CELEX: 62002CJ0111
Muutoksenhaku
Henkilöstö
Tilapäinen siirto parlamentin poliittisen ryhmän avustajaksi
Päätös tilapäisen siirron lopettamisesta
Puolustautumisoikeudet

Euroopan parlamentti on yhteisöjen tuomioistuimeen 25.3.2002 toimittamallaan valituksella hakenut yhteisöjen tuomioistuimen
perussäännön 49 artiklan nojalla muutosta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑237/00, Reynolds vastaan parlamentti,
23.1.2002 antamaan tuomioon (Kok. 2002, s. II‑163; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
yhtäältä kumosi Euroopan parlamentin pääsihteerin 18.7.2000 tekemän päätöksen, jolla päätettiin Reynoldsin tilapäinen siirto
avustamaan poliittista ryhmää nimeltä ”Demokratian ja monimuotoisuuden Eurooppa” (jäljempänä EDD‑ryhmä) ja siirrettiin hänet
takaisin tiedotuksen ja suhdetoiminnan pääosastoon 15.7.2000 alkaen (jäljempänä riidanalainen päätös), ja toisaalta velvoitti
Euroopan parlamentin korvaamaan Reynoldsille kyseisen päätöksen vuoksi aiheutuneen aineellisen vahingon ja henkisen kärsimyksen.
Tosiseikat
Valituksenalaisesta tuomioista ilmenevät asian tosiseikat ovat tiivistetysti seuraavat.
Syyskuussa 1999 parlamentti julkaisi avointa virkaa koskevan ilmoituksen, joka koski EDD‑ryhmän pääsihteerin virkaa.
Reynolds, joka oli virkamies tiedotuksen ja suhdetoiminnan pääosastolla palkkaluokassa LA 5, palkkatasossa 3, haki kyseistä
virkaa.
EDD‑ryhmän puheenjohtaja ilmoitti 12.11.1999 päivätyllä kirjeellään parlamentin pääsihteerille ryhmän työvaliokunnan päätöksestä
nimittää Reynolds kyseiseen pääsihteerin virkaan ja pyysi tätä antamaan luvan Reynoldsin tilapäiseen siirtoon avustamaan EDD‑ryhmää.
Euroopan parlamentin pääsihteeri vahvisti 11.1.2000 tekemällään päätöksellä, että Euroopan yhteisöjen virkamiehiin sovellettavien
henkilöstösääntöjen (jäljempänä henkilöstösäännöt) 37 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella Reynolds siirrettiin
tilapäisesti yksikön edun mukaisesti avustamaan EDD‑ryhmää palkkaluokkaan A 2, palkkatasoon 1, 22.11.1999 ja 30.11.2000 väliseksi
ajaksi.
EDD‑ryhmän puheenjohtaja ilmoitti Reynoldsille ensimmäistä kertaa 18.5.2000, että ryhmän työvaliokunnan jäsenten kokouksessa,
joka oli pidetty muutamaa tuntia aikaisemmin, eräät alaryhmät olivat ilmaisseet menettäneensä luottamuksensa Reynoldsiin ja
että tämän vuoksi oli päätetty, että hänen tilapäistä siirtoaan avustamaan EDD‑ryhmää ei jatkettaisi 30.11.2000 jälkeen.
EDD‑ryhmän puheenjohtaja vahvisti 24.5.2000 Reynoldsin kanssa käydyn toisen keskustelun aikana, että poliittinen ryhmä halusi
lopettaa yhteistyön hänen kanssaan. Samana päivänä Reynolds ilmoitti puheenjohtajalle, että hän aikoi olla poissa neljä viikkoa
miettiäkseen tiettyjä kysymyksiä, minkä ryhmän puheenjohtaja hyväksyi. Reynolds myös otti yhteyttä hoitavaan lääkäriinsä,
joka totesi hänet työkyvyttömäksi sairauden perusteella.
Reynolds ei enää 24.5.2000 lähtien palannut työpaikalleen sairautensa vuoksi.
Reynolds valitti 23.6.2000 henkilöstösääntöjen 90 artiklan perusteella parlamentin pääsihteerille toimista, jotka olivat hänelle
vastaisia hänen hoitaessaan virkaansa EDD‑ryhmässä. Hän pyysi, että tehtäisiin päätös, jolla nämä toimet lopetettaisiin, ja
että niiden kielteiset vaikutukset korjattaisiin. Hän kuitenkin ilmoitti, että hän ei silti aio irtisanoutua EDD‑ryhmän pääsihteerin
virasta.
Samana päivänä Reynolds osoitti Euroopan yhteisöjen tilintarkastustuomioistuimen presidentin käsiteltäväksi muodollisen pyynnön
EDD‑ryhmän tilien tarkastamisesta, ja ilmoitti, että tarkastus olisi ryhmän ja yleisen edun mukaista ja että hänellä ei ollut
ollut vapaata pääsyä näihin tileihin.
Sen jälkeen kun EDD‑ryhmän puheenjohtaja oli saanut tiedon, erityisesti lehdistön kautta, että tilintarkastustuomioistuimelle
oli osoitettu tällainen pyyntö, EDD‑ryhmän puheenjohtaja vahvisti tilintarkastustuomioistuimen presidentille 30.6.2000 päivätyllä
kirjeellään, että tilintarkastustuomioistuin saattoi vapaasti tutkia kyseisen ryhmän tilejä.
Reynolds laati 1.7.2000 muistion, jossa hän selvitti yksityiskohtaisesti kokemuksensa tilapäisestä siirrostaan avustamaan
EDD‑ryhmää.
EDD‑ryhmän työvaliokunnan päätöksen perusteella ryhmän puheenjohtaja pyysi 4.7.2000 parlamentin pääsihteeriä päättämään siitä,
että Reynoldsin tilapäinen siirto muihin tehtäviin päättyy heti, kun se on mahdollista.
Parlamentin pääsihteeri teki 18.7.2000 nimittävän viranomaisen ominaisuudessaan päätöksen, jossa päätettiin, että Reynoldsin
tilapäinen siirto avustamaan yksikön edun mukaisesti EDD‑ryhmää päättyy 14.7.2000 illasta alkaen (päätöksen 1 artikla) ja
että hänet siirretään takaisin 15.7.2000 alkaen parlamentin tiedotuksen ja suhdetoiminnan pääosastoon johtavan kääntäjän virkaan
palkkaluokkaan LA 5, tasoon 3.
Tehtyään sisäisen valituksen riidanalaisesta päätöksestä Reynolds nosti 8.9.2000 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
kumoamiskanteen kyseisestä päätöksestä ja vahingonkorvauskanteen parlamenttia vastaan.
Valituksenalainen tuomio
Reynolds esittää valituksensa tueksi seitsemän valitusperustetta, jotka perustuvat henkilöstösääntöjen 38 artiklan rikkomiseen,
puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamiseen, perusteluvelvollisuuden laiminlyöntiin, marraskuussa
1974 solmitun poliittisten ryhmien virkamiesten siirtämistä koskevan sopimuksen rikkomiseen, luottamuksensuojan periaatteen
loukkaamiseen, huolenpitovelvollisuuden laiminlyöntiin ja harkintavallan väärinkäyttöön.
Todettuaan valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa, että käsiteltävänä olevassa asiassa on selvää, että Reynoldsilla oli kanteen
nostamisen ajankohtana henkilökohtainen intressi vaatia, että riidanalainen päätös, joka oli hänelle vastainen toimi, kumotaan,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi saman tuomion 43 kohdassa parlamentin esittämän oikeudenkäyntiväitteen, jonka
mukaan kanne olisi tullut jättää tutkimatta sillä perusteella, että Reynoldsilla ei ollut intressiä vaatia kyseistä kumoamista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on asiasisällön osalta tutkinut ensimmäiseksi henkilöstösääntöjen 38 artiklan rikkomiseen
perustuvan kanneperusteen.
Reynolds väitti, että kyseisessä säännöksessä ei myönnetä nimittävälle viranomaiselle mahdollisuutta päättää yksikön edun
mukaisen tilapäisen siirron päättymisestä tälle siirrolle alun perin määrättyä kestoa aikaisemmin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa valituksenalaisen tuomion 49 kohdassa, että henkilöstösääntöjen 38 artiklan b kohdan
mukaan yksikön edun mukaisen tilapäisen siirron keston määrää nimittävä viranomainen.
Valituksenalaisen tuomion 50 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että tätä säännöstä on tulkittava niin,
että nimittävä viranomainen voi milloin tahansa muuttaa tilapäiselle siirrolle alun perin määrättyä kestoa, jos se on välttämätöntä
sen varmistamiseksi, että siirto on edelleen yksikön edun mukainen, ja siten se voi määrätä siirron päättyväksi alun perin
määrättyä kestoa aikaisemmin.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 52 kohdassa, että kyseessä olevassa
tilanteessa nimittävä viranomainen katsoi asianmukaisesti voivansa käyttää tätä toimivaltaa lopettaakseen Reynoldsin tilapäisen
siirron avustamaan EDD‑ryhmää, koska kyseisen ryhmän puheenjohtaja oli pyytänyt nimittävältä viranomaiselta sääntöjenmukaisessa
muodossa, että Reynoldsin siirto päätetään mahdollisimman pian. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan tuollaisen
pyynnön perusteella saatettiin todeta, että yksikön edun mukaista ei ollut jatkaa siirtoa. Tämä johtopäätös on sitäkin ilmeisempi
sen vuoksi, että jo ennen kuin nimittävä viranomainen sai mainitun ryhmän puheenjohtajalta muodollisen pyynnön, sille oli
ilmoitettu Reynoldsin siirtoon liittyvistä jännitteistä.
Tämän vuoksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 53 kohdassa ensimmäisen kanneperusteen
perusteettomana.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin tutki seuraavaksi kanneperusteen, joka perustui puolustautumisoikeuksien loukkaamiseen.
Valituksenalaisen tuomion 77 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että ensiksi on tutkittava, missä määrin
esillä olevaan asiaan voidaan soveltaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan virkamiehellä ei ole mitään perusteltua intressiä vaatia
päätöksen kumoamista menettelymääräysten rikkomisen vuoksi, jos hallinnon oli toimittava niin kuin se on tehnyt.
Tältä osin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 80 kohdassa, että pyyntö, jonka on
tehnyt yksikkö tai henkilö, jonka yhteyteen virkamies on siirretty, ja jolla pyydetään nimittävää viranomaista käyttämään
toimivaltaansa päättää tilapäinen siirto ennen sen alun perin sovittua päättymishetkeä, on ratkaiseva tekijä nimittävän viranomaisen
käyttäessä tätä toimivaltaa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa, että sellaisen pyynnön, jonka tarkoituksena
on saada virkamiehen tilapäinen siirto muihin tehtäviin päättymään yksikön edun mukaisesti, ratkaiseva luonne ei tarkoita
sitä, että nimittävällä viranomaisella ei olisi mitään harkintavaltaa tältä osin ja että sen olisi suostuttava kyseiseen pyyntöön.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korostaa, että kun nimittävä viranomainen saa tällaisen pyynnön, sen on ainakin tarkastettava
puolueettomasti ja objektiivisesti, onko sille esitetty pyyntö ilman epäilyksiä sen yksikön tai henkilön, jota avustamaan
hänet on siirretty, pätevä tahdonilmaus, ja etteivät pyynnön perustelut ole ilmeisen lainvastaisia.
Edellä esitetyillä perusteilla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut valituksenalaisen tuomion 83 kohdassa, että
esillä olevaan tapaukseen ei voida soveltaa oikeuskäytäntöä, jonka mukaan Reynoldsilla ei ole mitään perusteltua intressiä
vaatia päätöksen kumoamista menettelymääräysten rikkomisen vuoksi, jos hallinnolla ei ole asiassa mitään harkintavaltaa ja
sen on pitänyt toimia niin kuin se on tehnyt.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin täsmensi valituksenalaisen tuomion 84 kohdassa, että edellä esitetyn toteamuksen perusteella
on arvioitava muita väitteitä, jotka asianosaiset ovat esittäneet puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen
loukkaamiseen perustuvan kanneperusteen yhteydessä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti valituksenalaisen tuomion 86 kohdassa, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
puolustautumisoikeuksien kunnioittaminen missä tahansa menettelyssä, jota käydään tiettyä henkilöä vastaan ja joka on omiaan
päättymään tälle vastaiseen päätökseen, on yhteisön oikeuden perustavanlaatuinen periaate, jota on noudatettava myös silloin,
kun kyseistä menettelyä koskevassa säännöstössä ei ole nimenomaista säännöstä tätä varten (ks. vastaavasti asia T‑169/95,
Quijano v. komissio, tuomio 6.5.1997, Kok. H. 1997, s. I‑A‑91 ja II‑273, 44 kohta ja asia T‑211/98, F v. komissio, tuomio
15.6.2000, Kok. H. 2000, s. I‑A‑107 ja II‑471, 28 kohta).
Valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että kuten saman tuomion 42 kohdassa painotettiin,
riidanalainen päätös on kyseiselle henkilölle vastainen päätös. Siten se katsoi, että nimittävällä viranomaisella oli velvollisuus
kuulla Reynoldsia asianmukaisesti ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 94 kohdassa, että se tosiseikka, että henkilöstösääntöjen
90 artiklassa on säädetty kannetta edeltävästä valitusmenettelystä, ei riitä sinänsä poistamaan nimittävän viranomaisen velvollisuutta
kuulla virkamiestä, jota asia koskee, ennen hänelle vastaisen päätöksen tekemistä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti lisäksi valituksenalaisen tuomion 98 kohdassa, että noudatettavien menettelyjen
vastaavuuden periaate edellyttää, että nimittävän viranomaisen velvollisuutta kuulla virkamiestä henkilöstösääntöjen 38 artiklan
a alakohdan mukaisesti ennen kuin hänet siirretään tilapäisesti muihin tehtäviin yksikön edun mukaisesti sovelletaan myös,
kun nimittävä viranomainen päättää vahvistaa yksikön edun mukaisesti tapahtuvan tilapäisen siirron keston tai muuttaa sitä
38 artiklan b alakohdan mukaisesti.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 109 kohdassa, että nimittävä viranomainen ei ollut
täyttänyt velvollisuuttaan kuulla asianmukaisesti Reynoldsia ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 112 kohdassa, että puolustautumisoikeuksien kunnioittamista
koskevaa periaatetta loukataan, kun on todettu, että henkilöä, jota asia koskee, ei ole kuultu asianmukaisesti ennen hänelle
vastaisen päätöksen tekemistä eikä voida kohtuudella sulkea pois sitä mahdollisuutta, että sääntöjen rikkomisella on voinut
olla erityinen vaikutus kyseisen päätöksen sisältöön.
Valituksenalaisen tuomion 113 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi, että se mahdollisuus, että kuulemisella
ennakolta voisi olla erityinen vaikutus virkamiehelle vastaisen päätöksen sisältöön, voidaan kohtuudella sulkea pois ainoastaan,
jos voidaan todeta, että päätöksen tekijällä ei ollut asiassa mitään harkintavaltaa ja että sen oli toimittava niin kuin se
oli tehnyt.
Viittaamalla valituksenalaisen tuomion 81 kohtaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi saman tuomion 114 kohdassa,
että on ilmeistä, että käsiteltävänä olevassa asiassa nimittävällä viranomaisella oli harkintavaltaa, vaikkakin rajallista,
mutta ei olematonta, siltä osin kuin kyse oli mahdollisuudesta päättää Reynoldsin tilapäinen siirto sille alun perin määrättyä
kestoa aikaisemmin. Siten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen mukaan ei voida kokonaan sulkea pois sitä, että käsiteltävänä
olevassa asiassa Reynoldsin kuulemisella ennakolta olisi voinut olla erityinen vaikutus riidanalaisen päätöksen sisältöön.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin lisää valituksenalaisen tuomion 115 kohdassa, että sen asiana ei ole asettua hallinnollisen
viranomaisen sijaan ja tutkia, oliko käsiteltävänä olevassa asiassa seikkoja, joilla olisi voinut olla erityinen vaikutus
riidanalaisen päätöksen sisältöön.
Edellä esitettyjen seikkojen nojalla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen tuomion 117 kohdassa,
että kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista, oli perusteltu
ja että riidanalainen päätös on siten kumottava, eikä ole tarpeen tutkia muita kanneperusteita, joihin Reynolds vetoaa.
Vahingonkorvauskanteen osalta parlamentti velvoitettiin valituksenalaisen tuomion 149 ja 150 kohdassa maksamaan Reynoldsille
rahamäärä, joka vastaa seuraavien palkkojen erotusta: palkka, joka hänen olisi pitänyt saada tilapäisesti siirrettynä virkamiehenä
palkkaluokassa A 2, tasossa 1, ja palkka, jonka hän on saanut sen jälkeen kun hän oli palannut palkkaluokkaan LA 5, tasoon 3,
15.7.2000 alkaen ja 30.11.2000 asti, korotettuna 5,25 prosentin viivästyskorolla siitä päivästä alkaen, jona edellä tarkoitetun
rahamäärän muodostavat erät olivat erääntyneet maksettaviksi, todelliseen maksupäivään asti.
Henkisen kärsimyksen osalta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 153 kohdassa, että Reynoldsin
vaatimusta saada korvatuksi henkinen kärsimys, joka hänelle on aiheutunut EDD‑ryhmän tai eräiden sen jäsenten väitetystä ”toiminnasta,
joka ei ole luonteeltaan päätöksentekoa”, ei voida ottaa tutkittavaksi, koska Reynolds ei ole noudattanut tätä varten säädettyä
oikeudenkäyntiä edeltävää menettelyä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi kuitenkin valituksenalaisen tuomion 154 kohdassa,
että riidanalaisen päätöksen tekeminen ei ole voinut muuta kuin lisätä Reynoldsille aiheutunutta henkistä kärsimystä. Ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin katsoi, että tämän vahingon korvaamiseksi parlamentti on velvoitettava maksamaan Reynoldsille symbolinen
yhden euron korvaus.
Valitus
Parlamentti vaatii valituksellaan yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen tuomion ja ratkaisemaan oikeudenkäynnin
lopullisesti hylkäämällä kanteen perusteettomana tai palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta se
ratkaisee sen uudelleen. Parlamentti vaatii myös Reynoldsin esittämän vastavalituksen hylkäämistä ilmeisen perusteettomana.
Valituksensa tueksi parlamentti vetoaa neljään valitusperusteeseen, joiden mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on
rikkonut yhteisön oikeutta arvioituna erityisesti tuomioiden perusteluvelvollisuuden ja puolustautumisoikeuksien kunnioittamista
koskevan periaatteen valossa.
Reynolds vaatii parlamentin valituksen hylkäämistä. Hän vaatii vastavalituksellaan yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen
tuomion tuomiolauselman 4 kohdan ja ratkaisemaan oikeudenkäynnin lopullisesti hyväksymällä Reynoldsin vahingonkorvauskanteen
hänen kärsimänsä henkisen kärsimyksen korvaamisen osalta tai palauttamaan asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen,
jotta se ratkaisee vahingonkorvausvaatimuksen uudelleen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi valituksesta
Kolmannessa valitusperusteessaan, joka on syytä tutkia ensimmäiseksi, parlamentti väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
arviointi, jonka mukaan virkamiestä on kuultava aina ennen sellaisen toimenpiteen tekemistä, joka voi olla hänelle vastainen,
on vastoin yhteisöjen tuomioistuinten puolustautumisoikeuksia koskevaa vakiintunutta oikeuskäytäntöä.
Reynolds väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole toiminut vastoin tätä oikeuskäytäntöä.
Aluksi on muistettava, että henkilöstösääntöjen 37 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan toisen luetelmakohdan nojalla virkamies
voidaan yksikön edun mukaisesti määrätä avustamaan tilapäisesti parlamentin poliittista ryhmää.
On täsmennettävä, että vaikka nimittävän viranomaisen tehtävänä on tehdä päätös virkamiehen siirtämisestä avustamaan tilapäisesti
poliittista ryhmää sekä päättää tämän siirron lopettamisesta, sen on noudatettava kyseistä toimenpidettä pyytäneen poliittisen
ryhmän tältä osin tekemää valintaa.
Kyseessä olevalla poliittisella ryhmällä on nimittäin harkintavalta valita henkilöt, joiden se toivoo toimivan väliaikaisesti
ryhmän avustajina, sekä lopettaa näiden henkilöiden työskentely ryhmän yhteydessä.
Tämä harkintavalta on perusteltua erityisesti, koska poliittisen ryhmän avustamisessa suoritettavien työtehtävien luonne on
erityislaatuinen ja koska tällaisessa poliittisessa toimintaympäristössä on tarpeen ylläpitää keskinäisiä luottamussuhteita
puheena olevan ryhmän ja sitä avustamaan siirretyn virkamiehen välillä.
Hyväksyessään tällaisten väliaikaisten tehtävien suorittamisen poliittisen ryhmän yhteydessä kyseessä olevien virkamiesten
on oltava tietoisia siitä, että mainittu ryhmä saattaa pyytää virkamiesten työskentelyn päättämistä ennen tilapäiselle siirrolle
alun perin määrätyn ajanjakson päättymistä.
Reynoldsin kaltaisen virkamiehen osalta, joka siirrettiin väliaikaisesti hoitamaan parlamentin poliittisen ryhmän pääsihteerin
tehtäviä, on ilmeistä, että hänet on valittu suorittamaan luonteeltaan lähinnä poliittista, erityislaatuista tehtävää (ks.
asia 25/68, Schertzer v. parlamentti, tuomio 18.10.1977, Kok. 1977, s. 1729, 42 kohta).
Jotta mainittu henkilö voi täyttää tuon tehtävän, on ensiarvoisen tärkeää, että hänen ja poliittisen ryhmän välille tehtävien
alkaessa syntyneet keskinäiset luottamussuhteet säilyvät koko tilapäisen siirron keston ajan.
Tilanteessa, jossa kyseessä oleva poliittinen ryhmä arvioi, että noita keskinäisiä luottamussuhteita ei enää ole, se voi yksipuolisesti
päättää tilapäisesti siirretyn virkamiehen siirron päättymisestä ennen tälle siirrolle alun perin määrätyn ajanjakson päättymistä.
Mikäli keskinäinen luottamus on syystä tai toisesta rikkoutunut, kyseessä oleva virkamies ei voi enää hoitaa tehtäviään. Tällaisessa
tilanteessa on näin ollen hyvän hallintotavan mukaista, että kyseinen toimielin tekee mainitun virkamiehen osalta mahdollisimman
pian päätöksen tilapäisen siirron päättämisestä (ks. vastaavasti asia 124/78, List v. komissio, tuomio 12.7.1979, Kok. 1979,
s. 2499, 13 kohta ja asia C‑294/95 P, Ojha v. komissio, tuomio 12.11.1996, Kok. 1996, s. I‑5863, 41 ja 42 kohta).
Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on paikkansapitävästi todennut valituksenalaisen tuomion 42 kohdassa, sen ratkaistessa
oikeudenkäyntiväitteen, kyseessä on prosessuaalisesti arvioituna kyseiselle virkamiehelle vastainen päätös ja hänellä on näin
ollen henkilökohtainen intressi vaatia päätöksen kumoamista. Tästä ei voida kuitenkaan automaattisesti – ja ottamatta huomioon
kyseistä henkilöä vastaan käynnistetyn menettelyn luonnetta – päätellä, kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin virheellisesti
teki valituksenalaisen tuomion 87 kohdassa, että tuon seurauksena nimittävällä viranomaisella oli velvollisuus kuulla Reynoldsia
asianmukaisesti ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Kuten tämän tuomion 50–52 kohdassa on jo täsmennetty, sellaisen virkamiehen, joka ottaa vastaan luonteeltaan erittäin erityislaatuisen
tehtävän, kuten parlamentin poliittisen ryhmään pääsihteerin tehtävän, on oltava tietoinen kyseisellä ryhmällä olevasta harkintavallasta
lopettaa milloin tahansa hänen siirtonsa, erityisesti, mikäli ryhmän ja kyseisen virkamiehen välinen keskinäinen luottamussuhde
on menetetty.
Tästä seuraa, että kun nimittävän viranomaisen käsiteltäväksi esitetään parlamentin poliittisen ryhmän tekemä pyyntö, jossa
pyydetään lopettamaan tätä ryhmää avustamaan määrätyn virkamiehen tilapäinen siirto, nimittävän viranomaisen on periaatteessa
hyväksyttävä se mahdollisimman pian varmistuttuaan siitä, että pyynnön on todella esittänyt sellainen henkilö tai yksikkö,
joka on toimivaltainen tuollaisen pyynnön esittämiseen.
Edellä esitetyn nojalla on todettava, että nimittävän viranomaisen ratkaisu tehdä riidanalainen päätös kuulematta ensin Reynoldsia
osoittautuu perustelluksi.
Näin ollen on todettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on katsonut virheellisesti valituksenalaisen tuomion 99,
109 ja 117 kohdassa, että kanneperuste, joka koskee puolustautumisoikeuksien kunnioittamista koskevan periaatteen loukkaamista,
oli perusteltu, koska nimittävä viranomainen ei ollut asianmukaisesti kuullut Reynoldsia ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä.
Valituksenalainen tuomio on näin ollen kumottava sikäli, kuin siinä kumotaan riidanalainen päätös, ilman, että parlamentin
esittämiä muita valitusperusteita on tarpeen tutkia. Tämän seurauksena kyseinen tuomio on myös kumottava sikäli, kuin siinä
velvoitetaan parlamentti korvaamaan Reynoldsille tuon päätöksen seurauksena väitetysti aiheutunut aineellinen vahinko ja henkinen
kärsimys.
Tässä tilanteessa Reynoldsin vastavalitus, joka koskee hänelle riidanalaisen päätöksen johdosta aiheutuneen henkisen kärsimyksen
määrää, on menettänyt merkityksensä ja ratkaisun antaminen sen osalta raukeaa.
Asian palauttaminen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan se voi kumotessaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen ratkaisun joko itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi.
Koska ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut ainoastaan kaksi Reynoldsin kanteensa tueksi esittämistä seitsemästä
kanneperusteesta, yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että se ei voi itse ratkaista asiaa ja että se on palautettava ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimeen, jotta tämä ratkaisee kanteen tueksi esitetyt muut kanneperusteet.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑237/00, Reynolds vastaan parlamentti, 23.1.2002 antaman
tuomion tuomiolauselman 1, 2, 4 ja 5 kohta kumotaan.
2)
Asia palautetaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen.
3)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Jann
Timmermans
Rosas
La Pergola
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 29 päivänä huhtikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.