CELEX: 62000TJ0190
Statligt stöd
Driftskrediter
Upptagande till sakprövning
Tidsfrist för väckande av talan
Bekräftande rättsakt
Talan om ogiltigförklaring
Befintligt eller nytt stöd
Principen tempus regit actum
Exportstöd
Driftstöd
Rimlig tidsfrist

Tillämpliga bestämmelser
I artikel 93.1 i fördraget (nu artikel 88.1 EG) föreskrivs att kommissionen, i fråga om alla stödprogram som förekommer i
medlemsstaterna, skall lämna förslag till medlemsstaterna om lämpliga åtgärder som krävs med hänsyn till den pågående utvecklingen
eller den gemensamma marknadens funktion. Kommissionen fastställde i enlighet med denna artikel kriterier som driftskrediter
skall uppfylla för att vara förenliga med fördragets regler om statligt stöd i ett meddelande om statliga stödåtgärder i form
av kortfristiga krediter med subventionerad ränta inom jordbruket som offentliggjordes den 16 februari 1996 (EGT C 44, s.
2) (nedan kallat meddelandet om driftskrediter).
Den 4 juli 1997 informerade kommissionen medlemsstaterna om sitt beslut att skjuta upp tillämpningen av meddelandet om driftskrediter
till följd av att vissa tolkningsproblem hade konstaterats. Kommissionen informerade medlemsstaterna genom skrivelse av den
19 december 1997 om att tillämpningen av meddelandet skulle skjutas upp till den 30 juni 1998 och att kommissionen från om
med detta datum skulle tillämpa meddelandet om driftskrediter i enlighet med den tolkning som angavs i skrivelsen.
I en handling från kommissionen med titeln ”La politique de concurrence en agriculture (nr 22,
L’Europe verte – Nouvelles de la politique agricole communautaire
, Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, Luxemburg, 1987, s. 12) redogör kommissionen för vad som var
kommissionens praxis innan meddelandet om driftskrediter blev tillämpligt:
”Allmänt sett har kommissionen förbehållit sig rätten att vänta med att ta ställning i frågan om statligt stöd i form av driftskrediter.
Stöd som ges i form av krediter med förmånlig ränta betraktas emellertid som oförenliga med den gemensamma marknaden när de
beviljas
–
för en löptid som överstiger regleringsåret (tolv månader)
–
för en enda produkt och för en enda verksamhet (exempelvis lagring av vin eller inköp av nötkreatur).
Denna ståndpunkt är motiverad av de särskilda finansieringsbehoven inom jordbruksnäringen på grund av de särdrag som hänger
samman med produktionscyklerna.”
I
Sjuttonde årsrapporten om konkurrenspolitiken
(Byrån för Europeiska gemenskapernas officiella publikationer, Luxemburg, 1988, punkt 259) anges att den ovannämnda texten
beskriver de allmänna linjer som kommissionen har följt vid tillämpningen av konkurrensreglerna inom jordbruksområdet.
Denna praxis nämns likaså i meddelandet om driftskrediter. Innan det redogörs för de nya och i framtiden tillämpliga reglerna,
anges det i meddelandet att det under flera år har varit kommissionens fasta politik att inte invända mot statligt stöd som
ges i form av kortfristiga krediter med subventionerad ränta inom jordbrukssektorn och att kommissionen endast har ”ställt
följande villkor: lånen får ha en löptid på högst ett år och lånen får samtidigt inte begränsas till en enda produkt eller
en enda verksamhet”. Samtidigt framhålls att ”[o]mfattningen av stöddelen [inte är] begränsad och [att] inget hindrar att
den subventionerade krediten förnyas varje år för enskilda förmånstagare” (meddelandet om driftskrediter, femte stycket).
Vad beträffar stöd som betecknas som nytt föreskrivs det följande i artikel 93.3 i fördraget (nu artikel 88.3 EG):
”Kommissionen skall underrättas i så god tid att den kan yttra sig om alla planer på att vidta eller ändra stödåtgärder. Om
den anser att någon sådan plan inte är förenlig med den gemensamma marknaden enligt artikel 92 [nu artikel 87 EG] skall den
utan dröjsmål inleda det förfarande som anges i punkt 2. Medlemsstaten i fråga får inte genomföra åtgärden förrän detta förfarande
lett till ett slutgiltigt beslut.”
Innebörden av artikel 93 har tydliggjorts genom rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter
för artikel 93 i EG‑fördraget (EGT L 83, s. 1), som trädde i kraft den 16 april 1999.
Bakgrund till tvisten
A – Stödprogrammet som infördes genom artikel 48 i den regionala lagen nr 32 av den 23 maj 1991 och kommissionens undersökning
av detsamma
I enlighet med artikel 93.3 i fördraget (nu artikel 88.3 EG) underrättade den italienska regeringen kommissionen, genom skrivelse
av den 10 juni 1991, om ett stödprogram som regionen Sicilien inrättat genom den regionala lagen nr 32 av den 23 maj 1991
(nedan kallad den regionala lagen nr 32/91).
Enligt artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 skulle under perioden 1991–1993 sådana räntor subventioneras som betalades
till kreditinstitut och banker för lån som hade en löptid som understeg ett år, förutsatt att lånen hade beviljats handelsföretag
som hade säte och bedrev verksamhet på Sicilien och vars omsättning till åtminstone 70 procent härrörde från försäljning av
citrusfrukter, frukter och grönsaker utanför regionen. Bestämmelserna lyder enligt följande:
”1.
Den som ansvarar för regionens jord- och skogsbruk har befogenhet att för åren 1991–1993 bevilja en subvention för sådana
räntor som betalas till kreditinstitut och banker för driftslån som har en löptid som understiger ett år, förutsatt att lånen
har beviljats näringsidkare som har säte och bedriver verksamhet på Sicilien och vars omsättning till åtminstone 70 procent
härrör från försäljning av citrusfrukter, frukter och grönsaker utanför regionen.
2.
Den ränta som återstår för handelsföretagen att betala fastställs med tillämpning av artikel 4.2 första stycket i den regionala
lagen nr 13 av den 25 mars 1986.
3.
Med undantag för regleringsåret 1990–1991, skall subventionerade lån beviljas under förutsättning att minst 51 procent av
de saluförda produkterna har köpts från jordbrukskooperativ och deras medlemmar eller från godkända sammanslutningar av jordbruksproducenter
med tillämpning av överenskommelser som ingåtts mellan olika yrkesgrupper.
4.
Det subventionerade lånebeloppet, som är proportionellt mot ett tak som fastställs årligen i enlighet med artikel 18 fjärde
stycket i den regionala lagen nr 13 av den 25 mars 1986, kan inte under några omständigheter överstiga 50 procent av den genomsnittliga
omsättningen som låntagaren har haft under de tre senaste åren enligt dennes mervärdesskattedeklarationer.
5.
De näringsidkare som beviljas stödet är skyldiga att upprätthålla sysselsättningsnivån och respektera de arbetsrättsliga kollektivavtalen.
Om det visar sig att dessa skyldigheter inte har uppfyllts skall regionens representant med ansvar för jord- och skogsbruk
upphäva stödet i fråga och återkräva det utbetalade beloppet jämte lagstadgad ränta.
6.
Ett belopp om 30 000 miljoner lire, varav 10 000 miljoner är hänförliga till räkenskapsåret 1991, finns tillgängligt för verkställandet
av förevarande artikel för perioden 1991–1993.
7.
De utgifter som är tillåtna enligt förevarande artikel skall till 70 procent vara avsedda för citrusfruktssektorn.”
Kommissionen meddelade den italienska regeringen, genom skrivelse av den 14 december 1992, att vad beträffar artikel 48 i
den regionala lagen nr 32/91 ”motsätter sig kommissionen inte beviljandet av stöd i form av driftskrediter med subventionerad
ränta, men förbehåller sig rätten att se över sin ståndpunkt vid en senare tidpunkt i enlighet med artikel 93.1 i fördraget”.
B – Återfinansieringen, genom artikel 7 i den regionala lagen nr 81 av den 7 november 1995 och artikel 20 i den regionala
lagen nr 33 av den 18 maj 1996, av det stödprogram som infördes genom artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91, och kommissionens
undersökning av densamma
I enlighet med artikel 93.3 i fördraget (nu artikel 88.3 EG) underrättade den italienska regeringen, genom skrivelse av den
6 december 1995, kommissionen om ett stödprogram som regionen Sicilien inrättat genom den regionala lagen nr 81 av den 7 november
1995 avseende ett flertal ingripanden inom jordbrukssektorn (nedan kallad den regionala lagen nr 81/95). Genom artikel 7 blev
det möjligt att för räkenskapsåret 1995 återfinansiera det stödprogram som införts genom artikel 48 i den regionala lagen
nr 32/91 avseende produktionsåret 1992–1993:
”Under räkenskapsåret 1995 får 2 000 miljoner lire användas för produktionsåret 1992–1993 i de syften som eftersträvas genom
artikel 48 i den regionala lagen nr 32 av den 23 maj 1991.”
Den italienska regeringen informerade kommissionen, genom skrivelse av den 2 maj 1996, om lydelsen av artikel 20 i den regionala
lagen nr 33 av den 18 maj 1996 (nedan kallad den regionala lagen nr 33/96), i vilken det hänvisas till artikel 7 i den regionala
lagen nr 81/95 och vilken möjliggjorde en återfinansiering för räkenskapsåret 1996 av den stödordning som infördes genom artikel
48 i den regionala lagen nr 32/91 för produktionsåret 1992–1993:
”Under räkenskapsåret 1996 får 2 000 miljoner lire användas för produktionsåret 1992–1993 i de syften som eftersträvas genom
artikel 48 i den regionala lagen nr 32 av den 23 maj 1991 som komplement till det belopp som avses i artikel 7 i den regionala
lagen nr 81 av den 7 november 1995.”
Kommissionen meddelade den italienska regeringen, genom skrivelse av den 23 januari 1997, att den inte hade några invändningar
mot ovannämnda bestämmelser om återfinansiering av artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 för produktionsåret 1992–1993.
I skrivelsen anges bland annat följande:
”Kommissionen har beslutat att inte göra några invändningar mot det stöd som avses i artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95
och artikel 20 i den regionala lagen nr 33/96. Härvid har kommissionen konstaterat att de belopp som är avsedda för stödåtgärden
är hänförliga till produktionsåret 1992–93 och att det rör sig om sena utbetalningar av ett redan befintlig stöd (stöd N 377/91).
Således omfattas även den finansiering som avses i artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala
lagen nr 33/96 av den positiva bedömning som kommissionen gjorde beträffande artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91.”
C – Stödprogrammet som infördes genom artikel 6 i den regionala lagen nr 68 av den 27 september 1995 och kommissionens undersökning
av detsamma
I enlighet med artikel 93.3 i fördraget (nu artikel 88.3 EG) underrättade den italienska regeringen, genom skrivelse av den
8 augusti 1995, kommissionen om ett stödprogram som skulle inrättas av regionen Sicilien enligt ett regionalt lagförslag som
sedan antogs som den regionala lagen nr 68 av den 27 september 1995 (nedan kallad den regionala lagen nr 68/95).
I artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 föreskrivs ett stödprogram till förmån för företag inom jordbruks- och fiskerisektorn,
i vilket de huvudsakliga bestämmelserna lyder enligt följande:
”1.
Den som ansvarar för regionens samarbete, handel, hantverk och fiske har befogenhet att för åren 1995–1997, för produktionsåren
1993–1994, 1994–1995 samt 1995–1996, bevilja en subvention för sådana räntor som betalas till kreditinstitut och banker för
driftslån som har en löptid som inte överstiger ett år, förutsatt att lånen har beviljats näringsidkare som har säte och bedriver
verksamhet på Sicilien och vars omsättning till åtminstone 70 procent härrör från försäljning av citrusfrukter, frukter och
grönsaker utanför regionen.
2.
Den ränta som återstår för handelsföretagen att betala fastställs med tillämpning av artikel 4.2 första stycket i den regionala
lagen nr 13 av den 25 mars 1986.
3.
Det subventionerade lånebeloppet, som är proportionellt mot ett tak som fastställs årligen på ett enhetligt sätt i enlighet
med artikel 18.1 första och andra stycke[na] i den regionala lagen nr 13 av den 25 mars 1986, kan inte i något fall överstiga
50 procent av den genomsnittliga omsättningen som låntagaren har haft under de tre senaste åren enligt dennes mervärdesskattedeklarationer.
4.
De näringsidkare som beviljas stödet är skyldiga att upprätthålla anställningsnivån. Om det visar sig att denna skyldighet
inte har uppfyllts skall regionens representant med ansvar för samarbete, handel, hantverk och fiske upphäva det beviljade
stödet och återkräva det utbetalade beloppet jämte lagstadgad ränta.
5.
De belopp som beviljas med stöd av förevarande artikel är till 70 procent avsedda för citrusfruktssektorn.
6.
Ett belopp om 15 000 miljoner lire finns tillgängligt för verkställandet av förevarande artikel för perioden 1995–1997, varav
2 000 miljoner lire är hänförliga till räkenskapsåret 1996 och 6 000 miljoner lire till räkenskapsåret 1997.
7.
Ett belopp om 2 000 miljoner lire som är hänförligt till räkenskapsåret 1995 täcks av disponibla medel under kapitel 21257
i regionens budget för samma räkenskapsår. Återstående 13 000 miljoner som är hänförliga till räkenskapsåren 1996 och 1997
har avsatts under punkt 2001 i regionens flerårsbudget.”
Kommissionen underrättade Italien, genom skrivelse av den 13 februari 1998, om sitt beslut att inleda ett sådant förfarande
som avses i artikel 93.2 i fördraget (nu artikel 88.2 EG) avseende tillämpningen av de stödåtgärder som föreskrivs i den regionala
lagen nr 68/95 inom sektorerna för jordbruk, fiske och vattenbruk. Detta beslut offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 21 mars 1998 (EGT C 86, s. 3) och kommissionen uppmanade andra berörda att inkomma med sina synpunkter på stödet i fråga.
Som motivering för sitt beslut att inleda det ovannämnda förfarandet angav kommissionen, i den del som rör artikel 6, att
den ställde sig tveksam till om det ifrågavarande stödet kunde betraktas som en driftskredit i egentlig mening (det vill säga
ett ”regleringsårslån”). Enligt kommissionen tycktes dessa krediter nämligen snarare svara mot definitionen av exportstöd
i den mån de var avsedda för exportorienterade företag och beräknades utifrån storleken (50 procent) på företagets omsättning,
som till övervägande del utgjordes av exportintäkter (se beslutet om att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG, skäl 2.7).
De italienska myndigheterna inkom med yttrande till kommissionen genom skrivelse av den 30 juni 1998. Inga andra berörda avgav
något yttrande. Kommissionen begärde kompletterande upplysningar om artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 genom telex av
den 10 november 1998. Genom skrivelse av den 19 november 1998 lämnade de italienska myndigheterna ytterligare upplysningar
om artikel 6 till kommissionen.
Den 22 december 1999 antog kommissionen beslut 2000/319/EG, i vilket det fastslås att det statliga stöd som inrättats genom
artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 till förmån för företag inom jordbruks- och fiskerisektorn är oförenligt med den
gemensamma marknaden och i vilket Italien åläggs att inte genomföra det ifrågavarande stödet och att upphäva detsamma (nedan
kallat det omtvistade beslutet). Detta beslut offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 6 maj 2000 (EGT L 110, s. 17).
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 20 juli 2000 väckt förevarande talan.
Sökanden har yrkat att förstainstansrätten skall
–
ogiltigförklara det omtvistade beslutet i den mån däri fastslås att det statliga stöd som inrättats genom artikel 6 i den
regionala lagen nr 68/95 till förmån för företag inom jordbruks- och fiskerisektorn är oförenligt med den gemensamma marknaden,
och Italien åläggs att inte genomföra det ifrågavarande stödet och att upphäva detsamma,
–
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att förstainstansrätten skall
–
avvisa talan eller, i andra hand, ogilla den, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
På grundval av referentens rapport beslutade förstainstansrätten (femte avdelningen i utökad sammansättning) att inleda det
muntliga förfarandet.
Parterna kallades i vederbörlig ordning till förhandlingen den 15 maj 2003, till vilken sökanden inte infann sig. Kommissionen
utvecklade sin talan och svarade på förstainstansrättens muntliga frågor.
Upptagande till sakprövning
Parternas argument
Kommissionen har erinrat om att en talan om ogiltigförklaring av en rättsakt som antagits av en gemenskapsinstitution enligt
artikel 230 femte stycket EG skall väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes eller delgavs klaganden
eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden allt efter omständigheterna. Därefter har kommissionen,
utan att för den skull göra någon formell invändning om rättegångshinder, fäst förstainstansrättens uppmärksamhet på att talan
i det förevarande fallet väcktes inom två månader räknat från det datum då rättsakten offentliggjordes, men att sökanden då
sannolikt hade förfogat över beslutstexten sedan flera månader tillbaka.
Kommissionen har erinrat om att när det såsom i förevarande fall rör sig om en rättsakt som offentliggörs i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
börjar fristen för talans väckande enligt rättspraxis löpa den dag då offentliggörandet sker (domstolens dom av den 10 mars
1998 i mål C-122/95, Tyskland mot rådet, REG 1998, s. I-973, punkterna 34–39). Kommissionen har dock påpekat att i de fall
som hittills har avgjorts av förstainstansrätten där talan har väckts av en region, har ansökan inlämnats inom två månader
från den dag då delgivning av beslutet skedde (förstainstansrättens dom av den 30 april 1998 i mål T-214/95, Vlaams Gewest
mot kommissionen, REG 1998, s. II-717, punkterna 17 och 19) eller då sökanden fick kännedom därom (förstainstansrättens dom
av den 15 juni 1999 i mål T-288/97, Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia mot kommissionen, REG 1999, s. II-1871, punkterna
5 och 7).
Under dessa omständigheter anser kommissionen att situationen för en region och för en medlemsstat som beviljar stöd kan jämställas,
då regionerna enligt en fast praxis skyndsamt informeras om de beslut som berör dem av medlemsstaten i fråga. Även om det
stämmer att beslutet i strikt mening inte är riktat till regionerna och att delgivningsdagen inte tycks vara avgörande till
sin karaktär, har kommissionen föreslagit att det datum då regionerna faktiskt fick kännedom om beslutet skall beaktas för
att i deras fall fastställa vilken dag fristen för talans väckande börjar löpa.
Sökanden har bestridit detta argument med hänvisning till att det framgår av artikel 230 femte stycket EG att tidpunkten då
sökanden fick kännedom om den ifrågasatta rättsakten såsom kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa
är subsidiär i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen av rättsakten. Om sökanden inte har delgivits beslutet
i fråga är det bara tidpunkten för det omtvistade beslutets offentliggörande i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
som skall beaktas vid beräkningen av fristen för talans väckande.
Förstainstansrättens bedömning
Enligt artikel 230 femte stycket EG skall talan om ogiltigförklaring väckas inom två månader från den dag då åtgärden offentliggjordes
eller delgavs klaganden eller, om så inte skett, från den dag då denne fick kännedom om åtgärden, allt efter omständigheterna.
Det framgår direkt av bestämmelsens ordalydelse att tidpunkten då sökanden fick kännedom om den ifrågasatta rättsakten såsom
kriterium för när fristen för talans väckande skall börja löpa är subsidiär i förhållande till offentliggörandet eller delgivningen
av rättsakten (domen i det ovannämnda målet Tyskland mot rådet, punkt 35, förstainstansrättens dom av den 15 september 1998
i mål T-11/95, BP Chemicals mot kommissionen, REG 1998, s. II-3235, punkt 47, av den 6 oktober 1999 i mål T-123/97, Salomon
mot kommissionen, REG 1999, s. II‑2925, punkt 42, och av den 12 december 2000 i mål T-296/97, Alitalia mot kommissionen, REG
2000, s. II-3871, punkt 61).
I förevarande fall har kommissionen inte delgivit sökanden det omtvistade beslutet, utan endast Republiken Italien. Eftersom
det omtvistade beslutet offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
den 6 maj 2000 är det vid denna tidpunkt som fristen börjar löpa för sökanden, och inte vid den tidpunkt då sökanden fick
kännedom om beslutet.
Kommissionen kan härvid inte vinna framgång genom att åberopa domarna i de ovannämnda målen Vlaams Gewest mot kommissionen
och Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia mot kommissionen till stöd för sin ståndpunkt. För det första, i det första av
dessa två mål, väckte den flamländska regionen talan inom två månader (den 27 november 1995) räknat från den dag då det omtvistade
beslutet offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(den 9 november 1995). För det andra har det inte i något av dessa mål fastslagits att den omständigheten att en region fått
kännedom om ett beslut före dess offentliggörande skulle kunna medföra att regionen förlorade rätten till en frist för talans
väckande om två månader räknat från offentliggörandet.
Sålunda har talan väckts inom den föreskrivna fristen och skall därmed tas upp till sakprövning.
Prövning i sak
Sökanden har till stöd för sin talan anfört fyra grunder. Som första grund har sökanden gjort gällande att det föreligger
åsidosättande av artikel 88.1 EG, av principen om skydd för berättigade förväntningar, av rättssäkerhetsprincipen, av väsentliga
formföreskrifter och av artikel 253 EG. Som andra grund har det anförts att det föreligger åsidosättande av principen
tempus regit actum
och maktmissbruk och som tredje grund att det föreligger åsidosättande av artikel 87 EG, maktmissbruk och åsidosättande av
artikel 253 EG på grund av bristande motivering. Som fjärde grund har sökanden gjort gällande att det föreligger åsidosättande
av väsentliga formföreskrifter samt överskridande av den tidsfrist som är rimlig för att de förfaranden som föreskrivs i artikel
87 EG skall kunna genomföras.
Första grunden: Åsidosättande av artikel 88.1 EG, av principen om skydd för berättigade förväntningar, av rättssäkerhetsprincipen,
av väsentliga formföreskrifter och av artikel 253 EG
Upptagande till sakprövning
Parternas argument
Kommissionen har gjort gällande att det inte går att pröva de invändningar som sökanden har gjort inom ramen för den första
grunden enligt vilka åtgärden skall kvalificeras som ett befintligt stöd och inte som ett nytt stöd, eftersom denna kvalificering
följde av beslutet om att inleda det formella förfarande som föreskrivs i artikel 88.2 EG, vilket inte har ifrågasatts av
sökanden och därmed har vunnit laga kraft. Det omtvistade beslutet i vilket stödet kvalificeras som nytt utgör blott en bekräftelse
av beslutet om att inleda det formella granskningsförfarandet. Sålunda har kommissionen hävdat att, för att angripa denna
kvalificering, en talan kunde och borde ha väckts mot beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet, och att det
inte längre är möjligt att pröva kvalificeringen i samband med en talan avseende det slutgiltiga beslutet.
Kommissionen har härvid framhållit att det i domstolens rättspraxis preciseras att beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande
har slutgiltiga rättsverkningar, i den mån ett slutgiltigt beslut från kommissionen om att ett visst stöd är förenligt med
den gemensamma marknaden inte
a posteriori
gör att rättsakter om genomförande av åtgärder som anses ha antagits i strid med förbudet enligt artikel 88.3 sista meningen
blir lagliga (domstolens dom av den 30 juni 1992 i mål C-312/90, Spanien mot kommissionen, REG 1992, s. I-4117, punkterna
20 och 23, nedan kallad domen i målet Cenemesa, och av den 30 juni 1992 i mål C-47/91, Italien mot kommissionen, REG 1992,
s. I-4145, punkterna 26 och 29, svensk specialutgåva, volym 12, s. 145, nedan kallad domen av den 30 juni 1992 i målet Italgrani).
Kommissionen har särskilt erinrat om att den inledande frågan avseende kvalificeringen av stödet är avgörande för vilket förfarande
som blir tillämpligt liksom för det slutgiltiga beslutets räckvidd och verkningar. Enligt artikel 88.3 andra meningen EG samt
artiklarna 4, 6 och 13 i förordning nr 659/1999 skall kommissionen, när det föreligger nytt stöd och när den bedömer att en
plan på att vidta eller ändra stödåtgärder inte är förenlig med den gemensamma marknaden, utan dröjsmål inleda det formella
granskningsförfarande som avses i artikel 88.2 EG. Om det rör sig om olagligt stöd som redan har utbetalats i strid mot förbudet
i artikel 88.3 sista meningen EG, är kommissionen enligt artikel 14 i förordning nr 659/1999 skyldig att besluta om återkrav
av dessa stöd. När det är fråga om befintligt stöd kan kommissionen i förekommande fall enligt artikel 88.1 EG och artiklarna
17–19 i förordning nr 659/1999 lämna medlemsstaterna förslag till lämpliga åtgärder. Det är endast för det fall den berörda
medlemsstaten vägrar att vidta dessa åtgärder som kommissionen kan inleda det formella granskningsförfarandet i enlighet med
artikel 88.2 EG, dock utan att kunna kräva att stöden återbetalas.
Mot bakgrund av dessa skillnader anser kommissionen att det ligger i alla och envars intresse att skyndsamt fastställa vilka
tvister som kan uppkomma beträffande kvalificeringen av stödåtgärder som nytt eller befintligt stöd.
Vad avser sökandens hänvisningar till domen i målet Cenemesa och av den 30 juni 1992 i målet Italgrani anser kommissionen
att det följer av denna rättspraxis att beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet innebär ett förbud för den
berörda medlemsstaten att betala ut det planerade stödet innan detta förfarande har mynnat ut i ett slutgiltigt beslut och
att de rättsverkningar som är knutna till kommissionens beslut att kvalificera åtgärder som nytt stöd är definitiva, även
när dessa åtgärder har verkställts (domen i målet Cenemesa, punkterna 12 och 23, och domen av den 30 juni 1992 i målet Italgrani,
punkterna 20 och 29).
Kommissionen har likaså betonat att dess argument i förevarande mål skiljer sig i grunden från de argument den framförde i
målen Preussag Stahl och Moccia Irme och som avvisades av förstainstansrätten (förstainstansrättens dom av den 31 mars 1998
i mål T-129/96, Preussag Stahl mot kommissionen, REG 1998, s. II‑609, punkt 31, och av den 12 maj 1999 i de förenade målen T‑164/96–T‑167/96,
T-122/97 och T-130/97, Moccia Irme m.fl. mot kommissionen, REG 1999, s. II-1477, punkt 65). Kommissionen har särskilt erinrat
om att den i målet Preussag Stahl mot kommissionen gjorde en invändning om rättegångshinder mot en talan med hänvisning till
att sökanden inte hade väckt talan mot beslutet att inleda förfarandet. Förstainstansrätten konstaterade att det slutgiltiga
beslutet hade egna rättsverkningar, däribland skyldigheten att återbetala det utbetalade stödet, och att det berörda företaget
därför måste ha möjlighet att föra talan mot ett sådant beslut oavsett om företaget har angripit beslutet att inleda det formella
granskningsförfarandet avseende det omtvistade stödet eller inte. Kommissionens invändning om rättegångshinder ogillades således,
eftersom den avsåg ansökan i sin helhet, bland annat de delar där sökanden ifrågasatte ställningstaganden som kommissionen
gjort först i samband med det slutgiltiga beslutet. Kommissionen har anfört att detta inte är fallet i förevarande mål där
kommissionen bestrider att sökanden kan framföra invändningar som rör den kvalificering av stödet som nytt som gjordes i beslutet
att inleda det formella granskningsförfarandet.
Sökanden har invänt mot detta argument med motiveringen dels att det strider mot principen om processekonomi, dels att beslutet
att inleda det formella granskningsförfarandet endast kan angripas självständigt om det medför skada för den som beslutet
är riktat till (domen i målet Cenemesa och domen av den 30 juni 1992 i målet Italgrani), vilket endast är fallet om ett sådant
beslut innebär en skyldighet för denne att iaktta ett visst beteende, en skyldighet att avhålla sig från ett sådant eller
om beslutet i vilket fall som helst har oåterkalleliga verkningar. Det är emellertid inte fallet i förevarande mål där det
endast är det slutgiltiga beslutet som har verkningar som går sökanden emot. I vart fall har sökanden gjort gällande att det
slutgiltiga beslutet, i vilket stödet förklaras vara oförenligt med den gemensamma marknaden, ger upphov till nya rättsverkningar
som är helt självständiga i förhållande till beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet, vilket ger sökanden
rätt att ifrågasätta detta besluts lagenlighet. Detta innebär att det är möjligt att, till stöd för en sådan talan om ogiltigförklaring,
åberopa grunder som är gemensamma för det slutgiltiga beslutet och för beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet
om det senare inte har varit föremål för en separat talan, oavsett om beslutet som fattats med stöd av artikel 88.2 EG har
ifrågasatts eller inte (se domarna i de ovannämnda målen Preussag Stahl mot kommissionen och Moccia Irme m.fl. mot kommissionen).
Förstainstansrättens bedömning
Kommissionen har i huvudsak hävdat att sökanden inte längre kan angripa det slutgiltiga beslutet i den mån den berörda åtgärden
därigenom kvalificeras som ett nytt stöd, vilket den första grunden för talan handlar om, eftersom denna kvalificering följer
av beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet, ett beslut som sökanden inte har ifrågasatt inom den föreskrivna
fristen och som därmed påstås ha vunnit laga kraft.
Förstainstansrätten påpekar inledningsvis att det framgår av fast rättspraxis att åtgärder som har tvingande rättsverkningar
som kan påverka sökandens intressen genom att väsentligt förändra dennes rättsliga ställning utgör rättsakter och beslut som
kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring i den mening som avses i artikel 230 EG (domstolens dom av den 11 november
1981 i mål 60/81, IBM mot kommissionen, REG 1981, s. 2639, punkt 9, svensk specialutgåva, volym 6, s. 225, och förstainstansrättens
dom av den 18 december 1992 i de förenade målen T-10/92–T-12/92 och T-15/92 Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, REG 1992,
s. II-2667, punkt 28, svensk specialutgåva, volym 13, s. 97).
När det rör sig om rättsakter som utarbetas i flera led, i synnerhet efter ett internt förfarande, är det i princip endast
de åtgärder som slutgiltigt fastslår institutionens ställningstagande i slutet av detta förfarande som utgör en rättsakt som
kan angripas, och inte mellanliggande åtgärder som syftar till att förbereda det slutliga beslutet (domarna i de ovannämnda
målen IBM mot kommissionen, punkt 10, och Cimenteries CBR m.fl. mot kommissionen, punkt 28).
Enligt denna rättspraxis utgör det slutgiltiga beslutet som kommissionen antagit för att avsluta det formella granskningsförfarandet
som föreskrivs i artikel 88.2 EG en rättsakt mot vilken talan kan väckas med stöd av artikel 230 EG. Ett sådant beslut har
nämligen tvingande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen eftersom det avslutar förfarandet i fråga och innehåller
ett definitivt ställningstagande beträffande de granskade åtgärdernas förenlighet med reglerna om statligt stöd. Sålunda har
berörda parter kvar sin möjlighet att angripa det slutgiltiga beslutet, genom vilket det formella granskningsförfarandet avslutas,
och i samband därmed måste de kunna ifrågasätta de olika bedömningar som utgör grunden för kommissionens slutgiltiga ståndpunkt.
Denna möjlighet existerar oberoende av huruvida beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet har rättsverkningar
som innebär att en talan om ogiltigförklaring kan väckas. Förvisso finns det enligt domstolens och förstainstansrättens rättspraxis
en möjlighet att väcka talan mot beslutet att inleda ett förfarande om detta för med sig slutgiltiga rättsverkningar som inte
kan ändras
a posteriori
genom det slutgiltiga beslutet. Så är fallet när kommissionen inleder det formella granskningsförfarandet avseende en åtgärd
som den tills vidare kvalificerar som nytt stöd, eftersom detta beslut för med sig rättsverkningar som är självständiga i
förhållande till det slutgiltiga beslutet. Det uppskjutande av genomförandet av åtgärden i fråga som enligt artikel 88.3 EG
följer av den provisoriska kvalificeringen av åtgärden som nytt stöd är självständigt i förhållande till det slutgiltiga beslutet
och tidsmässigt begränsat till den tidpunkt då det formella förfarandet avslutas (se bland annat domen i målet Cenemesa, punkterna
12–24, och domen av den 30 juni 1992 i målet Italgrani, punkterna 29 och 30, domstolens dom av den 9 oktober 2001 i mål C-400/99,
Italien mot kommissionen, REG 2001, s. I-7303, punkterna 56–62 och 69, och förstainstansrättens dom av den 30 april 2002 i
de förenade målen T-195/01 och T-207/01, Government of Gibraltar mot kommissionen, REG 2002, s. II-2309, punkterna 80–86).
Möjligheten att väcka talan mot ett beslut om att inleda ett förfarande kan dock inte leda till att de berörda parternas processuella
rättigheter inskränks genom att de hindras från att väcka talan mot det slutgiltiga beslutet och att till stöd för sin talan
åberopa brister rörande samtliga led i det förfarande som har lett fram till beslutet.
Det kan inte förnekas att beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet, även om det har egna självständiga rättsverkningar,
är av förberedande karaktär i förhållande till det slutgiltiga beslutet genom vilket kommissionens inställning fastställs
definitivt. Sålunda föreskrivs i artikel 6 i förordning nr 659/1999 att beslutet att inleda ett formellt granskningsförfarande
skall sammanfatta relevanta sakförhållanden och rättsfrågor, att en preliminär bedömning beträffande den föreslagna åtgärdens
karaktär av stöd skall inbegripas och att tvivlen beträffande åtgärdens förenlighet med den gemensamma marknaden skall anges.
Den berörda medlemsstaten och andra berörda parter skall uppmanas att yttra sig inom en föreskriven tidsfrist. Att de bedömningar
som görs i beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet nödvändigtvis måste vara av provisorisk karaktär bekräftas
av artikel 7 i förordning nr 659/1999, i vilken det föreskrivs att kommissionen genom det slutgiltiga beslutet kan besluta
att den anmälda åtgärden inte utgör ett stöd, att det anmälda stödet är förenligt med den gemensamma marknaden, att det anmälda
stödet kan anses vara förenligt med den gemensamma marknaden under vissa villkor eller att det anmälda stödet är oförenligt
med den gemensamma marknaden. Inget hindrar för övrigt kommissionen från att, efter att inledningsvis i sitt beslut att inleda
det formella granskningsförfarandet ha fastslagit att åtgärden i fråga utgjorde ett nytt stöd, slå fast att åtgärden utgör
ett befintligt stöd genom det beslut som avslutar förfarandet.
I förevarande fall räcker det att konstatera att det omtvistade beslutet är ett slutgiltigt beslut som avslutar ett förfarande
och att det ger upphov till tvingande och slutgiltiga rättsverkningar för berörda parter, bland annat genom att stödet enligt
beslutet skall kvalificeras som nytt och oförenligt med den gemensamma marknaden och genom att Italien åläggs att inte genomföra
stödet och åläggs att upphäva detsamma. Således måste sökanden ha en möjlighet att väcka talan mot beslutet i sin helhet,
inklusive kvalificeringen av stödet som ett nytt stöd oavsett om sökanden har angripit denna aspekt av beslutet att inleda
det formella granskningsförfarandet avseende det ifrågavarande stödet eller inte (se domarna i de ovannämnda målen Preussag
Stahl mot kommissionen, punkt 31, och Moccia Irme m.fl. mot kommissionen, punkt 65). I motsats till vad kommissionen har hävdat
vilar förstainstansrättens domar i målen Preussag Stahl och Moccia Irme på samma principer som det förevarande målet, det
vill säga att det omtvistade beslutet är ett slutgiltigt beslut som har egna rättsverkningar och att berörda parter därmed
har rätt att väcka talan mot det. Den omständigheten att kommissionen i målet Preussag Stahl framställde en invändning om
rättegångshinder avseende talan i sin helhet och att invändningen i det förevarande målet endast avser en viss grund ändrar
på intet sätt frågans natur.
Vad beträffar påståendet att det skulle vara av allmänt intresse att skyndsamt fastställa vilka tvister som kan uppkomma beträffande
kvalificeringen av åtgärden i fråga konstaterar förstainstansrätten att ett sådant argument inte under några omständigheter
kan beröva berörda parter möjligheten att väcka talan mot ett beslut som förändrar deras rättsliga ställning.
Förstainstansrätten konstaterar således att kommissionens tolkning skulle leda till en situation som är oförenlig med de principer
som stadfästs i rättspraxis om mot vilka rättsakter talan kan väckas. Kommissionens hypotes skulle medföra att den omständigheten
att gemenskapsdomstolarna uttalade sig på ett inledande stadium i förfarandet beträffande förberedande rättsakter, såsom beslutet
att inleda det formella granskningsförfarandet, särskilt beträffande kvalificeringen av ett stöd som nytt, skulle hindra berörda
parter från att angripa det slutgiltiga beslutet genom vilket kommissionen kan ändra de bedömningar som den gjort i det inledande
beslutet. Att godta denna tolkning skulle leda till ett föregripande av diskussionen i sak och en sammanblandning av de olika
leden i administrativa förfaranden och domstolsförfaranden. Därmed skulle det grundläggande syftet med det formella granskningsförfarande
som inleds av kommissionen gå förlorat, vilket är att möjliggöra för berörda parter att yttra sig beträffande samtliga tvistiga
frågor i ärendet och för kommissionen att anta det slutgiltiga beslutet med hänsyn till dessa yttranden.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan det inte med framgång hävdas att underlåtenheten att inom den föreskrivna fristen väcka
talan mot ett beslut att inleda det formella granskningsförfarandet skulle innebära att sökanden inte därefter genom en talan
mot det slutgiltiga beslutet kan invända mot att den berörda åtgärden kvalificerats som nytt stöd.
Härav följer att den första grunden kan tas upp till prövning.
Prövning i sak
Parternas argument
Sökanden har erinrat om att kommissionen i sitt beslut av den 14 december 1992 uttryckte uppfattningen att artikel 48 i den
regionala lagen nr 32/91 var förenlig med fördragets regler om statligt stöd, och endast förbehöll sig möjligheten att se
över sin ståndpunkt vid ett senare tillfälle i enlighet med artikel 93.1 i fördraget (nu artikel 88.1 EG). Sökanden har också
påpekat att kommissionen inte har använt sig av denna möjlighet eftersom den ansåg att de successiva återfinansieringarna
av artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 genom artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala
lagen nr 33/96 var förenliga med den gemensamma marknaden.
Mot denna bakgrund har sökanden hävdat att artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 skall betraktas som en ren återfinansiering
av artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91. En jämförelse mellan dessa två bestämmelser visar nämligen att de överensstämmer
med varandra vad gäller stödmottagare, subventioner och målsättningar. Skillnaderna består i införandet av en uttrycklig hänvisning
till vissa produktionsår, utvidgandet av gruppen av stödmottagare och en uppenbar ändring av de budgetår som finansieringen
rör.
Sålunda anser sökanden att artikel 88.1 EG och väsentliga formföreskrifter har åsidosatts genom att kommissionen inledde en
granskning av huruvida det stöd som föreskrivs i artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 var förenligt med den gemensamma
marknaden som om det rörde sig om ett nytt stöd i den mening som avses i artikel 87 EG, i stället för att behandla det som
en återfinansiering av ett befintligt stöd som dessförinnan godkänts i den mening som avses i artikel 88.1 EG, vilket kommissionen
var skyldig att göra.
Sökanden har sålunda hävdat att det inte, såsom sker i det omtvistade beslutet i skäl 52 c, med fog kan påstås att det genom
artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 inrättas en ny stödordning. Enligt sökanden innehåller artikel 48 i den regionala
lagen nr 32/91 ingen tidsbegränsning beträffande vilka produktionsår det subventionerade lånet kan beviljas för. Sökanden
anser att hänvisningen i den regionala lagen nr 32/91 till de tre åren under perioden 1991–1993 skall ges en rent finansieringsmässig
innebörd, nämligen att de beviljade krediterna kan användas under dessa tre år, men att det saknas tidsbegränsningar beträffande
vilka produktionsår handelsföretagen kan beviljas krediter för. Artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 däremot syftar till
att mer restriktivt avgränsa den period som stödet kan tillämpas på, nämligen produktionsåren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996.
Sökanden bedömer även att det inte föreligger någon specifik skillnad mellan återfinansieringen enligt artikel 6 i den regionala
lagen nr 68/95 och den som genomfördes med stöd av artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala
lagen nr 33/96, som godkändes av kommissionen, eftersom samtliga dessa artiklar syftade till att omfördela de belopp som från
början föreskrevs genom artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91.
Sökanden har vidare framhållit att det följer av rättspraxis att kommissionen inte skall göra en individuell granskning av
stödåtgärderna när det allmänna stödsystemet har blivit godkänt (domstolens dom av den 5 oktober 1994 i mål C‑47/91, Italien
mot kommissionen, REG 1994, s. I-4635, svensk specialutgåva, volym 16, s. I-145, nedan kallad domen av den 5 oktober 1994
i målet Italgrani). Om kommissionen tilläts att göra en ny bedömning av dessa stödåtgärder skulle principen om skydd för berättigade
förväntningar och rättssäkerhetsprincipen riskera att åsidosättas. Dessa principer måste också tillämpas när ett stödprogram,
som redan har godkänts, skall bekräftas genom en ren återfinansiering av de belopp som inte har använts. Sålunda anser sökanden
att när det (såsom i förevarande fall) inte är fråga om att föreslå lämpliga åtgärder som är knutna till den pågående utvecklingen
eller den gemensamma marknadens funktion inom ramen för en fortlöpande granskning av ett stödprogram, är det inte tillåtet
att göra en ny granskning av ett sådant stödprogram. I förevarande fall skedde den nya granskningen inte mot bakgrund av det
tidigare beslutet om godkännande, utan med tillämpning av fördraget, vilket stred mot principen om skydd för berättigade förväntningar
och rättssäkerhetsprincipen.
Sökanden har slutligen gjort gällande att kommissionen, i redogörelsen för skälen till att betrakta artikel 6 i den regionala
lagen nr 68/95 som ett nytt stödsystem, har underlåtit att beakta bestämmelsens verkliga innebörd, eftersom kommissionens
kvalificering är annorlunda och motstridig i förhållande till det tidigare beslutet genom vilket stödet godkändes och eftersom
kommissionen inte har lämnat någon motivering vad gäller de synpunkter som de italienska myndigheterna inkommit med.
Kommissionen har gjort gällande att sökandens invändningar beträffande kvalificeringen av stödet saknar grund eftersom de
åtgärder som avses i artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 inte gäller befintligt stöd och på intet sätt ingår i något
program av obegränsad varaktighet som påstås ha inrättats genom artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 och som tidigare
skulle ha godkänts genom kommissionens beslut av den 14 december 1992.
Enligt kommissionen innehåller beslutet av den 14 december 1992 beträffande artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 endast
ett godkännande av ett program som var begränsat till treårsperioden 1991–1993, vilken kan tolkas som att den sammanfaller
med produktionsåren 1990/1991, 1991/1992 och 1992/1993. Artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 kan därmed inte betraktas
som en ren återfinansiering av artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91, eftersom den senare bestämmelsen rör treårsperioden
1995–1997 och produktionsåren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996, det vill säga perioder som ligger senare i tiden än dem
som avses i den tidigare bestämmelsen.
Sålunda utgör artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 ett nytt stöd och mer exakt ett nytt stöd med retroaktiv verkan och
inte en ny finansiering av ett stödprogram. Följaktligen har kommissionen hävdat att hänvisningen till domen av den 5 oktober
1994 i målet Italgrani saknar relevans och att kommissionen inte med fog kan anklagas för något som helst åsidosättande av
principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen. Kommissionen har också understrukit att skäl
52 i det omtvistade beslutet innehåller en uttömmande och övertygande förklaring till varför de granskade åtgärderna måste
betraktas som nya stöd.
Förstainstansrättens bedömning
Inledningsvis påpekar förstainstansrätten att det omtvistade stödet inte anmäldes av de italienska myndigheterna inom ramen
för det fortlöpande samarbete mellan kommissionen och medlemsstaterna som inrättats genom artikel 88.1 EG och som gäller befintliga
stöd, utan enligt artikel 88.3 EG, som avser nytt stöd. Skrivelsen av den 8 augusti 1995 från de italienska myndigheterna,
genom vilken kommissionen underrättades om förslaget till regional lag som sedan blev den regionala lagen nr 68/95, avser
sålunda uttryckligen artikel 88.3 EG och innehåller ingen hänvisning till artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 eller
till kommissionens beslut av den 14 december 1992, genom vilket stödet enligt denna bestämmelse godkändes.
Således hade kommissionen a priori fog att inleda det formella granskningsförfarandet enligt de bestämmelser som är tillämpliga
på nytt stöd.
Kvalificeringen av stöd svarar emellertid mot en objektiv situation som inte är beroende av den bedömning som gjordes vid
tiden för anmälan av stödet eller då förfarandet enligt artikel 88.2 EG inleddes, och förstainstansrätten skall därför granska
de olika invändningarna som sökanden har anfört inom ramen för denna grund.
Sökanden har anfört att granskningen av artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 som ett nytt stöd och inte som en återfinansiering
av det stöd som föreskrivs i artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91, vilket dessförinnan godkänts av kommissionen, utgör
ett åsidosättande av artikel 88.1 EG.
Det skall genast påpekas att artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala lagen nr 33/96 innehåller
en uttrycklig hänvisning till artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 beträffande målsättningarna med denna artikel. Artikel
6 i den regionala lagen nr 68/95 innehåller däremot ingen hänvisning alls till artikel 48.
Dessutom rör artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 en annan period än den som blev föremål för granskning i samband med
artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91. Enligt artikel 6.1 och 6.6 i den regionala lagen nr 68/95 avser stödet ”åren 1995–1997”
och ”perioden 1995–1997” medan det framgår av artikel 48.1 och 48.6 i den regionala lagen nr 32/91 att det stöd som godkändes
genom beslutet av den 14 december 1992 avsåg ”åren 1991–1993” och ”perioden 1991–1993”.
Således hade kommissionen fog för sin bedömning att någon granskning av ett stödprogram för åren 1995–1997 inte hade företagits
inom ramen för beslutet att godkänna ett stödprogram för en annan period, nämligen åren 1991–1993.
Denna slutsats påverkas inte av något av de argument sökanden har anfört i denna fråga.
Vad beträffar argumentet att angivelserna ”åren 1991–1993” och ”perioden 1991–1993” i artikel 48 i den regionala lagen nr
32/91 endast syftar till att precisera att de krediter som beviljats med stöd av denna artikel fick användas under åren 1991,
1992 och 1993 och därmed inte kan tolkas som en hänvisning till de produktionsår som motsvarar dessa tre år, konstaterar förstainstansrätten
att detta argument saknar betydelse för analysen ovan. Även om det var så att treårsperioden 1991–1993 som anges i artikel
48 i den regionala lagen nr 32/91 inte avsåg de produktionsår som motsvarar dessa år, skulle detta inte räcka för att betrakta
artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 som en ren återfinansieringsåtgärd i förhållande till tidigare godkända bestämmelser,
eftersom den period som avses i artikel 48 är en annan än treårsperioden 1995–1997 som avses i artikel 6 och som det omtvistade
beslutet handlar om.
Inte heller kan sökanden med fog hävda att om artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 inte innehåller någon tidsbegränsning
beträffande de produktionsår som det subventionerade lånet kan beviljas för, kan de berörda näringsidkarna beviljas krediter
inom ramen för detta program (30 miljoner italienska lire (ITL)) utan begränsning i tiden till vissa produktionsår, och att
artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 därmed endast utgör en återfinansiering av detta program för produktionsåren 1993/1994,
1994/1995 och 1995/1996 (till ett belopp om 15 miljoner ITL). Skillnaden mellan dessa två bestämmelser är nämligen grundläggande.
Genom den första tilläts endast stöd ”för åren 1991–1993” (se artikel 48. I den regionala lagen nr 32/91), medan stöd enligt
den andra bestämmelsen endast tillåts ”för åren 1995–1997” (se artikel 6.1 i den regionala lagen nr 68/95). En skyldighet
förelåg att anmäla varje förlängning av perioden 1991–1993 enligt artikel 88.3 EG, såsom de italienska myndigheterna gjort,
vilket leder till en ny granskning av stödet.
När det gäller argumentet att det inte föreligger någon skillnad mellan den påstådda återfinansieringen enligt artikel 6 i
den regionala lagen nr 68/95 och återfinansieringen enligt artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala
lagen nr 33/96, som godkänts av kommissionen, konstaterar förstainstansrätten att det framgår av det omtvistade beslutet varför
dessa åtgärder måste åtskiljas. Artikel 7 i den regionala lagen nr 81/95 och artikel 20 i den regionala lagen nr 33/96 innehåller
båda en hänvisning till artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 och syftar till att finansiera åtgärder för produktionsåret 1992/1993
under räkenskapsåren 1995 och 1996 (se det omtvistade beslutet, skäl 52 b), medan artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95
inte innehåller något omnämnande av artikel 48 i den regionala lagen nr 32/91 och syftar till att finansiera åtgärder för
produktionsåren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996 (se det omtvistade beslutet, skäl 52 d,
in fine
).
Det framgår av det ovan sagda att talan inte kan bifallas på den grunden att artikel 88.1 EG har åsidosatts.
Vidare har sökanden hävdat att kommissionen åsidosatte principen om skydd för berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen
genom att slå fast att artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 var ett nytt stöd.
Sökanden har härvid hänvisat till domen av den 5 oktober 1994 i målet Italgrani, där det fastställs vilket tillvägagångssätt
som skall iakttas när en part hävdar att ett granskat stöd ingår i ett stödprogram som har godkänts tidigare. I punkt 24 i
denna dom slår domstolen fast att:
”när kommissionen har att ta ställning till en enskild stödåtgärd som påstås har beviljats med tillämpning av ett tidigare
godkänt stödprogram, får kommissionen inte utan vidare granska den direkt i förhållande till fördraget. Den skall före det
att den inleder ett förfarande inskränka sig till att först kontrollera att stödet omfattas av det allmänna stödprogrammet
och uppfyller villkoren som fastställts i beslutet om godkännande av det. Om kommissionen inte gick tillväga på det sättet
skulle den vid granskningen av varje enskild stödåtgärd kunna ändra sitt beslut om godkännande av stödprogrammet, vilket redan
förutsatte en granskning i förhållande till artikel 92 i fördraget [nu artikel 87 EG]. Principen om berättigade förväntningar
och rättssäkerhetsprincipen skulle då äventyras utifrån såväl medlemsstaternas som de ekonomiska aktörernas synvinkel, eftersom
enskilda stödåtgärder som överensstämmer fullt ut med beslutet om godkännande av stödprogrammet när som helst skulle kunna
ifrågasättas av kommissionen.”
Denna rättspraxis kan dock inte med framgång åberopas i förevarande mål eftersom de italienska myndigheterna först som reaktion
på kommissionens beslut av den 13 februari 1998 om att inleda ett förfarande enligt artikel 88.2 EG gjorde gällande att det
berörda stödet utgjorde en återfinansiering av ett tidigare godkänt stöd (se skrivelserna från de italienska myndigheterna
till kommissionen av den 30 juni och den 19 november 1998). Före beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet hade
samma myndigheter själva hänfört sig till den reglering som avser nytt stöd genom att anmäla åtgärden i fråga till kommissionen
med tillämpning av artikel 88.3 EG.
När kommissionen genom sin skrivelse av den 23 januari 1997 tillät återfinansieringen av artikel 48 i den regionala lagen
nr 32/91 för produktionsåret 1992/1993 inom ramen för de åtgärder som föreskrivs enligt artikel 7 i den regionala lagen nr
81/95 och artikel 20 i den regionala lagen nr 33/96 såg den dessutom till att förvarna de italienska myndigheterna om att
godkännandet av denna återfinansiering inte på något sätt på förhand avgjorde den pågående granskningen av artikel 6 i den
regionala lagen nr 68/95 (se det omtvistade beslutet, skäl 52 c).
Mot bakgrund av det föregående kan talan inte bifallas på den grunden att principen om berättigade förväntningar och rättssäkerhetsprincipen
har åsidosatts.
Vidare har sökanden gjort gällande att kommissionen, genom att fastslå att artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 utgjorde
ett nytt stöd, åsidosatte väsentliga formföreskrifter och motiveringsskyldigheten enligt artikel 253 EG.
Härvid konstaterar förstainstansrätten att kommissionen inte har åsidosatt några väsentliga formföreskrifter i förevarande
mål genom att anta det omtvistade beslutet med stöd av artikel 88.2 EG till följd av en anmälan som de italienska myndigheterna
hade gjort i enlighet med artikel 88.3 EG, eftersom det framgår tillräckligt tydligt av skäl 52 i det omtvistade beslutet
varför kommissionen bedömde att artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 inte kunde betraktas som en återfinansiering av artikel
48 i den regionala lagen nr 32/91 i den mening som de italienska myndigheterna hade gjort gällande under det formella granskningsförfarandet.
Det framgår av det ovan sagda att talan inte kan bifallas på den grunden att väsentliga formföreskrifter och motiveringsskyldigheten
har åsidosatts.
Således kan talan inte vinna bifall på den första grunden.
Den andra grunden: Åsidosättande av principen tempus regit actum och maktmissbruk
Parternas argument
Sökanden har invänt mot det omtvistade beslutet på grund av att det stödprogram som föreskrivs i artikel 6 i den regionala
lagen nr 68/95 inte har förklarats förenligt med de regler som är tillämpliga på driftskrediter inom jordbrukssektorn.
Sökanden har för det första anfört att kommissionen har åsidosatt principen
tempus regit actum
och principen om retroaktivitetsförbud vad gäller administrativa rättsakter (domstolens dom av den 16 juni 1993 i mål C-325/91,
Frankrike mot kommissionen, REG 1993, s. I-3283, svensk specialutgåva, tillägg, s. 87, och av den 24 mars 1993 i mål C-313/90,
CIRFS m.fl. mot kommissionen, REG 1993, s. I-1125, svensk specialutgåva, volym 14, s. I-83) genom att tillämpa meddelandet
om driftskrediter, vilket antogs medan det formella granskningsförfarandet pågick, på det stödprogram som avses i artikel
6 i den regionala lagen nr 68/95 och som var av äldre datum än den artikeln. Kommissionen har nämligen vid flera tillfällen
under det administrativa förfarandet givit uttryck för avsikten att tillämpa de nya bestämmelserna beträffande driftskrediter.
I den skrivelse till Italiens ständiga representation av den 2 oktober 1995 där kommissionen begärde närmare upplysningar
om produktionsåret 1995/1996 uppmanade den de italienska myndigheterna att bekräfta att de villkor som uppställdes i det som
bilaga bifogade förslaget till meddelande om driftskrediter var uppfyllda. I en skrivelse av den 23 januari 1997 till den
italienska utrikesministern uppgav kommissionen dessutom att meddelandet om driftskrediter var tillämpligt ”eftersom det handlade
om ett nytt program som fortsätter att [gälla] efter den 1 januari 1996”.
För det andra har sökanden gjort gällande att de italienska myndigheterna har vilseletts av kommissionens antydningar under
det administrativa förfarandet. Myndigheterna var övertygade om att de inte skulle koncentrera sig på stödets art (eftersom
det framstod som givet att det rörde sig om driftskrediter) utan snarare på huruvida villkoren för att åtnjuta stöd var uppfyllda,
det vill säga de villkor som tillämpades före meddelandet om driftskrediter (vilka sökanden ansåg vara uppfyllda) eller de
strängare villkor som uppställdes i meddelandet (vilka sökanden också ansåg var uppfyllda). Ett sådant tillvägagångssätt är
kännetecknande för maktmissbruk.
Till stöd för sina argument har sökanden gjort gällande att kommissionen beaktade kriterier som uppställdes genom meddelandet
om driftskrediter då den utvärderade de tvistiga stödåtgärderna, vilket framgår av hänvisningen till lånens ”säsongsbundna”
natur i skäl 54 c i det omtvistade beslutet. Sökanden har särskilt invänt mot kommissionens påstående att villkoret att stödet
skall vara av säsongsmässig karaktär gällde enligt kommissionens praxis redan innan de nya reglerna i meddelandet om driftskrediter
trädde i kraft. Härvid har sökanden hänvisat till själva texten i meddelandet där det i femte stycket tydligt anges att de
två villkor som var tillämpliga före meddelandets ikraftträdande var att lånen fick ha en löptid på högst ett år och att de
inte fick begränsas till en enda produkt eller en enda verksamhet. Lånens säsongsmässiga karaktär omnämns inte. Sökanden har
hävdat att villkoret om lånens säsongsmässiga karaktär infördes genom meddelandet om driftskrediter, sjunde stycket, som en
av de nya och i framtiden tillämpliga reglerna som syftade till att möjliggöra för jordbrukaren att täcka de kostnader som
är knutna till produktionscykeln innan vinsten från försäljningen kan erhållas.
Sökanden har anfört att de två villkor som gällde enligt kommissionens gamla praxis var uppfyllda (lånens löptid översteg
inte ett år och stödet tillämpades på samtliga citrusfrukter, frukter och grönsaker), vilket för övrigt framgår av det omtvistade
beslutet i skäl 54 c (”Det skulle … visserligen kunna tänkas att det förmånliga lånet inte beviljas för en enda produkt (utan
för två produktkategorier) eller är knutet till en enda åtgärd (utan huvudsakligen en enda åtgärd, export) och att lånetiden
inte överskrider tolv månader”).
Kommissionen har först och främst preciserat att sökanden i huvudsak anklagar kommissionen för att utan fog ha tillämpat de
regler som uppställs i meddelandet om driftskrediter. Kommissionen har anfört att detta argument inte stöds av de faktiska
omständigheterna, eftersom det i femte stycket i skäl 53 i det omtvistade beslutet anges att de tillämpliga reglerna i det
aktuella fallet var de som var tillämpliga före ikraftträdandet av meddelandet om driftskrediter.
Kommissionen har också betonat att de italienska myndigheterna inte har vilseletts eftersom det i skäl 2.4 och följande skäl
i beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet preciseras att kommissionen har godtagit deras inställning till
vilka regler som var tillämpliga och det uttryckligen hänvisas till den praxis som gällde före meddelandet om driftskrediter.
Slutligen har kommissionen hävdat att kriteriet säsongsmässig karaktär inte, i motsats till vad sökanden har gjort gällande,
utgör ett nytt villkor för driftskrediter som införts av kommissionen, utan att det är oupplösligen sammanlänkat med själva
begreppet driftskredit eller regleringsårslån. Det utgör till och med själva kärnan i dessa begrepp.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten skall definiera vilka regler som är tillämpliga av tidsmässiga skäl (
ratione temporis
) på den anmälda åtgärden innan den övergår till att undersöka innehållet i dessa regler och deras tillämpning i det förevarande
fallet.
1.
Tillämpliga regler
ratione temporis
Det framgår av det omtvistade beslutet att kommissionen efter att till en början ha ämnat tillämpa de nya reglerna i meddelandet
om driftskrediter (se skäl 53, tredje styckena) slutligen avstod från detta och begränsade sig till att tillämpa de regler
som följer av kommissionens tidigare praxis (se skäl 53, fjärde och femte styckena).
Förstainstansrätten påpekar särskilt att det uttryckligen framgår av skäl 53 femte stycket att med hänsyn till att de stödåtgärder
som införts genom artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 var avsedda att tillämpas på åren 1993/1994, 1994/1995 och 1995/1996
och att kommissionens meddelande om driftskrediter som antogs därefter endast är tillämpligt på stöd som infördes eller fortsatte
att existera efter den 30 juni 1998, måste artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 granskas ”på grundval av de kriterier
som var tillämpliga på förmånliga lån med kort löptid före den 30 juni 1998, den dag efter vilken det nya meddelandet [om
driftskrediter] skall tillämpas”. Härigenom ansluter kommissionen helt enkelt sig till de synpunkter som de italienska myndigheterna
inkom med genom skrivelsen av den 30 juni 1997 (se det omtvistade beslutet, skäl 36).
Sålunda saknar sökanden fog för sin anklagelse mot kommissionen bestående i att den senare skulle ha analyserat yttrandena
från de italienska myndigheterna i strid med de regler som var tillämpliga
ratione temporis
på driftskrediter genom att tillämpa de nya reglerna som uppställs i meddelandet om driftskrediter, eller att kommissionen
skulle ha gjort sig skyldig till maktmissbruk i samband med denna analys.
2.
Innehållet i de regler som är tillämpliga
ratione temporis
Sökanden har gjort gällande att det omtvistade beslutet fattades i strid med de regler som var tillämpliga före ikraftträdandet
av de nya reglerna i meddelandet om driftskrediter. Detta berodde på att hänsyn hade tagits till kriteriet om stödets säsongsmässiga
karaktär, vilket, enligt sökanden, inte beaktades i kommissionens tidigare praxis.
Härvid påpekar förstainstansrätten, innan den övergår till en beskrivning av de nya reglerna som är tillämpliga från och med
den 30 juni 1998, att det i meddelandet om driftskrediter anges att det sedan flera år tillbaka har varit kommissionens fasta
politik att inte invända mot statligt stöd som ges i form av kortfristiga krediter med subventionerad ränta inom jordbrukssektorn.
I detta meddelande preciseras sålunda att kommissionen endast har ”ställt följande villkor: lånen får ha en löptid på högst
ett år och lånen får samtidigt inte begränsas till en enda produkt eller en enda verksamhet”. Samtidigt framhålls att ”[o]mfattningen
av stöddelen [inte är] begränsad och inget hindrar att den subventionerade krediten förnyas varje år för enskilda förmånstagare”
(meddelandet om driftskrediter, femte stycket).
Till skillnad från vad sökanden har gjort gällande innebär emellertid inte ett sådant fastställande att stödets säsongsmässiga
karaktär kan ignoreras. Denna karaktär ingår nämligen i själva definitionen av driftstöd, vilken av nödvändighet återknyter
till begreppet regleringsårslån, det vill säga en kredit som syftar till att täcka de kostnader som uppkommer i förväg för
näringsidkaren på grund av produktionscykeln inom jordbruket innan denne uppbär de intäkter som är hänförliga till samma produktionscykel
(se kommissionens beslut av den 13 februari 1998 om att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG, skäl 2.8,
in fine
).
Att driftstödet är av säsongsmässig karaktär följer av en handling från kommissionen med titeln ”La politique de concurrence
en agriculture”. I
Sjuttonde årsrapporten om konkurrenspolitiken
anges beträffande nämnda handling att den beskriver de allmänna linjer kommissionen har följt vid tillämpningen av konkurrensreglerna
inom jordbruksområdet, vilket gjorde den till en referensram som var känd av medlemsstaterna, statliga organ och berörda näringsidkare.
Enligt denna handling skall stöd som ges i form av krediter med förmånlig ränta betraktas som oförenliga med den gemensamma
marknaden när de beviljas ”för en löptid som överstiger regleringsåret (tolv månader), för en enda produkt och för en enda
verksamhet” (
a contrario
skall stöd som uppfyller dessa två kriterier betraktas som förenliga med den gemensamma marknaden). Vidare förklaras i texten
att kommissionens ståndpunkt är ”motiverad av de särskilda finansieringsbehoven inom jordbruksnäringen på grund av de särdrag
som hänger samman med produktionscyklerna”.
Den ifrågavarande åtgärdens säsongsmässiga karaktär nämns även i sjunde stycket i meddelandet om driftskrediter i den del
där kommissionens slutsatser efter omprövningen av praxis redovisas. Där förklaras att ”jordbruket inom gemenskapen – beroende
på denna sektors och därmed förknippade verksamheters natur, särskilt produktionens säsongsmässiga karaktär och jordbruksföretagens
struktur – kan vara mindre gynnat än aktörer inom andra sektorer av ekonomin, i fråga om både behovet av kortfristiga krediter
och möjligheten att finansiera dessa”.
Det är sålunda nödvändigheten av att tillfredsställa de speciella finansieringsbehov som följer av jordbruksproduktionens
säsongsmässiga karaktär som rättfärdigar de två kriterier som har uppställts för att bedöma driftskrediternas förenlighet
med fördragsbestämmelserna. Sådana åtgärder kan inte utvärderas utan att den säsongsmässiga karaktären beaktas.
Härvid konstaterar förstainstansrätten att den beskrivning av kommissionens tidigare praxis som ges i skäl 53 andra stycket
i det omtvistade beslutet, nämligen att enligt ”de regler som vid den tid då anmälan gjordes var tillämpliga på förmånliga
lån med kort löptid inom jordbrukssektorn fick lånet inte beviljas för en enda produkt eller en enda åtgärd och löptiden fick
inte överskrida tolv månader”, kompletteras av skäl 54 första stycket. Där hänvisas inte endast till de två ovannämnda kriterierna,
utan också till den ifrågavarande åtgärdens säsongsmässiga karaktär då det anges att de kriterier som var tillämpliga på den
ifrågavarande åtgärden före ikraftträdandet av de nya reglerna i meddelandet om driftskrediter är följande: ”Lånen måste vara
av ‘säsongsbunden’ natur och avsedda att täcka allmänna kostnader (köp av råvaror, betalning av arbetskraft, etc.). Lånet
får inte enbart knytas till en enda produkt eller en enda åtgärd och lånets löptid får inte överskrida tolv månader.”
För övrigt kan sökanden inte förvånas över användningen av kriteriet om stödets säsongsmässiga karaktär som uttryckligen nämns
i skäl 2.5 i beslutet att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG såsom ett av ”de kriterier rörande statligt stöd i form
av förvaltningslån som tillämpades av kommissionen enligt dess fasta praxis före antagandet av de tillämpningsföreskrifter
som offentliggjordes i EGT C 44 av den 14 februari 1996 [meddelandet om driftskrediter]”. Vidare preciseras i skäl 2.6 i nämnda
beslut att det förelåg tvivel om huruvida ”det berörda stödet kan betraktas som ett förvaltningslån i egentlig mening (dvs.
ett regleringsårslån)”.
Således kan kritik inte riktas mot kommissionen för att den vid analysen av yttrandena från de italienska myndigheterna angående
kvalificeringen av den anmälda åtgärden som driftskredit tog hänsyn till åtgärdens säsongsmässiga karaktär.
3. Tillämpningen av dessa regler i det förevarande fallet
När det gäller hur kommissionen i det omtvistade beslutet tillämpade de regler som är tillämpliga på driftskrediter, räcker
det med att konstatera att sökanden inte har bestridit att det ifrågavarande stödet saknar en säsongsmässig karaktär, utan
har nöjt sig med att felaktigt hävda att det inte förelåg något krav på en sådan karaktär förrän efter ikraftträdandet av
de nya reglerna om driftskrediter som uppställts av kommissionen.
Särskilt av ansökan framgår det tydligt att sökanden medger att stödet i fråga inte är av säsongsmässig karaktär (”det råder
ingen tvekan om att det stöd som föreskrivs i artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 ... tillämpas till förmån för handelsföretag,
och att det således utfaller efter det att produktionskostnader har uppstått för jordbrukaren”).
För övrigt påpekar förstainstansrätten att sökanden inte har bestridit att kriteriet om lånets varaktighet (löptiden får inte
överskrida tolv månader, även om krediten kan förnyas varje år) inte var uppfyllt i det förevarande målet, med hänsyn till
att amorteringstiden för lånet var trettiosex månader (eller närmare bestämt att ”den genomsnittliga tiden utan tvivel understiger
trettiosex månader”, men att det ”inte [kan] uteslutas att lånen i fråga kan ha en löptid som överskrider tolv månader”) (se
det omtvistade beslutet, punkt 54 b och, enligt hänvisning där, punkt 32).
Således kan kritik inte riktas mot kommissionen för att den gjorde bedömningen att driftskrediten i det förevarande fallet
inte var av säsongsmässig karaktär.
Av det ovan anförda framgår att talan inte kan vinna bifall på den andra grunden.
Den tredje grunden: Åsidosättande av artikel 87 EG, maktmissbruk och åsidosättande av artikel 253 EG på grund av bristande
motivering
Denna grund omfattar tre typer av argument, nämligen sådana som rör begreppet exportstöd, sådana som rör begreppen stöd till
undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter och sysselsättningsstöd, samt sådana som rör begreppet driftstöd
som beviljas för att sanera tidigare skulder.
4. Invändningar rörande begreppet exportstöd
Parternas argument
Sökanden har kritiserat det omtvistade beslutet för att det ifrågavarande stödet enligt detta beslut skall kvalificeras som
exportstöd. Enligt sökanden har kommissionen emellertid inte nått denna slutsats genom att granska stödet i fråga mot bakgrund
av principerna enligt artikel 87 EG, utan genom att använda uteslutningsmetoden enligt ett kriterium som saknar grund i det
regelverk som är tillämpligt på statligt stöd. Dessutom motiveras kvalificeringen av stödet som exportstöd enligt det omtvistade
beslutet av att de italienska myndigheterna inte inkommit med bevis avseende vilken effekt exporten till länder utanför Italien
har på exporten från Sicilien. Sökanden anser mot denna bakgrund att kommissionen har åsidosatt artikel 87 EG och gjort sig
skyldig till maktmissbruk, eftersom det är på kommissionen det ankommer att fastställa att stödet i fråga medför en störning
av konkurrensen på den gemensamma marknaden.
Sökanden har anfört att detta tillvägagångssätt har betydelse även vad gäller motiveringen. I domstolens rättspraxis fastställs
nämligen principen att ett beslut som inte innehåller några uppgifter om situationen på den relevanta marknaden, om stödmottagarföretagets
marknadsandelar, om handeln med de berörda produkterna mellan medlemsstaterna och om stödmottagarnas export inte uppfyller
de minimikrav som ställs på en motivering (domarna i de ovannämnda målen Frankrike mot kommissionen och CIRFS m.fl. mot kommissionen).
Härvid har sökanden påpekat att den information som återfinns i skäl 41 i det omtvistade beslutet beträffande exporten av
italienska citrusfrukter, frukter och grönsaker inte innehåller några uppgifter om den procentuella andelen produkter som
härrör från regionen Sicilien, vilket betyder att den effekt som det statliga stödet påstås ha på handeln i gemenskapen har
fastställts på grundval av avsaknaden av uppgifter, till dess att de italienska myndigheterna har visat motsatsen.
Kommissionen har hävdat att även om sökandens invändningar var befogade skulle de inte kunna leda till en ogiltigförklaring
av det omtvistade beslutet, eftersom de hänför sig till en passage i motiveringen som, vilket uttryckligen sägs i beslutet,
inte påverkar själva beslutet (se det omtvistade beslutet, skäl 55).
Förstainstansrättens bedömning
Sökandens argument, enligt vilket det omtvistade beslutet innehåller slutsatsen att stödet i fråga skall kvalificeras som
exportstöd, stöds inte av de faktiska omständigheterna. Det framgår nämligen uttryckligen av det omtvistade beslutet att tanken
visserligen inledningsvis var att göra en sådan kvalificering, men att den bedömningen slutligen frångicks.
Skäl 55 i det omtvistade beslutet visar att kommissionen beaktade att de italienska myndigheterna i sina synpunkter invänt
mot att den anmälda stödåtgärden kvalificerades som exportstöd genom att notera att ”försäljning utanför det regionala territoriet
inte nödvändigtvis eller uteslutande behöver innebära export utanför det italienska territoriet” och slå fast att ”... inom
ramen för detta beslut [görs därför] ingen särskild granskning av stödet enligt den definitionen”.
Förvisso anges i skäl 55, efter det att det har preciserats att avsikten inte längre är att kvalificera stödet som exportstöd,
följande: ”Med hänsyn till den metod enligt vilken stödet beräknas (se punkt 23) verkar det dock, vilket kommissionen påpekade
i sitt beslut att inleda förfarandet, som om den metoden överensstämmer med metoderna för beräkning av exportstöd. De italienska
myndigheterna grundar dessutom sina synpunkter på en bokstavlig tolkning av artikel 6 i lag nr 68/95, utan att lämna någon
relevant dokumentation om exempelvis export utanför det regionala territoriet avsedd för köpare i och utanför Italien. Kommissionen
kan därför inte utesluta att stödordningen faktiskt även kan innebära exportstöd.” En sådan iakttagelse består endast i en
redogörelse för en självklarhet, nämligen att det faktum att kommissionen avstår från att göra en undersökning inte innebär
att stödet inte skulle kunna kvalificeras som exportstöd om detta förhållande bevisades, och medför inte att det går att sluta
sig till, vilket sökanden har gjort, att stödet i fråga enligt det omtvistade beslutet skall kvalificeras som exportstöd.
Sålunda skall invändningarna rörande begreppet exportstöd lämnas utan avseende utan ytterligare utredning, eftersom kommissionen
uttryckligen har avstått från att vidhålla en sådan kvalificering i det omtvistade beslutet.
2. Invändningarna rörande begreppen stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter
Parternas argument
Sökanden har gjort gällande att de hänvisningar till begreppen stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter
som görs i det omtvistade beslutet helt saknar relevans. De italienska myndigheterna har aldrig påstått att stödet i fråga
kunde kvalificeras på något annat sätt än som stöd för subventionerade kortfristiga lån inom jordbrukssektorn (driftskrediter),
och myndigheterna behövde inte tillhandahålla uppgifter för att visa att detta stöd var av en annorlunda natur. Sökanden har
särskilt påpekat att hänvisningen i artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 till upprätthållandet av sysselsättningsnivån
inte syftar till att ge det berörda stödet en karaktär av sysselsättningsstöd, utan att rättfärdiga stödets sociala betydelse.
Kommissionen anser att det omtvistade beslutet inte är bristfälligt i detta avseende eftersom kommissionen utesluter att det
berörda stödet kan vara förenligt med den gemensamma marknaden mot bakgrund av reglerna om stöd till undsättning och omstrukturering
av företag i svårigheter och om sysselsättningsstöd.
Förstainstansrättens bedömning
Förstainstansrätten påpekar att de argument som sökanden framfört på denna punkt är utan verkan, då sökanden endast har hävdat
att hänvisningarna till begreppen stöd till undsättning eller omstrukturering av företag i svårigheter och sysselsättningsstöd
saknar relevans, vilket är precis samma slutsats som nås i det omtvistade beslutet.
Även om det i skäl 56 i det omtvistade beslutet anges att de italienska myndigheterna inte har åberopat möjligheten att stödet
enligt artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 skulle kunna uppfylla de villkor som föreskrivs i gemenskapens tillämpliga
riktlinjer för statligt stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter (EGT C 283 av den 19 september
1997, s. 2), och även om det erinras om innehållet i dessa villkor, är slutsatsen att ”[i]nga bevis på att stödåtgärder[na]
i fråga skulle överensstämma med ovannämnda kriterier har tillhandahållits och av de upplysningar som lämnats av myndigheterna
framgår inte heller något som styrker detta”.
På samma sätt påpekar kommissionen i skäl 58 i det omtvistade beslutet att de italienska myndigheterna i sina yttranden gör
”en oklar hänvisning” till ett samband mellan åtgärden och upprätthållen sysselsättning, varpå den direkt betonar att det
inte har lämnats några bevis på att stödet motsvarar andemeningen och ordalydelsen i riktlinjerna om sysselsättningsstöd (EGT
C 334 av den 12 december 1995, s. 4). Det framhålls särskilt i beslutet att det i artikel 6.4 i den regionala lagen nr 68/95
visserligen föreskrivs att stödet skall upphävas och återbetalas om stödmottagarna inte uppfyller skyldigheten att upprätthålla
sysselsättningsnivån, men att stödet inte tycks uppfylla de villkor som föreskrivs i gemenskapens riktlinjer om sysselsättningsstöd,
med tanke på att stödet inte är särskilt presenterat eller utarbetat som ett stöd till skydd för sysselsättningen, att stödbeloppet
är oberoende av antalet anställda och att stödformen inte har något samband med kostnaderna för arbetskraft. Slutsatsen i
beslutet blir sålunda att även om stödet i fråga indirekt kan bidra till att upprätthålla sysselsättningen, vilket är fallet
med många andra stödtyper, kan det dock inte betraktas som sysselsättningsstöd i den mening som avses i gemenskapens riktlinjer
på området.
Sålunda skall de invändningar som rör stöd till undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter och sysselsättningsstöd
underkännas.
3. Invändningen rörande begreppet driftstöd som beviljas för att sanera tidigare skulder
Parternas argument
Sökanden har kritiserat hur kommissionen i skäl 59 i det omtvistade beslutet påstår att det berörda stödet skall kvalificeras
som ”driftstöd som beviljas för att sanera tidigare skulder” utan att pröva den motivering som de nationella myndigheterna
har anfört beträffande den omständigheten att de räntor som tillämpas av bankerna på Sicilien är uppenbart högre än de som
förekommer i resten av Italien. Sökanden har också påpekat att kommissionen har kvalificerat det berörda stödet som driftstöd,
vilket är oförenligt med reglerna om den gemensamma marknaden, utan att pröva frågan huruvida stödet skulle kunna kvalificeras
som exportstöd. Om de italienska myndigheterna i tid hade haft kännedom om en sådan kvalificering skulle denna i vilket fall
som helst ha inneburit en möjlighet, även om den var felaktig i sak, att tillämpa undantagsbestämmelserna i artikel 87 tredje
stycket a och c EG på stödet. Dessutom har sökanden hävdat att kommissionen inte på något sätt har försökt motivera kvalificeringen
av stödet som driftstöd, och att det omtvistade beslutet således är bristfälligt motiverat.
Kommissionen har bestridit detta argument och erinrat om att de italienska myndigheterna själva har kvalificerat det berörda
stödet som stöd som beviljas för att sanera tidigare skulder. Dessutom har kommissionen anfört att stödets karaktär av driftstöd
aldrig har ifrågasatts och vederbörligen har motiverats i skäl 59 i det omtvistade beslutet. Kommissionen har också konstaterat
att en sådan åtgärd i det förevarande fallet inte kan tillåtas i egenskap av driftskredit. Skillnaden mellan räntorna på Sicilien
och i resten av Italien saknar nämligen relevans i detta avseende, eftersom denna parameter inte krävs enligt de regler som
är tillämpliga på driftskrediter.
Förstainstansrättens bedömning
I skäl 59 i det omtvistade beslutet anges att stöd enligt artikel 6 i den regionala lagen nr 68/95 ”inte uttryckligen [utgör]
ett investeringsstöd”. Vidare konstateras följande: ”Det verkar … inte [heller] uppfylla kraven för förmånliga lån med kort
löptid, för undsättning och omstrukturering av företag i svårigheter och för sysselsättningsstöd eller något av de villkor
för undantag som föreskrivs i annan grundläggande lagstiftning. Det framgår däremot att det utgör ett rent driftstöd som beviljas
för att sanera tidigare skulder och vars effekt upphör i och med att stödet upphör.”
I skäl 60 i det omtvistade beslutet erinras om att kommissionens fasta praxis inom jordbrukssektorn under många år har varit
att förbjuda beviljande av driftstöd i samtliga regioner, även dem som artikel 87.3 a EG är tillämplig på eftersom dessa stöd
i sig står i konflikt med mekanismerna för den gemensamma organisationen av marknaderna som har företräde framför de konkurrensregler
som fastställs i fördraget.
Därefter anges i det omtvistade beslutet, i skäl 61, att med hänsyn till att ”[de] italienska myndigheternas synpunkter bekräftar
att syftet med stödåtgärden i fråga är att sanera mottagarskulder och att det från mottagarens sida inte krävs någon sådan
motprestation som kan anses underlätta utveckling av vissa näringsverksamheter eller vissa regioner” kan denna åtgärd inte
omfattas av något av de undantag som föreskrivs i artikel 87.3 a och c EG, och den är således oförenlig med den gemensamma
marknaden.
Härvid erinrar förstainstansrätten om att det följer av fast rättspraxis att driftstöd, det vill säga stöd som syftar till
att befria ett företag från kostnader som detta normalt borde ha burit inom ramen för den löpande driften eller den normala
verksamheten, i princip inte hör till tillämpningsområdet för artikel 87.3 EG. Enligt rättspraxis anses nämligen ett sådant
stöd snedvrida konkurrensvillkoren i de sektorer inom vilka det beviljats, utan att det som sådant är ägnat att uppnå de mål
som anges i undantagsbestämmelserna i EG-fördraget (domstolens dom av den 6 november 1990 i mål C-86/89, Italien mot kommissionen,
REG 1990, s. I‑3891, punkt 18, och av den 14 februari 1990 i mål C‑301/87, Frankrike mot kommissionen, REG 1990, s. I-307,
punkt 50, svensk specialutgåva, volym 10, s. 303, samt förstainstansrättens dom av den 8 juni 1995 i mål T-459/93, Siemens
mot kommissionen, REG 1995, s. II-1675, punkt 48).
I det förevarande fallet har sökanden inte anfört något argument som kan tala mot kommissionens påstående, nämligen att den
omständigheten att ett stöd beviljas i syfte att sanera tidigare skulder och minska stödmottagarnas skuldsättning innebär
att det föreligger ett driftstöd som är oförenligt med fördragets regler om statligt stöd. Förekomsten av ränteskillnader
mellan Sicilien och resten av Italien utgör inget skäl som skulle kunna göra ett sådant stöd förenligt med de ovannämnda reglerna,
eftersom artikel 87.3 EG inte avser någon sådan typ av undantag.
Således skall invändningen rörande driftstöd som beviljas för att sanera tidigare skulder underkännas.
Av det ovan anförda framgår att talan inte kan vinna bifall på den tredje grunden.
Fjärde grunden: Åsidosättande av väsentliga formföreskrifter samt överskridande av de tidsfrister som är rimliga för att genomförandet
av de förfaranden som föreskrivs i artikel 87 EG skall fungera tillfredsställande
Parternas argument
Sökanden har hävdat att kommissionen inte har avslutat det administrativa förfarandet inom en rimlig tidsfrist, eftersom det
stödsystem som föreskrivs i den regionala lagen nr 68/95 anmäldes den 8 augusti 1995 och det hann gå nästan två år mellan
beslutet av den 13 februari 1998 om att inleda förfarandet enligt artikel 88.2 EG och det slutgiltiga beslutet av den 22 december
1999.
Kommissionen har bestridit detta, genom att främst göra gällande att den omständigheten att det förflöt 30 månader mellan
anmälan av stödprogrammet enligt den regionala lagen nr 68/95 och inledandet av det formella granskningsförfarandet, samt
att detta formella granskningsförfarande varade i 22 månader, i huvudsak beror på de italienska myndigheterna. Dessutom har
kommissionen hävdat att handläggningstiden om 22 månader inte kan betraktas som alltför lång, eftersom det framgår av artikel
7.6 i rådets förordning nr 659/1999 av den 22 mars 1999 att tidsfristen om 18 månader som föreskrivs i denna bestämmelse inte
är tvingande och att ett ringa överskridande av denna frist är acceptabelt.
Förstainstansrättens bedömning
Att kommissionen skall handla inom rimlig tid då den fattar beslut efter administrativa förfaranden inom området för konkurrenspolitiken
följer av principen om god förvaltningssed (se, beträffande statligt stöd, domstolens dom av den 11 december 1973 i mål 120/73,
Lorenz, REG 1973, s. 1471, punkt 4, svensk specialutgåva, volym 2, s. 177, av den 24 november 1987 i mål 223/85 P, RSV mot
kommissionen, REG 1987, s. 4617, punkterna 12–17, och, beträffande avslag på klagomål, domstolens dom av den 18 mars 1997
i mål C-282/95 P, Guérin automobiles mot kommissionen, REG 1997, s. I-1503, punkterna 37 och 38). Frågan huruvida ett administrativt
förfarande pågått under rimlig tid skall bedömas med hänsyn till de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall, i synnerhet
sammanhanget kring fallet, de olika steg i förfarandet som kommissionen skall gå igenom, ärendets komplexitet samt dess betydelse
för de olika berörda parterna (se, beträffande konkurrensfrågor, förstainstansrättens dom av den 22 oktober 1997 i de förenade
målen T-213/95 och T-18/96, SCK och FNK mot kommissionen, REG 1997, s. II-1739, punkt 57).
I det förevarandet fallet har sökanden dock nöjt sig med att påpeka att det stödprogram som föreskrivs i den regionala lagen
nr 68/95 anmäldes den 8 augusti 1995, att beslutet att inleda det formella granskningsförfarandet enligt artikel 88.2 EG fattades
den 13 februari 1998, att det slutgiltiga beslutet antogs den 22 december 1999 och att denna tidsåtgång inte är rimlig, utan
att lämna någon motivering till detta.
Härvid erinrar förstainstansrätten om att den omständigheten att det förflöt 30 månader från det att stödsystemet anmäldes
till det att det formella granskningsförfarandet inleddes huvudsakligen berodde på de italienska myndigheterna som lämnade
partiella och ofullständiga svar på kommissionens uppmaningar att inkomma med uppgifter. Detta anges i tredje skälet i det
omtvistade beslutet, och det har inte bestridits av sökanden.
När det gäller de 22 månader som förflöt efter det att det formella granskningsförfarandet inleddes till och med det slutliga
beslutet, konstaterar förstainstansrätten att det framgår av artikel 7.6 i förordning nr 659/1999, vilken trädde i kraft den
16 april 1999, att ”[k]ommissionen … i möjligaste mån [skall] sträva efter att anta ett beslut inom 18 månader efter det att
förfarandet har inletts”. 22 månader utgör således inte en orimlig tidsåtgång endast av det skälet att den överstiger 18-månadersgränsen
vilken, även om den utgör en målsättning som skall respekteras, inte för den skull utgör en tvingande tidsfrist. Sökanden
har inte heller bestridit att ansvaret för att förfarandet praktiskt taget stod stilla under en period i mitten av det formella
granskningsförfarandet kan tillskrivas de italienska myndigheterna, vilka utan framgång ombads att inkomma med närmare upplysningar
beträffande bland annat en eventuell kvalificering av stödet som exportstöd.
Därmed kan talan inte vinna bifall på den fjärde grunden.
Följaktligen skall talan ogillas i sin helhet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 87.2 i förstainstansrättens rättegångsregler skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna,
om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden
har tappat målet skall sökanden förpliktas att bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
På dessa grunder beslutar
FÖRSTAINSTANSRÄTTEN (femte avdelningen i utökad sammansättning)
följande dom:
1)
Talan ogillas.
2)
Sökanden skall bära sin rättegångskostnad och ersätta kommissionens rättegångskostnad.
García-Valdecasas
Lindh
Cooke
Meij
Legal
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 27 november 2003.
H. Jung
P. Lindh
Justitiesekreterare
Avdelningsordförande
–
Rättegångsspråk: italienska.