CELEX: 61996CJ0397
Social trygghet
Betalningsskyldig institution
Regressrätt gentemot ersättningsskyldig tredje part
Subrogation

Domskäl
1 Landgericht Trier har genom beslut av den 29 november 1996, kompletterat genom beslut av den 24 oktober 1997, som inkom till domstolens kansli den 12 december 1996 respektive den 30 oktober 1997, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt två frågor om tolkningen av artikel 93.1 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 (EGT L 230, s. 6; svensk specialutgåva, område 5, volym 3, s. 13, nedan kallad förordningen).
2 Frågorna har uppkommit i en tvist mellan, å ena sidan, Caisse de pension des employés privés (nedan kallad Caisse de pension), som är en luxemburgsk institution, och, å andra sidan, Dieter och Rainer Kordel samt det tyska bilförsäkringsbolaget Frankfurter Allianz Versicherungs AG angående återbetalning av belopp som Caisse de pension har utbetalat i anledning av att en hos bolaget försäkrad person omkommit i en olycka.
Tillämpliga bestämmelser
3 I artikel 93.1 a i förordningen, som har rubriken "Betalningsskyldiga institutioners rätt gentemot en skadeståndsansvarig tredje part" föreskrivs följande:
"1. Om en person får förmåner enligt lagstiftningen i en medlemsstat för en skada till följd av en händelse som har inträffat inom en annan stats territorium, gäller följande regler om rättsförhållandet mellan den institution som svarar för förmånerna och en tredje part som är skyldig att ersätta skadan:
a) Om institutionen i kraft av den lagstiftning som den tillämpar inträder i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, skall detta inträde erkännas av varje medlemsstat.
..."
4 I artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen (lag av den 27 juli 1987 om pensionsförsäkring för ålderdom, invaliditet och efterlevande, Mémorial nr 60, av den 28 juli 1987, s. 1102) föreskrivs följande:
"Om den som har rätt till pension enligt detta avsnitt gentemot tredje man har en laglig rätt till ersättning för den skada han har lidit till följd av den invaliditet eller det dödsfall som utgör grunden för hans pension, övertar pensionskassan rätten till ersättning för motsvarande typ av skada som den som täcks av pensionen upp till det belopp som pensionskassan har utgivit. Om pensionen är av permanent karaktär svarar regressrätten mot kapitalvärdet med avdrag för förväntade utbetalningar. Tillämpningsföreskrifter kan meddelas genom storhertiglig förordning."
5 I artiklarna 3 och 4 i den storhertigliga förordningen av den 18 november 1992 om tillämpningsföreskrifter för regressrätten mot ansvariga tredje män som föreskrivs i artikel 232 i socialförsäkringslagen (Mémorial nr 89 av den 3 december 1992, s. 2545, nedan kallad den storhertigliga förordningen) föreskrivs följande:
"Artikel 3. För det fall att en försäkringshavare avlider som inte uppbär någon pension, svarar regressrätten mot bruttobeloppet av den efterlevnandepension som utgivits under 36 månader efter den försäkrades död. Regressrätten görs gällande årligen på grundval av en avräkning som pensionskassan skall fastställa.
...
Artikel 4. För det fall att en pensionsmottagare avlider, kan regressrätten inte göras gällande mot ansvariga tredje män."
Målet vid den nationella domstolen
6 Alfons Ginsbach, som var försäkrad hos Caisse de pension, avled efter att den 27 december 1991 ha blivit påkörd av en bil i närheten av Trier i Tyskland. Bilen fördes av Dieter Kordel och ägare (Halter) var Rainer Kordel.
7 Caisse de pension utbetalade efterlevandeförmåner i form av änkepension och pension till föräldralösa barn baserat på ett kapitalvärde om 4 003 236 LFR till änkan och dottern till Ginsbach.
8 Caisse de pension har, med åberopande av att den inträtt i rättsinnehavarnas rätt till ersättning enligt artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen, väckt talan vid Landgericht Trier, varvid den har yrkat att Dieter och Rainer Kardel samt Frankfurter Allianz Versicherungs AG, hos vilken Rainer Kordel är ansvarsförsäkrad, skall utge skadestånd till sökanden med ett belopp motsvarande halva kapitalvärdet.
9 Caisse de pension har gjort gällande att Landgericht beträffande det ersättningsbelopp som har yrkats är bunden av artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen. Förbundsrepubliken Tyskland är nämligen enligt artikel 93.1 a i förordningen skyldig att erkänna den rätt i vilken Caisse de pension har inträtt.
10 Landgericht Trier var tveksam till räckvidden av artikel 93.1 a i förordningen och möjligheterna att tillämpa den luxemburgska lagen i den där anhängiga tvisten och beslutade därför att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
"Hur skall artikel 93.1 a i förordning (EEG) nr 1408/71 tolkas? Omfattar en medlemsstats erkännande även innehållet i övergången av en rättighet i en annan medlemsstat (i detta fall: artikel 232 andra meningen i den luxemburgska socialförsäkringslagen jämförd med den relevanta storhertigliga förordningen enligt vilka storleken på den rättighet som övergått till pensionskassan skall anses motsvara kapitalvärdet med avdrag för förväntade utbetalningar enligt lag) eller enbart övergången som sådan?"
11 Genom skrivelse av den 24 juli 1997 tillställde EG-domstolen Landgericht sin dom av den 2 juni 1994 i mål C-428/92, DAK (REG 1994, s. I-2259) och frågade den nationella domstolen om den mot bakgrund av denna dom önskade vidhålla eller omformulera sin tolkningsfråga.
12 Landgericht Trier utvidgade därefter den fråga som den ställt till domstolen enligt följande:
"Utgör bestämmelser, som berövar en betalningsskyldig institution i en medlemsstat möjligheten att inträda i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part eller att göra denna rätt gällande, inte också hinder för den regressrätt som den betalningsskyldiga institutionen har i den mening som avses i artikel 93.1 a i förordning (EEG) nr 1408/71 gentemot den person som har vållat en skada inom en annan medlemsstats territorium, när de ifrågavarande bestämmelserna ingår i lagstiftningen i den medlemsstat under vilken den betalningsskyldiga institutionen själv lyder (i detta fall artikel 4 i tillämpningsförordningen till artikel 232 i den luxemburgska socialförsäkringslagen, enligt vilken det inte finns någon möjlighet till krav gentemot tredje part för det fall en pensionsberättigad person avlider)?"
Tolkningsfrågorna
13 Den nationella domstolen har ställt dessa frågor, som bör behandlas i ett sammanhang, i huvudsak för att EG-domstolen skall tolka artikel 93.1 a i förordningen för att få klarhet i om, och i vilken omfattning, den rätt som en institution inom ramen för det sociala trygghetssystemet, i den mening som avses i förordningen, har att inträda i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot den som vållat skadan, som inträffat inom en annan medlemsstats territorium och som givit upphov till utbetalningen av sociala trygghetsförmåner från denna institutions sida samt i vilken utsträckning den sålunda övertagna rätten skall bestämmas enligt rättsordningen i den medlemsstat som denna institution lyder under. Den nationella domstolen önskar särskilt få klarhet i om den skall tillämpa sådana föreskrifter i rättsordningen för den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under som i likhet med artikel 4 i den storhertigliga förordningen medför att denna institution inte alls eller endast i begränsad omfattning kan inträda i den rätt som den pensionsberättigade personen har eller göra denna rätt gällande vid domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium skadan inträffade.
14 För att kunna ge den hänskjutande domstolen ett användbart svar bör först den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter undersökas. Därefter måste principerna för och omfattningen av den betalningsskyldiga institutionens eventuella övertagande av dessa rättigheter utredas och, slutligen, skall eventuella begränsningar klarläggas som kan finnas för den betalningsskyldiga institutionen att göra gällande den rätt i vilken den har inträtt på grund av lagstiftningen i den medlemsstat som denna institution lyder under.
15 Vad först gäller den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot skadevållaren bör noteras att artikel 93.1 a i förordningen endast syftar till att säkerställa att den regressrätt som den betalningsskyldiga institutionen kan ha, enligt den lagstiftning som den tillämpar, erkänns av de andra medlemsstaterna. Dess syfte är inte att ändra de regler som skall tillämpas för att avgöra om och i vilken utsträckning en skadevållande tredje man kan göras utomobligatoriskt ansvarig. Tredje mans ansvar bestäms av de materiella regler som den nationella domstolen vid vilken den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har väckt talan normalt tillämpar, det vill säga i princip lagstiftningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat (jämför domarna av den 9 december 1965 i mål 44/65, Singer, REG 1965, s. 1191, av den 16 maj 1973 i mål 78/72, De Waal, REG 1973, s. 499, punkt 6, samt den ovannämnda domen i målet DAK, punkt 21).
16 Därav följer att den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot skadevållaren och villkoren för väckande av skadeståndstalan vid domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat skall bestämmas i enlighet med rättsordningen i den staten inklusive de regler som skall tillämpas enligt den internationella privaträtten.
17 Det är endast i de på detta sätt bestämda rättigheterna som den betalningsskyldiga institutionen kan inträda. Ett sådant inträde i en rättighet som föreskrivs i artikel 93.1 a i förordningen kan inte ge upphov till ytterligare rättigheter gentemot tredje man från förmånstagarens sida.
18 Vad därefter gäller den betalningsskyldiga institutionens övertagande av de rättigheter som tillkommer den skadelidandes rättsinnehavare har den hänskjutande domstolen påpekat att socialförsäkringsinstitutionen enligt tysk rätt endast kan överta rättsinnehavares rättigheter gentemot en skadevållande tredje man i den mån som dessa hade kunnat göra anspråk på underhållbidrag från den avlidne. Den hänskjutande domstolen har dock inte upplyst om de efterlevande till en person som dödats genom en olycka enligt tysk rätt endast har regressrätt gentemot en skadevållande tredje man om de hade haft anspråk på underhållsbidrag från den avlidne eller om den nämnda regeln endast är tillämplig när rättigheten övertas av den betalningsskyldiga institutionen.
19 Beror enligt tysk rätt varje regressrätt som den skadelidandes efterlevande har gentemot en skadevållande tredje man på om den skadelidande, om han hade varit i livet, var eller kunde bli underhållsskyldig gentemot de efterlevande, så skulle en sådan regel, vilken bestämmer om de efterlevande överhuvudtaget har regressrätt, innebära att de efterlevande, enligt de principer som nämns i punkterna 15-17 i förevarande dom, berövades varje rättighet som skulle kunna övertas av den betalningsskyldiga institutionen i de fall då de inte kunnat göra anspråk på underhållsbidrag.
20 Den hänskjutande domstolen har heller inte klargjort om det enligt tysk rätt krävs att den skadelidande omedelbart före sin död utgav underhållsbidrag till dem som gör gällande regressrätt eller om det är tillräckligt att dessa i framtiden hade kunnat göra anspråk på underhållsbidrag. Det kan på denna punkt endast noteras att det inte nödvändigtvis är den nationella rättsordningen i den domstol vid vilken talan har väckts som avgör arten och omfattningen av den avlidnes underhållsskyldighet gentemot de efterlevande. Regler i den internationella privaträtten kan nämligen anvisa en annan rättsordning.
21 I den mån som den av den hänskjutande domstolen omnämnda regeln i tysk rätt endast påverkar den betalningsskyldiga institutionens inträde i förmånstagarnas rättigheter finns det skäl att erinra om att det i artikel 93.1 a i förordningen föreskrivs att varje medlemsstat skall erkänna den betalningsskyldiga institutionens inträde i den rätt att kräva ersättning som förmånstagaren har gentemot en tredje part, om den betalningsskyldiga institutionen har denna rätt enligt lagstiftningen i den medlemsstat som den lyder under (se domen i det ovannämnda målet DAK, punkt 17).
22 Bestämmelsen är således en kollisionsnorm enligt vilken en nationell domstol, vid vilken en ersättningstalan har väckts gentemot en skadevållare, är skyldig att tillämpa rätten i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, inte endast för att avgöra om denna institution lagligen har inträtt i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rätt, utan också för att avgöra arten och omfattningen av de fordringar som den betalningsskyldiga institutionen har övertagit (se domen i det ovannämnda målet DAK, punkt 18).
23 Därav följer att den betalningsskyldiga institutionen som har inträtt i rättigheten och de nationella domstolarna i varje medlemsstat är bundna av lagstiftningen i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, förutsatt att utövandet av den regressrätt som föreskrivs enligt denna lagstiftning inte går utöver de rättigheter som den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har gentemot skadevållaren.
24 När det slutligen gäller frågan om Caisse de pensions rättigheter skall bestämmas med stöd av artikel 4 i den storhertigliga förordningen, har Caisse de pension uttalat att den inte anser denna föreskrift är tillämplig i målet vid den nationella domstolen.
25 Det är i detta avseende tillräckligt att erinra om att det enligt fast rättspraxis inte ankommer på domstolen att tolka nationell rätt eller bedöma dess verkningar i ett förfarande enligt artikel 177 i fördraget (se bland annat dom av den 3 februari 1977 i mål 52/76, Benedetti, REG 1977, s. 163, punkt 25).
26 Det ankommer på den domstol vid vilken talan har väckts att fastställa och tillämpa de relevanta bestämmelserna enligt lagstiftningen i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, även om dessa bestämmelser utesluter eller begränsar en sådan institutions inträde i de rättigheter som en förmånstagare har gentemot skadevållaren eller möjligheten för en institution som inträtt i dessa rättigheter att göra den gällande.
27 Mot denna bakgrund skall tolkningsfrågorna i begäran om förhandsavgörande besvaras på följande sätt:
- Artikel 93.1 a i förordningen skall tolkas på så sätt att för det fall att en skada har inträffat inom en medlemsstats territorium och detta har medfört att sociala trygghetsförmåner till den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har utbetalats av en institution inom ramen för det sociala trygghetssystemet, i den mening som avses i denna förordning, som lyder under en annan medlemsstat, skall den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot skadevållaren, i vilka nämnda institution kan inträda, jämte villkoren för väckande av skadeståndstalan vid domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat, bestämmas enligt rättsordningen i den staten, inklusive tillämpliga regler enligt den internationella privaträtten.
- Artikel 93.1 a i förordningen skall tolkas på så sätt att den möjlighet som en institution inom ramen för det sociala trygghetssystemet, i den mening som avses i förordningen, har att inträda i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot den som vållat skadan, som inträffat inom en annan medlemsstats territorium och som givit upphov till utbetalningen av sociala trygghetsförmåner från denna institutions sida, samt omfattningen av rättigheterna i vilka institutionen sålunda har inträtt, skall bestämmas enligt rättsordningen i den medlemsstat som denna institution lyder under, förutsatt att utövandet av den regressrätt som föreskrivs enligt denna lagstiftning inte går utöver de rättigheter som den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har gentemot skadevållaren enligt rättsordningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan inträffade.
- Det ankommer på den domstol vid vilken talan har väckts att fastställa och tillämpa de relevanta bestämmelserna enligt lagstiftningen i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, även om dessa bestämmelser utesluter eller begränsar en sådan institutions inträde i de rättigheter som en förmånstagare har gentemot skadevållaren eller möjligheten för en institution som inträtt i denna rätt att göra den gällande.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
28 De kostnader som har förorsakats den tyska och den luxemburgska regeringen samt kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 29 november 1996 har ställts av Landgericht Trier, och vilka kompletterats genom beslut av den 24 oktober 1997 - följande dom:
1) Artikel 93.1 a i rådets förordning (EEG) nr 1408/71 av den 14 juni 1971 om tillämpningen av systemen för social trygghet när anställda, egenföretagare eller deras familjemedlemmar flyttar inom gemenskapen, i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt rådets förordning (EEG) nr 2001/83 av den 2 juni 1983 skall tolkas på så sätt att för det fall att en skada har inträffat inom en medlemsstats territorium och detta har medfört att sociala trygghetsförmåner till den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har utbetalats av en institution inom ramen för det sociala trygghetssystemet, i den mening som avses i denna förordning, som lyder under en annan medlemsstat, skall den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot skadevållaren, i vilka nämnda institution kan inträda, jämte villkoren för väckande av skadeståndstalan vid domstolarna i den medlemsstat inom vars territorium skadan har inträffat, bestämmas enligt rättsordningen i den staten, inklusive tillämpliga regler enligt den internationella privaträtten.
2) Artikel 93.1 a i förordning nr 1408/71 i dess ändrade och uppdaterade lydelse enligt förordning nr 2001/83 skall tolkas på så sätt att den möjlighet som en institution inom ramen för det sociala trygghetssystemet, i den mening som avses i förordningen, har att inträda i den skadelidandes eller dennes rättsinnehavares rättigheter gentemot den som vållat skadan, som inträffat inom en annan medlemsstats territorium och som givit upphov till utbetalningen av sociala trygghetsförmåner från denna institutions sida, samt omfattningen av rättigheterna i vilka institutionen sålunda har inträtt, skall bestämmas enligt rättsordningen i den medlemsstat som denna institution lyder under, förutsatt att utövandet av den regressrätt som föreskrivs enligt denna lagstiftning inte går utöver de rättigheter som den skadelidande eller dennes rättsinnehavare har gentemot skadevållaren enligt rättsordningen i den medlemsstat inom vars territorium skadan inträffade.
3) Det ankommer på den domstol vid vilken talan har väckts att fastställa och tillämpa de relevanta bestämmelserna enligt lagstiftningen i den medlemsstat som den betalningsskyldiga institutionen lyder under, även om dessa bestämmelser utesluter eller begränsar en sådan institutions inträde i de rättigheter som en förmånstagare har gentemot skadevållaren eller möjligheten för att en institution som inträtt i denna rätt att göra den gällande.