikakor ne pomeni, da bi bilo to merilo samo po sebi in v splošnem strožje od
splošnih meril iz člena 24 carinskega zakonika Skupnosti ali da bi te izdelke nujno postavil v manj ugoden položaj od primerljivih,
za katere se uporabijo splošna oziroma druga merila. Tožeče stranke v postopku v glavni stvari zato ne morejo učinkovito izpodbijati
veljavnosti spornih določb Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 s sklicevanjem na presojo Sodišča v prej navedeni sodbi Cousin
in drugi o določbah uredbe, katerih diskriminacijska narava je izhajala iz uporabe bistveno strožjih meril za določitev porekla
nekega proizvoda kot za opredelitev drugega primerljivega proizvoda.
Dalje, dokumenti iz spisov, ki so bili predloženi Sodišču, ne dokazujejo, da je uporaba merila povečanja vrednosti, kot zatrjujejo
tožeče stranke v glavni stvari, težja od uporabe splošnih pojmov iz člena 24 carinskega zakonika Skupnosti. V zvezi s tem
niso omenjene nobene težave, na katere bi pri uporabi merila povečanja vrednosti iz spornih določb Priloge 11 k Uredbi št.
2454/93 naletela carinska uprava, ki je zadolžena za obravnavo zahtev zainteresiranih oseb za izdajo ZIPB.
Res je, kot zatrjujejo tožeče stranke postopka v glavni stvari, da v primeru, da katodna cev odslej vedno predstavlja najmanj
35 % cene televizijskega sprejemnika franko tovarna, ta del najpogosteje določi poreklo teh sprejemnikov. Vendar pa zgoraj
navedeni pogoj nikakor ne more biti izpolnjen v primeru, če katodna cev predstavlja najmanj 55 % cene franko tovarna. Nasprotno,
položaji, ki so bili zatrjevani pred predložitvenim sodiščem, ne kažejo na to, da ta pogoj v vsakem primeru ne bo izpolnjen.
Učinek uporabe spornih določb Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93 torej ne bi bil tak, da bi se poreklo teh televizijskih sprejemnikov
prilagajalo poreklu katodnih cevi.
Po drugi strani so obravnavane določbe oblikovane splošno in pri določanju porekla zadevnega izdelka ne pripisujejo nobenega
odločilnega pomena njegovemu posameznemu sestavnemu delu, kot je katodna cev. V nasprotju s trditvami tožečih strank postopka
v glavni stvari te določbe zato niso primerljive s tistimi, obravnavanimi v zadevi, v kateri je bila izdana zgoraj navedena
sodba Yoshida, ki so tak pomen pripisale ravno enemu od sestavnih delov izdelka, na katerega se je nanašala zadeva.
Ugotoviti je treba, da je položaj, ki so ga zatrjevale tožeče stranke postopka v glavni stvari, čeprav bi bil posledica razvoja
postopkov izdelovanja televizijskih sprejemnikov, v tej zadevi odvisen zgolj od okoliščin, pri čemer lahko razvoj trenutnih
postopkov izdelave, kot so plazma zasloni, kakor izhaja iz stališč, predloženih na obravnavi, bistveno vpliva na zatrjevani
položaj. Zato se nanj pri izpodbijanju veljavnosti uporabe merila povečanja vrednosti ni mogoče utemeljeno sklicevati.
Na koncu je treba ugotoviti, da s tem da se za pridobitev porekla tiste države, v kateri je bil izdelek sestavljen iz materialov
s poreklom iz več držav, zahteva, da mora povečanje vrednosti, ki je posledica postopkov sestavljanja in morebitnega vstavljanja
delov iz države porekla, predstavljati 45 % cene televizorjev franko tovarna, sporne določbe Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93
določajo zadosten odstotek za to, da se ti postopki štejejo za precejšnje povečanje tržne vrednosti končnega izdelka (glej
v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Brother International, točka 22). Takemu odstotku zato ni mogoče pripisati očitne napake
v presoji.
Glede na vse navedene ugotovitve je treba na vprašanji odgovoriti, da z njuno obravnavo ni bil ugotovljen noben dejavnik,
ki bi lahko vplival na veljavnost spornih določb Priloge 11 k Uredbi št. 2454/93.

Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.
Iz teh razlogov je Sodišče (četrti senat) razsodilo:
Z obravnavo predloženih vprašanj ni bil ugotovljen noben dejavnik, ki bi lahko vplival na veljavnost spornih določb iz stolpca
3, tarifna številka 8528 kombinirane nomenklature, iz Priloge 11 k Uredbi Komisije (EGS) št. 2454/93 z dne 2. julija 1993
o določbah za izvajanje Uredbe Sveta (EGS) št. 2913/92 o carinskem zakoniku Skupnosti.
Podpisi
*
Jezik postopka: francoščina.