CELEX: 62007CJ0241
EZOZF
Nařízení (ES) č. 1257/1999
Podpora Společenství pro rozvoj venkova
Podpora agroenvironmentálních metod produkce

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu nařízení Rady č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení (
Úř. věst. L 160, s. 80
; Zvl. vyd. 03/25, s. 391), ve znění nařízení Rady (ES) č. 2223/2004 ze dne (
Úř. věst. L 379, s. 1
, dále jen „nařízení č. 1257/1999“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností JK Otsa Talu OÜ (dále jen „Otsa Talu“), právní nástupkyní společnosti Agrofarm AS (dále jen „Agrofarm“), a Põllumajanduse Registrite ja Informatsiooni Amet (PRIA) (Úřad pro zemědělské informace a registry, dále jen „PRIA“) ve věci odmítnutí poskytnutí podpory produkci příznivé pro životní prostřední v rámci Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (dále jen „EZOZF“).
Právní rámec
Právní úprava Společenství
Nařízení č. 1257/1999 zavádí rámec podpory Společenství pro udržitelný rozvoj venkova.
Podle dvacátého devátého bodu odůvodnění nařízení č. 1257/1999 by měla být z důvodu podpory udržitelného rozvoje venkovských oblastí a nutnosti reagovat na vzrůstající poptávku společnosti po environmentálních službách prvořadá úloha přiznána agroenvironmentálním nástrojům.
Podle třicátého prvního bodu odůvodnění uvedeného nařízení by měl režim podpor agroenvironmentálních opatření pokračovat, aby motivoval zemědělce ke službě celé společnosti zavedením nebo dalším využíváním způsobů zemědělského hospodaření v souladu se vzrůstající potřebou ochrany a zlepšování stavu životního prostředí, přírodních zdrojů, půdy a genetické rozmanitosti a zachování přírodního prostředí a krajiny.
Článek 22 uvedeného nařízení zní takto:
„Podpora způsobů zemědělské produkce určených na ochranu životního prostředí a zachování přírodního prostředí (agroenvironmentální opatření) přispívá k dosažení cílů politiky Společenství týkajících se zemědělství a životního prostředí.
Tyto podpory se vztahují na:
a)
způsoby využití zemědělské půdy, které jsou v souladu s ochranou a zlepšením životního prostředí, krajiny a jejích znaků, přírodních zdrojů, půdy a genetické rozmanitosti,
b)
extenzifikaci zemědělství příznivou pro životní prostředí a na řízení systému pastvin s nízkou intenzitou,
c)
zachování ohrožených zemědělsky využívaných území vysoké přírodní hodnoty,
d)
udržování krajiny a tradičních vlastností zemědělské půdy,
e)
využívání plánování týkajícího se životního prostředí v zemědělské praxi,
f)
zlepšení dobrých životních podmínek zvířat.“
Článek 23 nařízení č. 1257/1999 zní následovně:
„1.   Podpora se poskytne zemědělcům, kteří se na dobu nejméně pěti let zavážou k provádění agroenvironmentálních opatření nebo opatření pro dobré životní podmínky zvířat. Pro určité typy závazků lze případně stanovit z důvodu jejich vlivu na životní prostředí nebo dobré životní podmínky zvířat dobu delší.
2.   Agroenvironmentální závazky a závazky pro dobré životních podmínky zvířat musí zahrnovat více než používání obvyklých náležitých zemědělských praktik, včetně náležitých praktik chovu zvířat.
Musí poskytovat služby, které nejsou poskytovány jinými podpůrnými opatřeními, jako jsou podpora trhu nebo vyrovnávací příspěvky.“
Podle čl. 24 odst. 1 tohoto nařízení:
„Podpora agroenvironmentálních závazků nebo závazků pro dobré životní podmínky zvířat se poskytuje ročně a stanoví se na základě:
a)
ušlých příjmů,
b)
dodatečných nákladů vyplývajících z daného závazku a
c)
potřeby poskytnutí finanční pobídky.
Při výpočtu výše roční podpory se neberou v úvahu náklady na investice. Při výpočtu výše roční podpory lze rovněž vzít v úvahu náklady na neproduktivní investice nezbytné k plnění závazků.
[…]“
Článek 37 odst. 1 a 4 uvedeného nařízení stanoví:
„1.   Podpora pro rozvoj venkova se poskytne pouze na opatření, která jsou v souladu s právem Společenství.
[…]
4.   Členské státy mohou stanovit dodatečné nebo přísnější podmínky pro poskytování podpory Společenství pro rozvoj venkova za předpokladu, že tyto podmínky budou v souladu s cíli a požadavky stanovenými v tomto nařízení.“
Podle článku 39 téhož nařízení:
„1.   Členské státy přijmou opatření nezbytná k zajištění slučitelnosti a souladu opatření na podporu rozvoje venkova podle ustanovení této kapitoly.
2.   Plány rozvoje venkova předložené členskými státy musí zahrnovat zhodnocení slučitelnosti a souladu plánovaných podpůrných opatření a údaje o opatřeních přijatých za účelem zajištění slučitelnosti a souladu.
3.   Je-li to nezbytné, podpůrná opatření se za účelem zajištění slučitelnosti a souladu následně upraví.“
Článek 41 nařízení č. 1257/1999 stanoví:
„1.   Plány rozvoje venkova musí být vypracovány na zeměpisné úrovni považované za nejvhodnější. Musí být připraveny příslušnými orgány určenými členským státem, který je po konzultaci s příslušnými orgány a organizacemi na vhodné územní úrovni předloží Komisi.
2.   Opatření na podporu rozvoje venkova, která mají být provedena v jedné oblasti, je třeba, pokud je to možné, začlenit do jediného plánu. Je-li třeba vytvořit více plánů, musí být označen vztah mezi opatřeními předloženými v těchto plánech a zajištěna jejich slučitelnost a soulad.“
Vnitrostátní právní úprava
Zákon o provádění společné zemědělské politiky Evropské unie (Euroopa Liidu ühise põllumajanduspoliitika rakendamise seadus), který byl schválen 24. března 2004 a nabyl účinnosti dne (RT I 2004, 24, 163), upravuje otázky týkající se postupu schvalování podpor určených pro rozvoj venkova v rámci společné zemědělské politiky.
Podle článku 42 uvedeného zákona:
„1.   Podpory pro rozvoj venkova v rámci společné zemědělské politiky […] se poskytují v souladu s ustanoveními programu ‚Plán rozvoje venkova Estonska pro roky 2004 až 2006‘ (Eesti maaelu arengukava 2004–2006) […] (dále jen ‚Plán rozvoje‘). Přidělování podpor organizují orgány stanovené tímto programem, které ověřují správnost žádostí předložených za účelem získání podpory.
2.   Ministr zemědělství rozhodne, jaký druh podpory pro rozvoj venkova bude v rozpočtovém roce poskytován a jaký druh činností bude v takovém rozpočtovém roce podporován, jakož i jakým způsobem budou rozděleny prostředky určené na podporu rozvoje venkova.
3.   Právo žádat o podporu pro rozvoj venkova, jakož i nárok na tuto podporu nevzniká, pokud poskytnutí této podpory nebo podpora dotyčné činnosti není v příslušném rozpočtovém roce na základě odst. 2 tohoto článku stanovena.“
Článek 43 uvedeného zákona, který se týká podmínek získání podpory pro rozvoj venkova, zní následovně:
„1.   Právo žádat o podporu pro rozvoj venkova má osoba, která splňuje podmínky stanovené v tomto zákoně a v programu uvedeném v čl. 42 odst. 1 tohoto zákona.
2.   Ministr zemědělství může stanovit bližší podmínky pro získání podpory pro rozvoj venkova týkající se žadatele a plánované činnosti, jakož i seznam oblastí, ve kterých se podpora pro rozvoj venkova poskytuje. Uvedené podmínky mohou být stanoveny zvlášť pro každý druh podpory.“
Podle čl. 44 odst. 2 téhož zákona, nazvaného „Žádosti o podporu pro rozvoj venkova a vyřizování žádosti“:
„Ministr zemědělství stanoví bližší podmínky týkající se žádosti o podporu pro rozvoj venkova a vyřizování žádosti, formu žádosti, důvody pro snížení podpory, příslušné sazby podpory u jednotlivých druhů podpor, jakož i důvody pro zamítnutí žádosti. Bližší podrobnosti týkající se žádosti a postup vyřizování žádosti mohou být stanoveny zvlášť pro každý druh podpory.“
Bližší podmínky získání podpory pro rozvoj venkova jsou upraveny nařízením ministra zemědělství č. 51 ze dne 20. dubna 2004 (RT I 2004, 51, 879), které nabylo účinnosti dne .
Článek 3 odst. 1 tohoto nařízení, nazvaný „Podmínky získání podpory“, zní následovně:
„O podporu […] může žádat fyzická osoba, právnická osoba, společnost nebo jiné sdružení osob bez statutu právnické osoby […] činné v zemědělství, jež působí v oblastech uvedených v bodě 9.2 deváté kapitoly plánu rozvoje, splňuje požadavky stanovené v bodě 9.2 deváté kapitoly plánu rozvoje a
1)
využívá půdu o výměře nejméně 1 hektar, která je zapsána v registru zemědělských podpor a zemědělských pozemků; přičemž tato půda je předmětem zemědělského obdělávání, v plném rozsahu leží ladem, je využívána pro výrobu píce nebo jako pastviny […] nebo není dočasně předmětem zemědělského využívání;
2)
celý podnik splňuje všeobecné environmentální podmínky v zemědělském odvětví, uvedené v tabulce 39 kapitoly 9 plánu rozvoje;
3)
přijme závazek plnit podmínky stanovené v bodech 1 a 2 a podmínky pro získání podpory na agroenvironmentální opatření po dobu pěti let počínaje konečným datem stanoveným pro podání žádosti o podporu.“
Dne 21. dubna 2005 bylo uvedené nařízení změněno nařízením ministra zemědělství č. 43 s účinností ode dne (dále jen „změněné nařízení č. 51“).
Podle čl. 82 odst. 7 změněného nařízení č. 51:
„V roce 2005 může být podána žádost o podporu na produkci příznivou pro životní prostředí, pokud bylo v roce 2004 ve prospěch žadatele vydáno rozhodnutí o poskytnutí podpory na produkci příznivou pro životní prostředí a žadatel přijal závazek uvedený v čl. 3 odst. 1 bodu 3.“
Podle kapitoly 9.2 bodu 1) plánu rozvoje byla stanovena podpora produkce příznivé pro životní prostředí.
Podle bodu 12.6.2 plánu rozvoje, nazvaného „Agroenvironmentální podpora“:
„Podané žádosti se přezkoumají a rozhodnutí se přijme na základě kritérií pro získání podpory a na základě finančních prostředků určených na dotčená opatření v daném roce. V případě potřeby se vytvoří pořadí žádostí podle jejich významu z hlediska sledovaných cílů.
Nepostačují-li rozpočtové prostředky na to, aby se vyhovělo všem žádostem splňujícím podmínky, může ministr zemědělství stanovit postup ke snížení podpory na agroenvironmentální opatření, na jehož základě se poměrně sníží podpora pro všechny žadatele splňující podmínky podpory agroenvironmentální platbu, nebo se sníží výše podpory v závislosti na výměře zemědělské půdy, které se žádost týká, nebo se podpora sníží podle podporované činnosti nebo na jiném základě.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Dne 26. května 2005 předložila Agrofarm úřadu PRIA žádost o platby na plochu a o podporu na produkci příznivou pro životní prostředí. Vzhledem k tomu, že Agrofarm uskutečnila v roce 2004 nezbytné přípravy, byla připravena přijmout závazek k uskutečňování takového typu produkce za účelem získání podpory určené na rozvoj venkova.
Rozhodnutím č. 1-3134/74 ze dne 19. prosince 2005 zamítl generální ředitel PRIA žádost společnosti Agrofarm z důvodu, že uvedenou podporu nelze poskytnout na zemědělské pozemky, které nebyly předmětem platného závazku produkce příznivé pro životní prostředí.
Dne 1. února 2006 podala Agrofarm žalobu k Tartu halduskohus (správní soud Tartu), před kterým zejména tvrdila, že tím, že ministr zemědělství přijal změněné nařízení č. 51, porušil zásady proporcionality a rovného zacházení. Tartu halduskohus rozsudkem ze dne uvedenou žalobu zamítl, maje zejména za to, že změněné nařízení č. 51 nemohlo porušit práva žalobkyně.
Otsa Talu, jakožto právní nástupkyně společnosti Agrofarm, se proti uvedenému rozsudku odvolala k Tartu ringkonnakohus (odvolací soud Tartu). Poté, co Otsa Talu připomněla, že nařízení č. 1257/1999 brání zavádění nerovných pravidel vůči žadatelům o podpory v agroenvironmentální oblasti, uvedla, že z důvodu opožděného přijetí změněného nařízení č. 51, ke kterému došlo měsíc před koncem lhůty pro podávání žádostí o podpory za rok 2005, byly porušeny zásady legitimního očekávání a právního státu. Tartu ringkonnakohus odvolání zamítl rozsudkem ze dne 7. září 2006 a v zásadě konstatoval, že změněné nařízení č. 51 nebylo v rozporu s právem Společenství.
Otsa Talu pak podala kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu. Navrhovatelka uplatňovala, že změněné nařízení č. 51 je neslučitelné s právem Společenství, zejména s čl. 24 odst. 1 nařízení č. 1257/199, podle kterého se podpora agroenvironmentálních závazků vyplácená jako kompenzace argoenvironmentálních závazků poskytuje ročně. Krom toho podle Otsa Talu je změněné nařízení č. 51 rovněž v rozporu s bodem 12.6.2 rozvojového plánu, který stanoví, že v případě nedostatku rozpočtových prostředků musí být poměrně snížena celková částka agroenvironmentálních podpor, která má být vyplacena všem žadatelům splňujícím stanovené podmínky.
PRIA před předkládajícím soudem tvrdila, že pokud jde o výklad povahy dotčené podpory pro rozvoj venkova, uvedená podpora není sociální podporou, která musí být rozdělována na obecném základě, ale podporou, jejíž podmínky získání vyplývají z potřeb a priorit zemědělské politiky státu.
Podle předkládajícího soudu je ve věci v původním řízení otázkou to, zda je legální, aby byly za trvání podpory měněny podmínky pro poskytnutí agroenvironmentálních podpor způsobem omezujícím kategorii způsobilých žadatelů. Uvádí, že použitelná právní úprava Společenství neobsahuje podrobná ustanovení týkající se přidělování uvedených podpor.
Předkládající soud je toho názoru, že je v souladu s takovým cílem podpory pro rozvoj venkova, jakým je cíl stanovený nařízením č. 1257/1999, podporovat každý rok nové žadatele, kteří jsou připraveni přijmout závazek produkce příznivé pro životní prostředí. Takový přístup je v souladu se zásadou rovného zacházení, jakož i s cílem zajistit lepší ochranu životního prostředí. Předkládající soud krom toho uvádí, že pojem „ročně“ uvedený v článku 24 tohoto nařízení musí být vykládán v tom smyslu, že je možné přistoupit k režimu podpor pro rozvoj venkova každý rok.
Předkládající soud v důsledku toho pochybuje, že podmínka, podle které ve prospěch žadatele již muselo být vydáno rozhodnutí o poskytnutí podpory pro rozvoj venkova v průběhu předchozího rozpočtového roku, aby mohl žádat o takovou podporu pro následující rozpočtový rok, je v souladu nařízením č. 1257/1999.
Mimoto uvádí, že podle plánu rozvoje v situaci nedostatku rozpočtových prostředků bylo stanoveno přijetí postupu poměrného snížení pro všechny žadatele splňující podmínky poskytnutí podpory pro rozvoj venkova.
Podle předkládajícího soudu skutečnost, že byla zúžena kategorie příjemců, nepředstavuje řešení obtíží vyplývajících z nedostatku rozpočtových prostředků, které by vycházelo z poměrného snížení, a podpora tedy měla být namísto toho snížena poměrně všem žadatelům, kteří původně splnili požadavky pro to, aby ji mohli čerpat, jak bylo zamýšleno plánem rozvoje.
Za těchto podmínek se Riigikohus rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba mít za to, že je v souladu s cílem podpory na agroenvironmentální opatření uvedené v článcích 22 až 24 nařízení […] č. 1257/1999 […]:
a)
jestliže je podpora nadále poskytována pouze těm žadatelům, v jejichž prospěch bylo v průběhu předchozího rozpočtového roku vydáno rozhodnutí o poskytnutí podpory na agroenvironmentální opatření v rámci takového programu a kteří přijali agroenvironmentální závazek,
nebo
b)
jestliže je v každém rozpočtovém roce podpora poskytována i novým žadatelům, kteří se zavážou k produkci příznivé pro životní prostředí, a v důsledku toho organizují svou produkci v souladu se stanovenými podmínkami?
2)
Za předpokladu, že je třeba odpovědět ve smyslu možnosti uvedené v písmeni b), a pokud se ukáže, že v rámci programu nadále nejsou dostatečné rozpočtové prostředky pro poskytnutí první podpory, umožňují ustanovení čl. 24 odst. 1 ve spojení s čl. 37 odst. 4 a článku 39 nařízení […] č. 1257/99 členskému státu:
a)
změnit právní úpravu a podmínky pro podání žádosti a poskytnutí podpory na agroenvironmentální opatření a stanovit, že o podporu mohou žádat pouze žadatelé, v jejichž prospěch bylo v předchozím rozpočtovém roce vydáno rozhodnutí o poskytnutí podpory, a v důsledku toho jsou vázáni závazkem produkce příznivé pro životní prostředí,
nebo
b)
poměrně snížit podporu všem žadatelům, kteří splňují podmínky stanovené pro získání podpory na agroenvironmentální opatření?“
K předběžným otázkám
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, kterými je třeba zabývat se společně, je, zda ustanovení čl. 24 odst. 1 nařízení č. 1257/1999 ve spojení s čl. 37 odst. 4 a článkem 39 tohoto nařízení, brání tomu, aby členský stát měnil z důvodu nedostatečných rozpočtových prostředků podmínky přiznání podpory pro rozvoj venkova tak, že omezí kategorii způsobilých žadatelů pouze na zemědělce, kterým již bylo vydáno rozhodnutí o poskytnutí takové podpory z titulu předchozího rozpočtového roku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pokud jde o cíle nařízení č. 1257/1999 týkající se argoenvironmentálních opatření, vyplývá z dvacátého devátého a třicátého prvního bodu odůvodnění uvedeného nařízení, že agroenvironmentální nástroje přispívají k podpoře udržitelného rozvoje venkovských oblastí a že režim podpor agroenvironmentálních opatření má zemědělce motivovat ke službě celé společnosti zavedením nebo dalším využíváním způsobů zemědělského hospodaření v souladu se vzrůstající potřebou ochrany a zlepšování stavu životního prostředí.
Obecné podmínky poskytování podpory na metody zemědělské produkce určené zejména na ochranu životního prostředí jsou definovány v článcích 22 až 24 nařízení č. 1257/1999, ze kterých vyplývá, že agroenvironmentální opatření jsou charakterizována pětiletým závazkem provozovat zemědělství respektující životní prostředí převzatým dotčenými zemědělci. Jako kompenzace argoenvironmentálních závazků je členskými státy každoročně poskytována podpora v závislosti na vzniklých ztrátách na výdělku nebo dodatečných nákladech, které z nich vyplývají.
Pro zajištění transparentnosti zaváděných opatření členské státy v souladu s článkem 41 nařízení č. 1257/1999 vypracují plány rozvoje venkova, obsahující zejména popis takových opatření podpory ve prospěch rozvoje venkova, jakými jsou agroenvironmentální opatření, jakož i orientační celkovou finanční tabulku shrnující vnitrostátní zdroje a zdroje Společenství. Uvedené programy se předkládají Komisi, která je hodnotí v závislosti na jejich soudržnosti s uvedeným nařízením, aniž by jim však takové schválení udělilo povahu opatření práva Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 19. září 2002, Huber,
C-336/00, Recueil, s. I-7699
, body 39 a 40).
Pokud jde o cíl nařízení č. 1257/1999, který se týká podpory agroenvironmentálního rozvoje a rozvoje venkova obecně, musí členské státy usilovat o odpovídající správu svých finančních zdrojů tak, aby každému způsobilému žadateli ve smyslu téhož nařízení bylo umožněno čerpání podpory na rozvoj venkova.
Je však namístě uvést, že podle čl. 37 odst. 4 a čl. 39 odst. 3 nařízení č. 1257/1999 mohou členské státy stanovit dodatečné nebo přísnější podmínky pro poskytování podpory Společenství pro rozvoj venkova za předpokladu, že tyto podmínky budou v souladu s cíli a požadavky stanovenými v uvedeném nařízení a že, je-li to nezbytné, budou podpůrná opatření za účelem zajištění slučitelnosti a souladu následně členskými státy upravena.
Sestavování režimu agroenvironmentálních podpor se tak může vyvíjet, avšak při přizpůsobování uvedeného režimu musí být respektovány cíle nařízení č. 1257/1999.
Ve věci v původním řízení byly podle zprávy sledovacího výboru vytvořeného v souladu s čl. 48 odst. 3 nařízení č. 1257/1999 žádosti o podporu pro rozvoj venkova z titulu roku 2004 dvakrát vyšší nežli podpory předpokládané plánem rozvoje.
S ohledem na počet žádostí, kterým bylo vyhověno v roce 2004, se ukázalo, že prostředky určené na financování podpory produkce příznivé pro životní prostředí nebudou dostačující pro přijímání nových žádostí v letech 2005 a 2006.
Plán rozvoje sestavený estonským ministrem zemědělství ve svém bodě 12.6.2 ovšem stanoví odpověď na situaci nedostatku rozpočtových prostředků ve formě poměrného snížení uvedené podpory všem žadatelům splňujícím podmínky pro její čerpání.
Takové snížení nicméně představuje pouze možnost, což ostatně výslovně vyplývá z uvedeného plánu.
Mimoto, jak již v podstatě uvedla estonská vláda při jednání, pokud by se uvedený stát rozhodl poměrně snížit výši podpory ve prospěch rozvoje venkova jak příjemcům takové podpory z titulu roku 2004, tak i novým příjemcům uvedené podpory z titulu roku 2005, bylo by nemožné kompenzovat dodatečné náklady a ztrátu příjmů prvně uvedených.
S výhradou slučitelnosti a soudržnosti s cíli a ustanoveními nařízení č. 1257/1999, jakož i s výhradou dodržování takových základních zásad práva Společenství, jaké členské státy musí respektovat při provádění právní úpravy Společenství (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 14. září 2006, Elmeka,
C-181/04 až C-183/04, Sb. rozh. s. I-8167
, bod 31 a citovaná judikatura), jakými jsou zásady rovného zacházení, ochrany legitimního očekávání a proporcionality, mají proto vnitrostátní orgány možnost uchýlit se k jinému opatření, nežli je opatření stanovené v plánu rozvoje.
V tomto ohledu je třeba uvést, že takový systém poskytování podpory pro rozvoj venkova, jakým je systém stanovený změněným nařízením č. 51 je určen na podporu zemědělců, kteří přijali agroenvironmentální závazky tím, že přispívá k pokračování podpory schválené pro celou dobu trvání programu.
S ohledem na kontext související s nedostatkem rozpočtových prostředků konstatovaným pro rok 2005 v Estonsku, spadá volba provedená vnitrostátním zákonodárcem směřující k omezení kategorie zemědělců, kteří mohou čerpat podporu pro rozvoj venkova pouze na ty zemědělce, kteří již v průběhu předchozího rozpočtového roku přijali agroenvironmentální závazky, do rámce rozhodovacího prostoru, kterým členské státy disponují podle nařízení č. 1257/1999.
Krom toho, pokud jde o zásadu rovného zacházení, je třeba uvést, že zemědělec, který předloží žádost o podporu pro rozvoj venkova poprvé, není ve stejné situaci jako zemědělec, který je z titulu již přijatého rozhodnutí o přidělení povinen dodržovat určité povinnosti v rámci svého závazku provozovat zemědělství ohleduplné k životnímu prostředí, tedy závazku, který – jak vyplývá z článků 23 a 24 nařízení č. 1257/1999 – jde nad rámec pouhého použití běžné správné zemědělské praxe a může vést ke vzniku dodatečných nákladů, jakož i skutečných ztrát na výdělku, které se stát zavázal kompenzovat.
Zásada rovného zacházení, která vyžaduje, aby se srovnatelnými situacemi nebylo zacházeno odlišně a s odlišnými situacemi stejně, není-li takové zacházení objektivně odůvodněno, proto nebrání tomu, aby členský stát přijal takové opatření, jakým je změněné nařízení č. 51 (rozsudek ze dne 6. prosince 2005, ABNA a další,
C-453/03, C-11/04, C-12/04 a C-194/04, Sb. rozh. s. I-10423
, bod 63).
Pokud jde o zásadu legitimního očekávání, kterou členské státy musí respektovat, pokud provádějí právní úpravu Společenství (viz judikatura citovaná v bodě 46 tohoto rozsudku), je třeba připomenout, že v odvětví společné zemědělské politiky nemohou hospodářské subjekty vkládat své legitimní očekávání do zachování existující situace, která může být změněna v rámci posuzovací pravomoci příslušných orgánů (viz v tomto smyslu v oblasti společné organizace trhů rozsudek ze dne 7. září 2006, Španělsko v. Rada,
C-310/04, Sb. rozh. s. I-7285
, bod 81).
Otsa Talu proto nemohla legitimně očekávat, že režim agroenvironmentálních podpor zůstane po celé odpovídající období nezměněn.
Konečně je třeba uvést, že zásada proporcionality nebrání takovému opatření, jakým je změněné nařízení č. 51. Estonská republika totiž poté, co přistoupila ke globálnímu hodnocení důsledků spojených s nedostatkem rozpočtových prostředků konstatovaným v roce 2005, mohla zachovat takové opatření, jakým je dotčené opatření v původním řízení, za účelem dosažení cíle sledovaného právní úpravou Společenství, tedy rozvoje venkova ohleduplného k životnímu prostředí, aniž by byly překročeny meze toho, co je nezbytné k dosažení takového cíle.
S ohledem na výše uvedené skutečnosti je třeba na předložené otázky odpovědět v tom smyslu, že ustanovení čl. 24 odst. 1 nařízení č. 1257/1999 ve spojení s čl. 37 odst. 4 a článkem 39 uvedeného nařízení nebrání tomu, aby členský stát z důvodu nedostatku rozpočtových prostředků omezil kategorii příjemců podpory pro rozvoj venkova pouze na zemědělce, v jejichž prospěch již bylo vydáno rozhodnutí o poskytnutí takové podpory z titulu předchozího rozpočtového roku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Ustanovení čl. 24 odst. 1 nařízení Rady č. 1257/1999 ze dne 17. května 1999 o podpoře pro rozvoj venkova z Evropského zemědělského orientačního a záručního fondu (EZOZF) a o změně a zrušení některých nařízení, ve znění nařízení Rady (ES) č. 2223/2004 ze dne , ve spojení s čl. 37 odst. 4 a článkem 39 uvedeného nařízení, nebrání tomu, aby členský stát z důvodu nedostatku rozpočtových prostředků omezil kategorii příjemců podpory pro rozvoj venkova pouze na zemědělce, v jejichž prospěch již bylo vydáno rozhodnutí o poskytnutí takové podpory z titulu předchozího rozpočtového roku.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: estonština