CELEX: 62004CJ0419
Uppbörd i efterhand av importtullar
Eftergift av importtullar
Villkor
Artikel 871 i tillämpningsförordningen till gemenskapens tullkodex
Omfattningen av skyldigheten att överlämna ärendet till kommissionen
En godtroende tullskyldig har underlåtit att deklarera kompletterande avgifter som skulle ha inräknats i tullvärdet av de importerade varorna

1       Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artikel 871 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993
om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning (EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT L 253,
s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 10, s. 1), i dess lydelse enligt kommissionens förordning nr 1677/98 av den 29
juli 1998 (EGT L 212, s. 18) (nedan kallad tillämpningsförordningen).
2       Begäran har framställts i ett mål mellan Conseil général de la Vienne (nedan kallad Conseil général eller myndigheten) och
Directeur général des douanes et droits indirects (nedan kallad Directeur général) avseende betalningen av ett belopp av 221
286 euro, vilket motsvarar importtullar som enligt Directeur général har undanhållits.

Tillämpliga bestämmelser
3       Artikel 220.2 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (EGT
L 302, s. 1; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad gemenskapens tullkodex) har följande lydelse:
”Förutom i de fall som avses i artikel 217.1 andra och tredje stycket, skall bokföring i efterhand [av tullar som härrör från
en tullskuld] inte ske i följande fall:
…
b)      Det rätta tullbeloppet har inte bokförts på grund av ett misstag från tullmyndigheternas sida och gäldenären kunde inte rimligen
ha upptäckt detta, eftersom denne för sin del handlat i god tro och följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga
om tulldeklarationen.
…”
4       I artikel 235 i gemenskapens tullkodex föreskrivs följande:
”I denna förordning avses med
…
b)      eftergift: antingen ett beslut att helt eller delvis efterge tullskuldbeloppet eller ett beslut att helt eller delvis ogiltigförklara
bokföringen av ett belopp för import- eller exporttullar som inte har betalats.”
5       I artikel 236.1 andra och tredje styckena i gemenskapens tullkodex föreskrivs följande:
”Import- eller exporttullar skall efterges i den utsträckning som det fastställs att tullbeloppet då tullen bokfördes inte
var det som lagligen skulle betalas eller att beloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.
Ingen återbetalning eller eftergift skall beviljas när de omständigheter som medförde betalning eller bokföring av ett belopp
som inte var det som lagligen skulle betalas är en följd av en medveten handling av den person det gäller.”
6       I artikel 869 i tillämpningsförordningen föreskrivs följande:
”Tullmyndigheterna skall själva besluta att inte registrera obetalda tullar i bokföringen
...
b)      i de fall de anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2 b i [gemenskapens tullkodex] är uppfyllda, förutsatt att
det belopp som inte har tagits ut av den ifrågavarande gäldenären för en eller flera import- eller exportärenden men till
följd av ett enda misstag är mindre än
50 000 [euro] ,
…”
7       Artikel 871 i tillämpningsförordningen har följande lydelse:
”I andra fall än de som avses i artikel 869, om vilka tullmyndigheterna antingen anser att de villkor som fastställs i artikel
220.2 b i [gemenskapens tullkodex] är uppfyllda eller tvekar om den riktiga omfattningen av den bestämmelsens villkor för
ett särskilt fall, skall dessa myndigheter [överlämna] ärendet till kommissionen, så att ett beslut kan fattas i enlighet
med det förfarande som fastställs i artik[larna] 872–876. De ärendehandlingar som sänds till kommissionen skall innehålla
alla uppgifter som behövs för en fullständig prövning av det berörda fallet. De skall dessutom innehålla en förklaring som
är undertecknad av den person som berörs av det fall som skall [överlämnas] till kommissionen och i vilken denne intygar att
han har kunnat ta del av ärendehandlingarna och att han antingen inte har något att tillägga eller ger en beskrivning av alla
de ytterligare omständigheter som han anser vara viktiga för fallets bedömning.
Så snart som kommissionen tagit emot ärendet, skall den underrätta den berörda medlemsstaten om detta.
Om det visar sig, att de uppgifter som medlemsstaten lämnat inte är tillräckliga för att kunna fatta ett beslut om ärendet
i fråga med fullständig kännedom om fakta, får kommissionen begära att kompletterande uppgifter lämnas.”

Tvisten i målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
8       Conseil général är medlem av styrelsen i det lokala halvoffentliga bolag som driver Parc du Futuroscope (nedan kallad Futuroscope).
I denna egenskap köpte myndigheten vid flera tillfällen audiovisuell utrustning av en kanadensisk leverantör, bolaget IMAX
Corporation (nedan kallat IMAX). Conseil général kvarstod som ägare till denna utrustning, medan användningen av den anförtroddes
Futuroscope.
9       Mellan mars och april 1993 importerade Conseil général, enligt ett avtal som den ingick med IMAX, ett projektionssystem benämnt
Solido. I enlighet med detta avtal uppgick köpeskillingen för den ifrågavarande utrustningen till 3 431 650 USD. Dessutom
skulle enligt avtalet en kompletterande avgift om 1,8 FRF (0,27 euro) betalas till IMAX för varje betald entrébiljett till
Futuroscope.
10     Conseil général deklarerade beloppet 3 431 650 USD som värdet av den importerade utrustningen. Vid en kontroll som utfördes
av den franska tullförvaltningen (nedan kallad tullförvaltningen) efter att tullklarering hade ägt rum, konstaterades att
de kompletterande avgifterna som tagits ut på inträdesbiljetterna under åren 1993–1995 inte hade deklarerats som utgörande
en del av tullvärdet av sagda utrustning. I juli 1997 avslutades undersökningen med en rapport om fastställd överträdelse
till följd av felaktig deklaration av utrustningens tullvärde.
11     Conseil général vände sig till Commission de conciliation et d'expertise douanière (tvistlösnings- och expertorgan i tullfrågor),
vilken i april 1999 fastslog att tullvärdet av den importerade utrustningen hade minskats till följd av underlåtenheten att
deklarera de kompletterande avgifterna, vilka uppgick till 5 517 281 FRF. I september 1999 ingav Conseil général, med stöd
av artiklarna 236 och 239 i gemenskapens tullkodex, en ansökan om eftergift av den tullskuld som krävdes till Direction générale
des douanes et droits indirects (generalstyrelsen för tull och indirekta skatter). Denna ansökan avslogs i juni 2000.
12     Därefter vänder sig Conseil général till ekonomi-, finans- och industriministeriet. Efter en omprövning av ärendehandlingarna
och på uppmaning av ministeriet informerade Directeur général den 16 juli 2001 myndigheten om sitt beslut att överlämna ärendet
till kommissionen. Genom en not av den 18 september 2001 översände tullförvaltningen en skrivelse till kommissionen, i vilken
den redogjorde för skälen till att den hade inräknat de kompletterande avgifterna i den importerade utrustningens tullvärde
och frågade om kommissionen hade samma inställning. Denna fråga besvarades inte.
13     Den 19 juli 2001 väckte tullförvaltningen talan mot Conseil général vid Tribunal d’instance de Poitiers och yrkade att myndigheten
skulle förpliktas att betala de tullar som enligt dess mening hade undanhållits. Genom dom av den 20 december 2002 förpliktade
denna domstol Conseil général att betala det ifrågasatta beloppet.
14     Conseil général överklagade denna dom till Cour d’appel de Poitiers. Denna ansåg att det krävdes en tolkning av artikel 871
i gemenskapens tullkodex för att avgöra målet och beslutade att vilandeförklara målet och hänskjuta följande tolkningsfråga
till domstolen:
”Skall artikel 871 i gemenskapens tullkodex angående uppbörd av en tullskuld tolkas på så sätt att det i artikeln föreskrivs
ett oundgängligt och obligatoriskt förfarande, utan vilket uppbördsåtgärden är ogiltig, i fall där de nationella tullmyndigheterna
vid något tillfälle under uppbördsförfarandet i förhållande till en godtroende gäldenär har tvekat om omfattningen av villkoren
för uppbörd eller eftergift av tull som avser en tullskuld som har undanhållits eftersom den inte bokförts den dag då nämnda
skuld borde ha uppburits, om skulden avser ett eventuellt inräknande, i priset för audiovisuell utrustning som köpts från
en kanadensisk leverantör, av en schablonavgift som måste inkluderas i entrépriset till den nöjespark där utrustningen används,
oavsett om den besökare som har betalat avgiften utnyttjar utrustningen eller ej?”

Prövning av tolkningsfrågan

Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
15     Den franska regeringen anser att begäran om förhandsavgörande inte kan tas upp till sakprövning.
16     Den har för det första gjort gällande att en förutsättning för att tullmyndigheterna i en medlemsstat skall kunna vidta åtgärder
med stöd av artikel 871 i tillämpningsförordningen är att dessa antingen anser att de villkor som fastställs i artikel 220.2
b i gemenskapens tullkodex är uppfyllda eller ställer sig tveksamma till omfattningen av villkoren i den bestämmelsen för
ett särskilt fall.
17     Enligt den franska regeringen rör emellertid tvisten vid den nationella domstolen inte en ansökan om eftergift av tull som
har framställts med stöd av den andra situationen som anges i artikel 236.1 andra stycket i gemenskapens tullkodex, vilket
är tillämpligt när importtullbeloppet har bokförts i strid med artikel 220.2 i kodexen, utan rör ett bestridande av huruvida
denna tullskuld är välgrundad. Conseil général ansökte nämligen om eftergift av importtullarna med stöd av den första situationen
som anges i artikel 236.1 andra stycket, enligt vilket en eftergift av dessa tullar medges om tullbeloppet då tullen bokfördes
inte var det som lagligen skulle betalas. Den har tillagt att en gäldenär inte på samma gång kan bestrida tullskuldbeloppet
och begära att en del av beloppet inte skall bokföras i efterhand på grund av att ett påstått fel har begåtts av tullförvaltningen.
18     Den franska regeringen har för det andra noterat att den begäran om yttrande som tullförvaltningen ingav till kommissionen
den 18 september 2001 avsåg tullvärdet av den utrustning som hade importerats år 1993 och syftade till att erhålla en bekräftelse
på förvaltningens bedömning av vilket tullbelopp som i det aktuella fallet lagligen skulle ha betalats. Om tullförvaltningen
däremot hade haft för avsikt att överlämna ärendet till kommissionen med stöd av artikel 871 i tillämpningsförordningen, vilket
skulle ha inneburit att den berörda medlemsstaten inte längre var behörig, hade det inte skett genom en enkel not. Då skulle
förvaltningen ha varit skyldig att översända ärendehandlingarna till kommissionen.
19     Domstolen påminner om att förfarandet enligt artikel 234 EG grundar sig på en tydlig funktionsfördelning mellan de nationella
domstolarna och EG‑domstolen och att det i ett sådant förfarande är den nationella domstolen som skall bedöma omständigheterna
i målet. Det ankommer också uteslutande på den nationella domstol vid vilken tvisten anhängiggjorts och som har ansvaret för
det rättsliga avgörandet att mot bakgrund av omständigheterna i målet bedöma såväl om ett förhandsavgörande är nödvändigt
för att döma i saken som relevansen av de frågor som ställs till domstolen. Följaktligen är domstolen i princip skyldig att
meddela ett förhandsavgörande när de frågor som har ställts avser tolkningen av gemenskapsrätten (se bland annat dom av den
25 februari 2003 i mål C‑326/00, IKA, REG 2003, s. I‑1703, punkt 27, och dom av den 12 april 2005 i mål C‑145/03, Keller,
REG 2005, s. I 2529, punkt 33).
20     Domstolen har likväl ansett att det i undantagsfall ankommer på den att – för att pröva sin egen behörighet – granska de omständigheter
under vilka den nationella domstolen har framställt sin begäran om förhandsavgörande (se, för ett liknande resonemang, dom
av den 16 december 1981 i mål 244/80, Foglia, REG 1981, s. 3045, punkt 21; svensk specialutgåva, volym 6, s. 243). Domstolen
har endast möjlighet att underlåta att besvara en tolkningsfråga som en nationell domstol har ställt då det är uppenbart att
den begärda tolkningen av gemenskapsrätten inte har något samband med de verkliga omständigheterna eller föremålet för tvisten
i målet vid den nationella domstolen eller när frågan är hypotetisk eller när domstolen inte har tillgång till sådana uppgifter
om de faktiska eller rättsliga förhållandena som är nödvändiga för att kunna ge ett användbart svar på de frågor som ställts
till den (se bland annat dom av den 13 mars 2001 i mål C-379/98, PreussenElektra, REG 2001, s. I-2099, punkt 39, och av den
22 januari 2002 i mål C-390/99, Canal Satélite Digital, REG 2002, s. I-607, punkt 19).
21     Så är inte fallet i målet vid den nationella domstolen.
22     I förevarande fall är det riktigt att en prövning av de handlingar som har skickats till domstolen i detta förfarande, däribland
noten av den 18 september 2001 som tullförvaltningen skickade till kommissionen, verkar tyda på att tvisten i målet vid den
nationella domstolen rör en ansökan om eftergift av importtullar med stöd av den första situationen i artikel 236.1 andra
stycket i gemenskapens tullkodex, nämligen att tullbeloppet inte var det som lagligen skulle betalas, och inte med stöd av
den andra situationen i bestämmelsen, vilket motiverar att de nationella tullmyndigheterna vidtagit åtgärder med stöd av artikel
871 i tillämpningsförordningen.
23     Det skall emellertid konstateras att det är med beaktande av bland annat dessa handlingar som Cour d'appel de Poitiers har
fastställt dels att tullmyndigheterna tvekade om omfattningen av de villkor som medger att gäldenären gynnas av att bokföring
inte sker i efterhand av tullar som, enligt dessa myndigheter, skulle ha deklarerats av gäldenären under flera år i rad, vilket
dock inte skedde, eftersom gäldenären inte ansåg sig – utan att det åberopats att denne var i ond tro – vara betalningsskyldig
för de tullar som krävts, dels att tvisten vid den nationella domstolen inte entydigt kunde anses vara ett förfarande för
eftergift av tullskuld, eftersom den likaväl kunde betraktas som ett uppbördsförfarande.
24     Domstolen skall dessutom inom ramen för kompetensfördelningen mellan gemenskapsdomstolarna och nationella domstolar beakta
den faktiska och rättsliga bakgrunden till tolkningsfrågorna, såsom denna framställts i begäran om förhandsavgörande (se bland
annat dom av den 25 oktober 2001 i mål C-475/99, Ambulanz Glöckner, REG 2001, s. I-8089, punkt 10, och av den 2 juni 2005
i mål C-136/03, Dörr och Ünal, REG 2005, s. I-4759, punkt 46).
25     Det framstår därför som om den ställda frågan har samband med föremålet för tvisten vid den nationella domstolen såsom den
har angetts av densamma och som om svaret på den ställda frågan kan vara användbart för den domstolen när den skall besluta
huruvida tullförvaltningen med stöd av artikel 871 i tillämpningsförordningen borde ha överlämnat ärendet till kommissionen
för beslut.
26      Härav följer att begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning.

Prövning i sak
27     Med beaktande av omständigheterna i tvisten vid den nationella domstolen och lydelsen av tolkningsfrågan, skall prövningen
av den senare uteslutande avse tolkningen av artikel 871 i tillämpningsförordningen och inte huruvida de kompletterande avgifter
som betalats till IMAX skall inräknas i tullvärdet av den importerade utrustningen.
28     Den nationella domstolen har inte uttryckt någon osäkerhet i detta hänseende och har begränsat sig till att fråga domstolen
om hur långt de nationella tullmyndigheternas skyldighet sträcker sig, enligt artikel 871 i tillämpningsförordningen, när
dessa, vid något tillfälle under uppbördsförfarandet eller förfarandet för eftergift av en tullskuld, har tvekat om huruvida
bokföring inte skall ske i efterhand av obetalda tullar under noga angivna förhållanden.
29     Den nationella domstolen har följaktligen ställt frågan för att få klarhet i huruvida artikel 871 i tillämpningsförordningen
skall tolkas på så sätt, att den ålägger de nationella tullmyndigheterna att överlämna ett ärende till kommissionen för beslut,
när nämnda myndigheter, vid något tillfälle under uppbördsförfarandet eller förfarandet för eftergift av en tullskuld, har
tvekat om huruvida bokföring inte skall ske av de tullar som inte har tagits ut, till följd av att en godtroende importör
har underlåtit att deklarera avgifter som skulle ha inräknats i tullvärdet av de importerade varorna, och har tillkännagivit
sin avsikt att överlämna ärendet till kommissionen.
30     Innan den sålunda omformulerade frågan besvaras skall den lydelse av artikel 871 i tillämpningsförordningen som var tillämplig
vid tiden för omständigheterna i målet vid den nationella domstolen (ratione temporis) identifieras. Den franska regeringen
har i sitt yttrande gjort gällande att den lydelse av nämnda artikel 871 som skall utgöra föremålet för domstolens tolkning
är den som följer av kommissionens förordning (EG) nr 1335/2003 av den 25 juli 2003 om ändring av kommissionens förordning
(EEG) nr 2454/93 (EUT L 187, s. 16), och inte den lydelse som den nationella domstolen har hänvisat till. Till stöd härför
har regeringen anfört att denna bestämmelse utgör en handläggningsregel och att den således skall anses tillämplig på samtliga
tvister som pågick när den trädde i kraft.
31     Den franska regeringen har i detta avseende hävdat att enligt artikel 2 andra stycket i förordning nr 1335/2003 skall de ändringar
som genom denna förordning infördes i tillämpningsförordningen anses tillämpliga på alla fall som inte före den 1 augusti
2003 hade hänskjutits till kommissionen för beslut. De villkor som anges i artiklarna 869 och 871 i tillämpningsförordningen
för att överlämna ett ärende till kommissionen hade ändrats och i synnerhet hade den nedre gränsen för det belopp som inte
tagits ut av en gäldenär höjts till 500 000 euro. Av detta följer att tullförvaltningen inte hade rätt att vända sig till
kommissionen, eftersom det krävda beloppet i tvisten vid den nationella domstolen uppgår till 221 286 euro.
32     Denna argumentation kan inte godtas.
33     Det är visserligen riktigt att handläggningsregler enligt fast rättspraxis i allmänhet skall anses tillämpliga på alla tvister
som pågår vid tidpunkten då de träder i kraft, i motsats till materiella bestämmelser som vanligtvis tolkas så, att de inte
avser förhållanden som har uppstått innan bestämmelserna trädde i kraft (se bland annat dom av den 6 juli 1993 i de förenade
målen C-121/91 och C-122/91, CT Control (Rotterdam) och JCT Benelux mot kommissionen, REG 1993, s. I-3873, punkt 22, av den
7 september 1999 i mål C-61/98, De Haan, REG 1999, s. I-5003, punkt 13, och av den 14 november 2002 i mål C-251/00, Ilumitrónica,
REG 2002, s. I‑10433, punkt 29). Som generaladvokaten har påpekat i punkterna 33 och 34 i sitt förslag till avgörande, kan
den nya lagen icke desto mindre vara omedelbart tillämplig endast med avseende på förhållanden som, även om de uppkommit medan
den tidigare lagen gällde, fortsätter att gälla när den nya lagen blir tillämplig.
34     Domstolen konstaterar att den rättsliga situation som är relevant i förevarande fall inte längre gällde den 1 augusti 2003,
då ändringarna som infördes i tillämpningsförordningen genom förordning nr 1335/2003 trädde i kraft. Det framgår av ärendehandlingarna
att Directeur général den 16 juli 2001 informerade Conseil général om sitt beslut att överlämna ärendet till kommissionen,
att talan väcktes mot Conseil général vid Tribunal d'instance de Poitiers i juli 2001 och att tullförvaltningen den 18 september
2001 skickade en begäran om yttrande till kommissionen.
35     Domstolen måste därför tolka bestämmelserna i tillämpningsförordningen i dess lydelse enligt förordning nr 1677/98 (där det,
för att ett ärende skulle kunna överlämnas till kommissionen, bland annat fastställdes en nedre beloppsgräns för obetalda
tullar på 50 000 euro) för att ge den nationella domstolen ett svar som gör det möjligt för denna att besluta huruvida det
förhållandet att tullförvaltningen vid något tillfälle under ett uppbördsförfarande eller ett förfarande för eftergift av
tullskuld har tvekat om huruvida bokföring inte skall ske i efterhand av obetalda tullar, innebär att tullförvaltningen borde
ha överlämnat ärendet till kommissionen för beslut i enlighet med artikel 871 i tillämpningsförordningen.
36     I artikel 220.2 b i gemenskapens tullkodex anges de villkor som skall vara uppfyllda för att de nationella tullmyndigheterna
skall få besluta att inte bokföra en tullskuld i efterhand. I fråga om förfarandet för eftergift av tullar hänvisas det i
artikel 236 i tullkodexen till nyss nämnda villkor, i den mån det i den bestämmelsen föreskrivs att en av de situationer där
tullmyndigheterna får besluta att inte uppbära en tullskuld är om tullskuldsbeloppet har bokförts i strid med artikel 220.2.
37     Dessa villkor är tre till antalet, nämligen att tullmyndigheterna har begått ett misstag som gäldenären inte rimligen kunde
ha upptäckt, att gäldenären har handlat i god tro och att denne har följt bestämmelserna i den gällande lagstiftningen i fråga
om tulldeklarationen.
38     Dessa tre villkor förekom redan i artikel 5.2 i rådets förordning (EEG) nr 1697/79 av den 24 juli 1979 om uppbörd i efterhand
av import- eller exporttullar som inte har utkrävts av den person som är betalningsskyldig för varor som deklarerats för ett
tullförfarande som omfattar skyldigheten att betala sådana tullar (EGT L 197, s. 1), vilken upphävdes genom gemenskapens tullkodex.
Enligt fast rättspraxis skall dessa tre villkor vara uppfyllda kumulativt (se bland annat dom av den 14 maj 1996 i de förenade
målen C-153/94 och C-204/94, Faroe Seafood m.fl., REG 1996, s. I-2465, punkt 83, av den 26 november 1998 i mål C-370/96, Covita,
REG 1998, s. I-7711, punkt 24, av den 19 oktober 2000 i mål C-15/99, Sommer, REG 2000, s. I-8989, punkt 35, och domen i det
ovannämnda målet Ilumitrónica, punkt 37).
39     Det följer av lydelsen av artikel 871 i tillämpningsförordningen jämförd med artikel 869 i nämnda förordning att, inom ramen
för ett förfarande för uppbörd av obetalda tullar som når upp till beloppsgränsen på 50 000 euro, de nationella myndigheterna
genast skall verkställa uppbörden om de är övertygade om att de nämnda villkoren inte är uppfyllda.
40     Det framgår också av de ovannämnda bestämmelserna att när beloppsgränsen på 50 000 euro är uppnådd, kan tullmyndigheterna
inte agera på egen hand utan har en skyldighet att överlämna ärendet till kommissionen och att handla efter samråd med den
i två situationer, nämligen om de anser att omständigheterna i det aktuella fallet uppfyller nämnda villkor eller om de tvekar
om den riktiga omfattningen av villkoren i artikel 220.2 b i gemenskapens tullkodex för ett särskilt fall. Detsamma gäller
i fråga om ett förfarande för eftergift av tull som den berörde har inlett med stöd av artikel 236 i tullkodexen jämförd med
artikel 220.2 b i densamma.
41     Om ett ärende överlämnas till kommissionen avslutas förfarandet enligt tillämpningsförordningen genom ett beslut där det fastställs
om omständigheterna i fråga tillåter att tullarna inte bokförs i efterhand eller att eftergift medges. Berörda personers rätt
att yttra sig garanteras effektivt inom ramen för detta förfarande, och enligt artikel 873 i tillämpningsförordningen fattar
kommissionen beslut efter samråd med en expertgrupp som består av företrädare för alla medlemsstater.
42     Såsom domstolen har klargjort avseende artikel 5 i förordning nr 1697/79 har kommissionen givits befogenhet att besluta i
fråga om uppbörd av tullskulder i syfte att säkerställa en enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten. Denna riskerar att äventyras
i fall där en begäran om att uppbörd i efterhand inte skall ske bifalls. Den bedömning som en medlemsstat kan stödja sig på
för att fatta ett gynnande beslut riskerar nämligen i praktiken, eftersom beslutet troligen inte kommer att överklagas, att
undgå en kontroll varigenom en enhetlig tillämpning av de villkor som anges i gemenskapsrätten kan säkerställas. Detta blir
däremot inte fallet när de nationella myndigheterna inleder ett förfarande för uppbörd, oavsett hur stort beloppet i fråga
är. Den berörde kan i sådant fall bestrida beslutet vid nationell domstol. En enhetlig tillämpning av gemenskapsrätten kan
därmed säkerställas av EG-domstolen inom ramen för förfarandet för förhandsavgörande (dom av den 26 juni 1990 i mål C-64/89,
Deutsche Fernsprecher, REG 1990, s. I-2535, punkt 13, av den 27 juni 1991 i mål C-348/89, Mecanarte, REG 1991, s. I-3277,
punkt 33, och av den 14 maj 1996 i de förenade målen C-153/94  och C-204/94, Faroe Seafood, REG 1996, s. I-2465).
43     För den andra situationen, det vill säga när tullmyndigheterna tvekar, gäller följaktligen att myndigheterna är skyldiga att
överlämna ärendet till kommissionen endast när tvekan rör omfattningen av villkoren i artikel 220.2 b i gemenskapens tullkodex
för ett särskilt fall och endast på grund av att en sådan tvekan råder. Om sådana tveksamheter däremot senare undanröjs, även
efter det att de nationella tullmyndigheterna har tillkännagivit sin avsikt att vända sig till kommissionen, är myndigheterna
inte längre skyldiga att överlämna ärendet till denna och skall själva verkställa uppbörden eller besluta att inte medge eftergift.
44     När de nationella tullmyndigheternas tvekan avser en annan fråga än omfattningen av de villkor som anges i artikel 220.2 b
i tullkodexen för ett särskilt fall, såsom möjligheten att underlåta att i efterhand bokföra tullar som inte tagits ut till
följd av att en importör har underlåtit att deklarera avgifter som borde ha inräknats i tullvärdet av de importerade varorna,
är artikel 871 i tillämpningsförordningen –även om denna importör varit i god tro – inte tillämplig, varför de nämnda myndigheterna
inte är skyldiga att överlämna ärendet till kommissionen för beslut.
45     Gäldenärens goda tro är enbart ett av de villkor som måste vara uppfyllt för att det skall bli möjligt att överväga att underlåta
att bokföra tullar i efterhand. Det kan därför inte ensamt medföra en skyldighet för de nationella tullmyndigheterna att överlämna
ärendet till kommissionen med stöd av artikel 871 i tillämpningsförordningen.
46     Tolkningsfrågan skall således besvaras enligt följande. Artikel 871 i tillämpningsförordningen skall tolkas på så sätt att
inom ramen för ett uppbördsförfarande eller ett förfarande för eftergift av obetalda tullar är de nationella myndigheterna
inte skyldiga att överlämna ärendet till kommissionen för beslut, vare sig när myndigheternas tvekan om den riktiga omfattningen
av villkoren i artikel 220.2 b i gemenskapens tullkodex för ett särskilt fall har undanröjts, även efter det att de har tillkännagivit
sin avsikt att överlämna ärendet till kommissionen, eller när deras tvekan avser bokföring i efterhand av tullar som inte
har tagits ut till följd av att en godtroende importör har underlåtit att deklarera avgifter som borde ha inräknats i tullvärdet
av de importerade varorna.

Rättegångskostnader
47     Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttranden till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande:
Artikel 871 i kommissionens förordning (EEG) nr 2454/93 av den 2 juli 1993 om tillämpningsföreskrifter för rådets förordning
(EEG) nr 2913/92 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen, i dess lydelse enligt kommissionens förordning (EG) nr 1677/98
av den 29 juli 1998, skall tolkas på så sätt att inom ramen för ett uppbördsförfarande eller ett förfarande för eftergift
av obetalda tullar är de nationella myndigheterna inte skyldiga att överlämna ärendet till kommissionen för beslut, vare sig
när myndigheternas tvekan om den riktiga omfattningen av villkoren i artikel 220.2 b i rådets förordning (EEG) nr 2913/92
om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen för ett särskilt fall har undanröjts, även efter det att myndigheterna har
tillkännagivit sin avsikt att överlämna ärendet till kommissionen, eller när deras tvekan avser bokföring i efterhand av tullar
som inte har tagits ut till följd av att en godtroende importör har underlåtit att deklarera avgifter som borde ha inräknats
i tullvärdet av de importerade varorna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: franska.