CELEX: 62007TJ0074
ERAF
Finanšu atbalsta samazināšana
Finansēšanas plāna grozīšana bez Komisijas piekrišanas
Īpašiem pasākumiem paredzētas maksimālās finansēšanas likmes
Būtisku grozījumu jēdziens
Regulas (EEK) Nr. 4253/88 24. pants
Pienākums norādīt pamatojumu
Prasība atcelt tiesību aktu

Atbilstošās tiesību normas
No 1989. gada līdz 1999. gadam normas attiecībā uz EKL 158. pantā paredzētās ekonomiskās un sociālās kohēzijas īstenošanu bija noteiktas Padomes 1988. gada 24. jūnija Regulā (EEK) Nr. 2052/88 par struktūrfondu uzdevumiem un to efektivitāti, kā arī par to darbības saskaņošanu savā starpā un ar Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbību (
OV L 185, 9. lpp.
) [neoficiāls tulkojums]. Šajā regulā bija iekļauti struktūrfondus un it īpaši Eiropas Reģionālās attīstības fondu (ERAF) regulējošie pamatnoteikumi. Regula Nr. 2052/88 tika grozīta, tostarp — ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2081/93 (
OV L 193, 5. lpp.
).
Regulas Nr. 2052/88 1. pantā ir noteikti prioritārie mērķi, ko ir paredzēts īstenot ar Eiropas Kopienas darbību, izmantojot struktūrfondu atbalstu.
Regulas Nr. 2052/88 4. pants attiecas uz papildinošu raksturu, partnerību un tehnisko palīdzību. Tā 1. punktā ir paredzēts:
“1.   Kopienas darbība papildina vai sekmē valsts attiecīgās darbības. To, rūpīgi apspriežoties, nosaka Komisija, attiecīgā dalībvalsts un kompetentās iestādes un organizācijas [..], kuras dalībvalsts ir izraudzījusies valsts, reģiona, vietējo pašvaldību vai citā līmenī, visām pusēm sadarbojoties kopīga mērķa sasniegšanā. Šīs apspriedes turpmāk tekstā tiek dēvētas par “partnerību”. Partnerība attiecas uz darbību sagatavošanu un finansēšanu, kā arī to iepriekšēju novērtēšanu, uzraudzību un vēlāku izvērtēšanu.
Partnerību īsteno, pilnībā ievērojot katra partnera attiecīgo institucionālo, tiesisko un finanšu kompetenci.” [Neoficiāls tulkojums]
Regulas Nr. 2052/88 5. panta ar nosaukumu “Atbalsta formas” 2. punkta a) apakšpunktā ir paredzēts, ka “saistībā ar struktūrfondiem [..] finanšu atbalstu var saņemt [it īpaši] darbības programmu līdzfinansēšanas [formā]”. Šīs pašas tiesību normas 5. punktā “darbības programma” ir definēta kā “saskaņots ilggadēju pasākumu kopums, kura īstenošanai [cita starpā] var tikt izmantots viens vai vairāki struktūrfondi”.
Regulas Nr. 2052/88 13. panta ar nosaukumu “Dažādas atbalsta likmes” 3. punktā ir paredzēts:
“Kopienas atbalsts no fondiem [..] tiek piešķirts ar šādām likmēm:
—
ne vairāk kā 75% apmērā no kopējām izmaksām, un saskaņā ar vispārīgu noteikumu — vismaz 50% apmērā no valsts izdevumiem saistībā ar pasākumiem tādos reģionos, kuriem var tikt piešķirts atbalsts saskaņā ar 1. mērķi;
—
ne vairāk kā 50% apmērā no kopējām izmaksām, un, saskaņā ar vispārīgu noteikumu — vismaz 25% apmērā no valsts izdevumiem saistībā ar pasākumiem citos reģionos.
[..]”
1988. gada 19. decembrī Padome pieņēma Regulu (EEK) Nr. 4253/88, ar ko paredz īstenošanas noteikumus Regulai (EEK) Nr. 2052/88 attiecībā uz dažādu struktūrfondu, struktūrfondu un Eiropas Investīciju bankas un citu pastāvošo finansēšanas instrumentu darbības koordināciju [neoficiāls tulkojums] (
OV L 374, 1. lpp.
). Regulā Nr. 4253/88 grozījumi ir izdarīti ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 2082/93 (
OV L 193, 20. lpp.
).
Regulas Nr. 4253/88 17. pantā ar nosaukumu “Fondu finansiālā līdzdalība” ir noteikts:
“[..]
2.   Fondu finansiālās līdzdalības likmi aprēķina vai nu attiecībā pret kopējām pieļaujamām izmaksām par katru pasākumu, vai arī attiecībā pret visiem valsts vai līdzvērtīgiem pieļaujamiem (valsts, reģionāliem vai vietējā mēroga, un Kopienas) izdevumiem, kas var rasties saistībā ar katru pasākumu (darbības programmu, atbalsta shēmu, vispārēju subsīdiju, projektu, tehnisko palīdzību vai izpēti).
[..]
4.   Fondu atbalsts individuāliem pasākumiem darbības programmu ietvaros var atšķirties atkarībā no vienošanās, kāda noslēgta partnerības ietvaros.” [Neoficiāls tulkojums]
Regulas Nr. 4253/88 24. pantā ar nosaukumu “Atbalsta samazināšana, apturēšana un atcelšana” ir noteikts:
“1.   Ja izrādās, ka darbības vai pasākuma izpilde ne daļēji, ne pilnībā neattaisno piešķirto finanšu atbalstu, Komisija uzsāk šim gadījumam atbilstošu pārbaudi partnerības ietvaros, lūdzot dalībvalstij vai iestādēm, kuras dalībvalsts nozīmējusi darbības īstenošanai — noteiktā termiņā iesniegt savus apsvērumus.
2.   Pēc šīs pārbaudes Komisija var samazināt vai apturēt atbalstu attiecīgajai darbībai vai pasākumam, ja pārbaude apstiprina pārkāpuma vai būtisku grozījumu esamību, kuri ietekmē darbības vai pasākuma īstenošanas raksturu vai apstākļus un attiecībā uz kuriem nav lūgts Komisijas apstiprinājums.
3.   Komisijai atmaksā jebkuru nepamatoti saņemtu un atlīdzināmu summu. [..]”
Visbeidzot, Regulas Nr. 4253/88 25. panta par fondu atbalsta apgūšanas pārraudzību 5. punktā ir noteikts:
“Uzraudzības komiteja [..], ievērojot pieejamos līdzekļus un budžeta noteikumus, koriģē paredzēto finansēšanas plānu, ieskaitot iespējamo līdzekļu pārdali starp Kopienas finansēšanas avotiem un no tā izrietošos līdzdalības likmju grozījumus. [..]
Šos grozījumus nekavējoties paziņo Komisijai un attiecīgajai dalībvalstij. Tie ir piemērojami ar brīdi, kad tos apstiprinājusi Komisija un attiecīgā dalībvalsts; šis apstiprinājums tiek veikts divdesmit darba dienu laikā no šī paziņojuma saņemšanas, kuras datumu apstiprina Komisija ar saņemšanas apliecinājumu.
Par citiem grozījumiem lemj Komisija sadarbībā ar attiecīgo dalībvalsti, pēc tam, kad savu viedokli ir izteikusi uzraudzības komiteja.”
Prāvas priekšvēsture
Ar 1995. gada 28. septembra Lēmumu C (95) 2271 Komisija piešķīra Kopienas finanšu atbalstu darbības programmai, kas tika uzsākta Kopienas iniciatīvas
Interreg

II
ietvaros attiecībā uz Sārzemes, Lotringas un Rietumu Pfalcas reģioniem. Lēmuma par atbalsta piešķiršanu 2. pantā ir paredzēts, ka “finanšu atbalsta piešķiršanas noteikumi, tai skaitā fondu dalība dažādās apakšprogrammās un pasākumos, kas ietilpst šajā programmā [..], ir precizēti [šim lēmumam] pievienotās programmas finansēšanas plānā”. Kaut arī lēmumā par atbalsta piešķiršanu ar vārdu “pasākums”, ir izdarīta atsauce uz programmas trešo līmeni (turpmāk tekstā — “pasākumi vai pasākumu grupa”), pievienotajā finansēšanas plānā ir izdarīta atsauce uz šo līmeni ar vārdiem “pasākumu grupa”. Turklāt finansēšanas plānā virsrakstā kolonnām, kurās ir minēts attiecīgi Kopienas un valsts ieguldījums, ir norādīts, ka katrs no tiem veido 50% no kopējām izmaksām katrā pamatvirzienā un no katra pasākuma vai pasākumu grupas izmaksām.
Lēmums par atbalsta piešķiršanu tika grozīts ar diviem Komisijas lēmumiem, kas pieņemti 1998. gada 7. aprīlī un . Lēmumā par atbalsta piešķiršanu redakcijā pēc šīs pēdējās grozīšanas tika paredzētas kopējās izmaksas EUR 66898400 apmērā, no kurām EUR 23726800 sedza ERAF un EUR 42171600 — valsts iestādes. Katram no šiem lēmumiem par grozījumiem pievienotā finansēšanas plāna anotācijā lapas beigās bija norādīts, ka tiek garantēts, ka Kopienu fondu segtās izmaksas nepārsniegs 50% no kopējiem valsts izdevumiem.
Atbilstoši programmas, kas paredzēta ar lēmumu par atbalsta piešķiršanu, īstenošanas noteikumiem, minētā īstenošana bija jāveic uzraudzības komitejai, kura bija jāizveido partnerības ietvaros. Uzraudzības komitejai bija jāuzrauga it īpaši tiesiskā regulējuma ievērošana, tai skaitā tā tiesiskā regulējuma, kas attiecās uz darbību un projektu atbilstību, kā arī jāsagatavo un jāpārskata potenciālie piedāvājumi attiecībā uz atbalsta pasākumu grozīšanu. Visi būtiskie jautājumi attiecībā uz programmas īstenošanu bija jāizlemj vienbalsīgi. Komisija tika pārstāvēta uzraudzības komitejā ar tiesībām vēlēt.
Ar 1999. gada 12. maija vēstuli Komisija lūdza, lai tai iesniedz apstiprināšanai programmas grozījumus līdz m, ciktāl tie attiecās uz kopējās summas palielināšanu vai fondu pārdali. Šis lūgums tika izskatīts uzraudzības komitejas sanāksmē. Šajā sanāksmē Komisijas pārstāvis piebilda, ka vajadzētu pilnībā noteikt darbības programmai paredzētā ERAF atbalsta kopējo summu.
Ņemot vērā programmu, kas tika finansētas no struktūrfondiem laika posmā no 1994.–1999. gadam, noslēgšanu 1999. gada 31. decembrī, Komisija  pieņēma Vadlīnijas par struktūrfondu finansējuma izbeigšanu atbalsta darbībām (1994.–1999. gads) (turpmāk tekstā — “Vadlīnijas”) un informēja par tām dalībvalstis. Vadlīniju vācu valodas redakcijā it īpaši ir noteikts:
“6. Finansēšanas plāns
6.1.
Finansēšanas plānu pēc saistību beigu datuma nevar grozīt.
6.2.
Programmu finansēšanas izbeigšana ir jāveic, pamatojoties uz finansēšanas plāna spēkā esošo redakciju (parasti runa ir par finansēšanas plānu ar sadalījumu trijos līmeņos, kas ir programma, apakšprogramma, pasākums). Dalībvalstu iesniegtajiem aprēķiniem ir jābūt tikpat detalizētiem kā lēmumiem par atbalsta darbību apstiprināšanu pievienotajiem finansēšanas plāniem un, tātad, vispārīgi tajos jābūt uzrādītiem faktiski veiktajiem izdevumiem, kas ir sadalīti atbilstoši veiktajiem pasākumiem.
Katra fonda dalības konkrētajā pasākumā pārsniegšana par 20% var tikt akceptēta, ja vien nav pārsniegta spēkā esošā finansēšanas plānā paredzētā apakšprogrammas kopējā summa.
[..]
7. Atbalsta galīgais aprēķins
7.1.
Dalībvalstīm ir jānodrošina, lai gala saņēmējiem tiktu izmaksāta visa piešķirtā Kopienas atbalsta summa. Ņemot vērā, ka šajā sakarā, veicot galīgo aprēķinu, iepriekš ir konstatētas dažas problēmas, Kopienas atbalsts, kas tiek aprēķināts saskaņā ar 6.2. punktā paredzētajiem noteikumiem, ir ierobežots līdz zemākajai no šīm divām summām:
a)
summa, kas aprēķināta, deklarētajiem izdevumiem piemērojot Kopienas līdzfinansēšanas likmes, kas izriet no pasākumam paredzētā finansēšanas plāna;
b)
Kopienas atbalsta summa, kas faktiski izmaksājama (izmaksātā un kas vēl jāizmaksā attiecībā uz pasākumu) [atbalsta] gala saņēmējiem [..].”
Rakstveida procesa laikā, kas notika pēc uzraudzības komitejas 1999. gada 10. novembra sanāksmes, Komisijas Reģionālās politikas un kohēzijas ģenerāldirektorāts ar vēstuli norādīja, ka tas neiebilst pret piedāvātajiem grozījumiem attiecībā uz projektiem, kas tika apstiprināti attiecīgās programmas ietvaros, un lūdza, lai to vairāk neinformē par vēlākiem projekta grozījumiem, ja vien tie nav būtiski grozījumi, kuri ietekmē darbības vai pasākuma īstenošanas raksturu vai apstākļus (projektu priekšmetu, izmaksas, [atbalsta] saņēmējus utt.) Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē, un/vai neietekmē Kopienu budžetu.
[Finanšu atbalsta] slēgšanas dokumenti tika nosūtīti Komisijai ar 2003. gada 20. marta vēstuli kopā ar saldo maksājuma pieteikumu. Saldo maksājuma pieteikumā Vācijas iestādes uzskatīja, ka Kopienas kopējais atbalsts bija jāaprēķina, pieskaitot Kopienas atbalstu katram īstenotajam projektam, kurš savukārt bija jāaprēķina, projekta kopējām izmaksām piemērojot līdzdalības likmi, kādu noteica uzraudzības komiteja un kas lielākajai daļai projektu bija tuvu 50%, izņemot tos ļoti dārgos projektus, attiecībā uz kuriem tika noteikta zemāka līdzdalības likme. Taču, ņemot vērā, ka daļai projektu kopējās pieļaujamās izmaksas bija zemākas nekā tika paredzēts, maksājuma pieteikumā minētās summas neatbilda pēdējam lēmumam par grozījumiem pievienotajā finansēšanas plānā norādītajām summām. Tādējādi summa, kas tika lūgta kā ERAF atbalsts darbības programmai, bija zemāka par summu, kāda bija norādīta minētajā finansēšanas plānā attiecībā uz prioritārajiem virzieniem un visiem pasākumiem vai pasākumu grupām, izņemot 3.2. pasākumu vai pasākumu grupu, attiecībā uz kuru summa, kas tika lūgta kā ERAF atbalsts, bija nedaudz augstāka par summu, kāda bija norādīta finansēšanas plānā.
Ar 2006. gada 27. decembra Lēmumu C (2006) 7271 (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) Komisija samazināja ERAF atbalstu, kas tika piešķirts darbības programmai Sārzemes, Lotringas un Rietumu Pfalcas reģioniem, kura tika īstenota Kopienas iniciatīvas
Interreg

II
ietvaros, par EUR 933691,04. Šajā lēmumā Komisija attiecīgā Kopienas atbalsta samazināšanu pamatoja šādi.
Tā norāda, ka Kopienu fondu subsidētās programmas ir jāīsteno atbilstoši lēmumiem par atbalsta piešķiršanu un Komisijas apstiprinātajām finanšu tabulām un ka pēc 1999. gada 31. decembra — saistību gala datuma nav iespējami nekādi grozījumi, jo programmu plānošanas laikposms jau ir beidzies. Tā norāda, ka, kaut arī lēmumā par atbalsta piešķiršanu ERAF atbalsts tika noteikts 50% apmērā no valsts izdevumiem attiecībā uz visu programmu, lēmumā par grozījumiem tika paredzētas dažādas finansēšanas likmes katram pasākumam vai pasākumu grupai. Tā atzīmē, ka faktiskie kopējie izdevumi, kā arī ERAF atbalsta summas katram pasākumam vai pasākumu grupai neatbilst summām, kas minētas spēkā esošajā finansēšanas plānā. Taču Komisija paskaidro, ka, tā kā Vadlīnijās tā ir atteikusies uzskatīt noteiktas atšķirības, kas nozīmē lielāku vai mazāku finansējumu salīdzinājumā ar finansēšanas plānā paredzēto, par būtiskiem grozījumiem tā saskaņā ar Vadlīniju 6.2. punktu piekrīt atšķirībām, kas nozīmē lielāku finansējumu, piemērojot noteiktu elastīgumu ar kompensācijas palīdzību viena un tā paša prioritārā virziena ietvaros. Savukārt, attiecībā uz atšķirībām, kas nozīmē vienīgi mazāku finansējumu, Komisija piemēro Vadlīniju 7. punktu un ierobežo Kopienas finansējumu ar mazāko no divām summām: to, kas tiek aprēķināta, piemērojot katra pasākuma vai pasākumu grupas finansēšanas likmi faktiskajām izmaksām, vai to, kāda faktiski jāmaksā atbalsta saņēmējiem. Tādējādi attiecībā uz 1.2., 2.2., 3.1., 4.1. un 4.2. pasākumu vai pasākumu grupu Komisija atsakās maksāt summu, kādu prasa Vācijas iestādes, kas atbilst summai, kāda jāmaksā atbalsta saņēmējiem, jo tās maksājums pārsniegtu finansēšanas likmes, kādas šiem pasākumiem vai pasākumu grupām ir paredzētas spēkā esošajā finansēšanas plānā, un nozīmētu pēdējā minētā grozīšanu.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 12. martā, Vācijas Federatīvā Republika cēla šo prasību.
Vācijas Federatīvās Republikas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest Vācijas Federatīvajai Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Vācijas Federatīvā Republika būtībā izvirza trīs pamatus, kas izriet attiecīgi no Regulas Nr. 4253/88 24. panta pārkāpuma, pamatojuma nesniegšanas un Regulas Nr. 2052/88 4. pantā paredzētās “partnerības” neievērošanas.
Par pirmo pamatu, kas izriet no Regulas Nr. 4253/88 24. panta pārkāpuma
Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika norāda, ka, samazinot attiecīgo finanšu atbalstu, lai gan Regulas Nr. 4253/88 24. pantā paredzētie nosacījumi nebija izpildīti, Komisija esot pārkāpusi minēto normu. Tā uzskata, pirmkārt, ka atšķirības starp finansēšanas plānā paredzētajām kopējām izmaksām un kopējām galīgām izmaksām, kā arī no šīm atšķirībām izrietošās izmaiņas attiecībā starp ERAF atbalstu un kopējām izmaksām nevar tikt uzskatītas par “būtiskiem grozījumiem” Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē un ka Komisija katrā ziņā tām bija piekritusi jau iepriekš un, otrkārt, ka Komisija neizmantoja rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta ar šo tiesību normu, lai lemtu, vai Kopienas atbalsts ir pamatots.
Attiecībā vispirms uz grozījumu būtisko raksturu Vācijas Federatīvā Republika, pirmkārt, apgalvo, ka, tā kā finansēšanas plāni bija aptuveni un tiem bija tikai pagaidu raksturs, katrs grozījums nav jāuzskata par būtisku. Tādējādi tā apstrīd Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 12. apsvērumā, saskaņā ar kuru Komisija ir tiesīga “uzskatīt saldo maksājuma pieteikumu par nepieņemamu, ja attiecībā uz vienu vai vairākiem pasākumiem ir atšķirības salīdzinājumā ar galīgo finansēšanas plānu”. Šajā sakarā tā apgalvo, ka, tā kā finansēšanas plānā minētās ERAF atbalsta summas ir maksimālās vērtības, summas samazināšanu nevar uzskatīt par atšķirību.
Vācijas Federatīvā Republika, otrkārt, apgalvo, ka neatkarīgi no jēdziena “būtisks grozījums” definīcijas, šādi grozījumi netika veikti attiecīgās programmas īstenošanā, jo tā tika īstenota saskaņā ar lēmuma par atbalsta piešķiršanu pēdējo redakciju un uzraudzības komitejas lēmumiem. Šajā sakarā tā apgalvo, ka spēkā esošajā finansēšanas plānā bija paredzēta tikai, pirmkārt, ERAF atbalsta maksimālā summa un, otrkārt, ERAF maksimālā līdzdalības likme, kas ir 50% no kopējām izmaksām un kas bija piemērojama visiem programmas līmeņiem, un it īpaši individuālo projektu līmenī, un norāda, ka šie ierobežojumi bija ievēroti.
Tā apstrīd Komisijas apgalvojumu apstrīdētā lēmuma 2. un 13. apsvērumā, saskaņā ar kuru finansēšanas plāns tika grozīts ar lēmumiem grozīt lēmumu par atbalsta piešķiršanu tādējādi, ka tajā bija paredzētas maksimālās finansēšanas likmes, kas piemērojamas pasākumu vai pasākumu grupu līmenī un kas ir mazākas par 50%. Tā uzskata, ka minētajos lēmumos bija paredzēts tikai palielināt vai samazināt atbalsta maksimālo summu katram pasākumam vai pasākumu grupai, bet, ka paredzētā līdzdalības likme — maksimums 50% no kopējām izmaksām — palika nemainīga, jo tā izrietēja no anotācijām, kuras bija ietvertas minētajiem lēmumiem pievienotajos finansēšanas plānos un saskaņā ar kurām tika garantēts, ka Kopienu finansējums nepārsniegs 50% no kopējiem valsts izdevumiem (skat. iepriekš 11. punktu). Tā apgalvo, ka, lai arī minētajos plānos bija paredzēts palielināt valsts izdevumus, šīs palielināšanas rezultātā tika samazināta tikai ERAF sniegtā finansējuma kvota un netika noteiktas īpašas likmes katram pasākumam vai pasākumu grupai.
Līdz ar to tā apgalvo, ka likmes, kuras Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 1. un 13. apsvērumā, netika noteiktas ar lēmumiem par grozījumiem un izrietēja vienkārši no tā, ka uzraudzības komiteja noteiktiem projektiem ERAF atbalstu noteica virs 50% ierobežojuma, kā rezultātā uzkrātās summas, kas lēmumiem par grozījumiem pievienotajos finansēšanas plānos bija norādītās attiecībā uz dažādiem pasākumiem vai pasākumu grupām, noteikti ir zemākas par šo ierobežojuma likmi.
Vācijas Federatīvā Republika, treškārt, apgalvo, ka Komisija nevar pamatoties, kā tā to ir darījusi apstrīdētā lēmuma 17. un 21. apsvērumā, uz Vadlīniju 7.a punktu, lai nolemtu, ka atšķirības starp paredzētajiem un faktiskajiem projektu izdevumiem ir būtisks grozījums Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē, jo Vadlīnijās nav minēta atsauce uz šo tiesību normu un līdz ar to tās nevar uzskatīt par ERAF atbalsta samazināšanas juridisko pamatu. Šajā sakarā tā piebilst, ka, tā kā minētās Vadlīnijas tika pieņemtas tikai 1999. gada septembrī, vairs nebija iespējams pilnībā izmainīt programmu, kas bija spēkā kopš 1994. gada 4. novembra. Turklāt Komisija pati apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā uzsvēra Vadlīniju iekšējo raksturu.
Katrā ziņā tā uzskata, ka, pat pieņemot, ka ir piemērojams Vadlīniju 7.a punkts, atbalsta samazināšana šajā gadījumā nav pamatota. Šajā sakarā tā atgādina, ka saskaņā ar Vadlīniju 7.1. punktu ir jāizvēlas zemākā summa, kas ieteikta 7.a vai 7.b punktā, lai nodrošinātu, “ka Kopienas atbalsts tiek pilnībā pārskaitīts gala saņēmējiem”. Vācijas Federatīvā Republika no tā secina, ka 7.a punktā paredzētā summa ir tikai references vērtība salīdzinājumā ar summu, kas ir faktiski pārskaitīta gala saņēmējam, un uzskata, ka šajā punktā tādējādi nav ietverts atbalsta samazināšanai piemērots regulējums. Tomēr tā apstiprina, ka strīdīgajā programmā par references vērtību ir uzskatāms ERAF atbalsts, kas ir piešķirts ar nosacījumu, ka finansēšanas likme nepārsniedz 50% no kopējām izmaksām. Šādos apstākļos tā apgalvo, ka šajā gadījumā Komisija ir ņēmusi vērā trīs atsevišķas summas un katrā gadījumā apstiprinājusi tikai zemāko summu.
Tā apgalvo, ceturtkārt, ka Komisija pati programmas īstenošanas laikā neuzskatīja, ka atšķirīgās izmaksas projektu līmenī bija būtiskas, jo savā 1999. gada 12. maija vēstulē (skat. iepriekš 13. punktu) tā norādīja, ka grozījumi, kurus bija paredzēts tai iesniegt, bija tikai tādi, kas nozīmēja fondu atbalsta kopējās summas vai līdzekļu, kas tiek pārdalīti starp fondiem, palielināšanu. Turklāt savā vēstulē (skat. iepriekš 15. punktu) Komisija esot apstiprinājusi, ka parasti projektu grozījumi nav uzskatāmi par “būtisku grozījumu” Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē.
Attiecībā, otrkārt, uz to, ka Komisija it kā ir devusi savu piekrišanu, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka, pat pieņemot, ka attiecīgie grozījumi ir būtiski grozījumi, kuriem ir nepieciešama Komisijas apstiprināšana, tie ir jāuzskata par Komisijas apstiprinātiem, jo tie izrietēja no uzraudzības komitejas, kuras loceklis ir Komisijas pārstāvis, kas rīkojas, izpildot Komisijas pilnvaras, vienošanās. Šajā sakarā tā apgalvo, ka Regulas Nr. 4253/88 17. panta 4. punktā, kurā ir dota atļauja slēgt vienošanās attiecībā uz individuāliem projektiem, nav aizliegts uzraudzības komitejai noteikt ERAF atbalstu sadarbībā ar Komisiju.
Attiecībā, treškārt un visbeidzot, uz to, ka Komisija nav izmantojusi savu rīcības brīvību, Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka, pat ja atšķirības starp finansēšanas plānu un maksājuma pieteikumu tiktu uzskatītas par būtiskiem grozījumiem, kurus nav apstiprinājusi Komisija, fakts, ka pēdējās minētās apstiprināšana netika prasīta, ir uzskatāms tikai un vienīgi par procesuālo noteikumu pārkāpumu un saskaņā ar samērīguma principu ar to nevar pamatot ERAF atbalsta samazināšanu un atteikumu pārskaitīt atlikumu. Tādējādi tā uzskata, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā sava lēmuma ietekmi uz subsidētajiem projektiem, kuri noritēja kā paredzēts. Tā piebilst, ka Komisija neizskaidroja, kāpēc ERAF atbalsts, kuru piešķīra uzraudzības komiteja un kurš bija minēts maksājuma pieteikumā, vairs nebija pamatots ne pasākumu vai pasākumu grupu līmenī, ne projektu līmenī.
Komisija apstrīd visus šos argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Ņemot vērā Vācijas Federatīvās Republikas argumentus, ir secīgi jāizvērtē, vai atšķirības starp summām, kas paredzētas finansēšanas plānā, un summām, kas paredzētas maksājuma pieteikumā, ir uzskatāmas par būtiskiem grozījumiem Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē, vai Komisija šajā gadījumā ir devusi iepriekšēju piekrišanu šiem grozījumiem un, visbeidzot, vai tā neizmantoja rīcības brīvību, kas tai ir piešķirta ar minēto tiesību normu, lai lemtu, vai Kopienas atbalsts ir pamatots.
Attiecībā, pirmkārt, uz būtisku grozījumu esamību Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē Vācijas Federatīvā Republika būtībā apgalvo, ka atšķirības starp finansēšanas plānā paredzētajiem izdevumiem un faktiskajiem izdevumiem nav uzskatāmas par būtiskiem grozījumiem tāpēc, ka, pirmkārt, lēmumam par atbalsta piešķiršanu pievienotais finansēšanas plāns ir tikai aptuvens, otrkārt, ar šīm atšķirībām netiek pārkāpti nosacījumi, kuri ir paredzēti lēmuma par atbalsta piešķiršanu pēdējā redakcijā un kurus ir paredzējusi uzraudzības komiteja, un, treškārt, Vadlīniju 7.a punktā nav atļauts strīdīgās atšķirības uzskatīt par būtiskiem grozījumiem un, visbeidzot, Komisija esot atzinusi, ka atšķirības projektu līmenī nav būtiski grozījumi.
Attiecībā, pirmkārt, uz lēmumam par atbalsta piešķiršanu pievienotā finansēšanas plāna it kā aptuveno un pagaidu raksturu ir jāatsaucas uz Pirmās instances tiesas 2008. gada 9. septembra sprieduma apvienotajās lietās
T-349/06, T-371/06, T-14/07, T-15/07 un T-332/07 Vācija/Komisija (Krājums, II-2181. lpp.
) 60.–64. punktu, kurās tika noraidīti Vācijas Federatīvās Republikas šajā lietā izvirzītajiem argumentiem pēc būtības identiski argumenti (šajā sakarā attiecībā uz Kopienu tiesas tiesībām pamatot savu nolēmumu ar atsauci uz agrāk pieņemtu nolēmumu par būtībā vienādiem jautājumiem skat. Tiesas spriedumu lietā
C-229/04
Crailsheimer Volksbank
, Krājums, I-9273. lpp.
, 47.–49. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-47/03
Sison
/Padome, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-73
.* lpp., 102. punkts). Šajā spriedumā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka no piemērojamā tiesiskā regulējuma, kā tas ir interpretēts judikatūrā, izriet, ka viss struktūrfondu piešķirtais finanšu atbalsts ir jāīsteno saskaņā ar lēmumu, kas to apstiprina, un it īpaši saskaņā ar finanšu tabulu, kas pievienota šim lēmumam, un ka tādējādi finansēšanas plāna, kuru ir apstiprinājusi Komisija, grozījumi, kas ir veikti bez pēdējās minētās piekrišanas, principā izraisa attiecīgajai programmai piešķirtā atbalsta samazināšanu.
Šajā sakarā ir jānoraida Vācijas Federatīvās Republikas arguments, saskaņā ar kuru uzraudzības komiteja var grozīt finansēšanas plānu, neiesniedzot šos grozījumus Komisijai, ja saskaņā ar šiem grozījumiem netiek prasīts programmai piešķirt papildu resursus. Faktiski ir jākonstatē, ka no Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punkta skaidri izriet, ka jebkādi finansēšanas plāna grozījumi ir vai nu jānosūta apstiprināšanai Komisijai un attiecīgajai dalībvalstij, kad tos ir pieņēmusi uzraudzības komiteja, vai nu Komisijai pašai tie ir jāpieņem sadarbībā ar dalībvalsti un pēc tam, kad uzraudzības komiteja ir izteikusi savu viedokli. No minētā izriet, ka finansēšanas plāns nevar tikt grozīts, ja šo grozījumu pirms vai pēc tā pieņemšanas nav apstiprinājusi Komisija.
Attiecībā, otrkārt, uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, saskaņā ar kuru atšķirību esamība starp summām, kas norādītas finansēšanas plānā, un galīgajām summām nenozīmē lēmuma par atbalsta piešķiršanu pēdējā redakcijā paredzēto nosacījumu pārkāpšanu, it īpaši tāpēc, ka piemērotā līdzdalības likme nepārsniedz 50% ierobežojumu attiecībā uz kopējām izmaksām, jākonstatē, ka ar šo argumentu Vācijas Federatīvā Republika vēlas apstrīdēt apstrīdētajā lēmumā ietverto apgalvojumu, saskaņā ar kuru lēmuma par atbalsta piešķiršanu pēdējā redakcijā ir paredzētas īpašas līdzdalības likmes katram pasākumam vai pasākumu grupai, kas lielākoties ir zemākas par 50%.
Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka līdzdalības likmes, uz kurām Komisija atsaucas apstrīdētajā lēmumā, izriet no attiecības starp ERAF atbalsta summām un kopējām izmaksām, kādas finansēšanas plānā paredzētas katram pasākumam vai pasākumu grupai. Jākonstatē, ka, aprēķinot ERAF līdzdalības likmi, pamatojoties uz finansēšanas plānā paredzētajām summām, Komisija vienīgi piemēroja Regulas Nr. 4253/88 17. panta 2. punktu, saskaņā ar kuru ERAF finansiālās līdzdalības likme tiek noteikta procentos un tiek aprēķināta vai nu attiecībā pret kopējām izmaksām, vai pret kopējiem pieļaujamiem valsts izdevumiem, kādi ir norādīti finansēšanas plānā (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 27. jūnija spriedumu lietā
T-65/04
Nuova Gela Sviluppo
/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-68.* lpp.
, 82. punkts).
Kaut arī tā patiešām ir, ka Regulas Nr. 4253/88 17. panta 2. punkta pamatā ir princips, ka visai darbībai (darbības programmai, atbalsta shēmai utt.) tiek piemērota viena līdzdalības likme, minētās regulas 17. panta 4. punktā ir skaidri atļauts noteikt līdzdalības likmi individuāliem vai īpašiem pasākumiem, ar to saprotot, ka “individuāliem pasākumiem” šīs tiesību normas izpratnē ir jāatbilst finansēšanas plānā paredzētajam programmas plānošanas līmenim. No judikatūras izriet, ka Kopienas līdzdalības likme ir viens no atbalsta noteikumiem, kas tiek precizēts atbalsta piešķiršanas brīdī un kuru pēc tam var grozīt saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktā paredzētajām procedūrām (skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu lietā
Nuova Gela Sviluppo
/Komisija, 92. punkts). Turklāt šāda interpretācija ir vienīgā, kas atbilst Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktam, kurā ir paredzēts, ka lēmumiem par atbalsta piešķiršanu pievienoto finansēšanas plānu grozīšanas rezultātā tiek grozītas arī atbalsta likmes, un tāpēc ir skaidrs, ka šādas atbalsta likmes ir faktiski paredzētas visos finansēšanas plānos un ka to grozīšana izriet automātiski no citu grozījumu veikšanas plānā. Turklāt jākonstatē, ka tikai šādā veidā tādā gadījumā, kāds ir šajā lietā, kur galīgās izmaksas ir mazākas nekā finansēšanas plānā paredzētās izmaksas, šī izmaksu samazināšana var tikt sadalīta starp Kopienu un dalībvalstīm tādā pašā proporcijā, kādā tās būtu segušas izmaksas, ja šīs izmaksas būtu bijušas finansēšanas plānā, kas tika izstrādāts partnerības ietvaros, paredzētajā līmenī.
No iepriekš minētā izriet, ka Vācijas Federatīvā Republika nevar apgalvot, ka grozījumu attiecībā uz valsts un Kopienu atbalstu dažādiem pasākumiem vai pasākumu grupām, kas tika nolemti ar lēmumiem par grozījumiem, rezultātā netika grozīta ERAF līdzdalības likme attiecībā uz katru pasākumu vai pasākumu grupu, tādējādi nosakot dažādas likmes un, lielākoties, mazākas par 50% katram no šiem pasākumiem. Piekrītot tās apgalvojumam, saskaņā ar kuru tika noteikta tikai maksimālā un vienīgi 50% likme, būtu jāuzskata, ka ERAF galīgā līdzdalības likme var tikt noteikta tikai programmas noslēgšanas brīdī, pretēji tam, kas paredzēts tiesiskajā regulējumā, kā tas ir interpretēts judikatūrā (skat. šī sprieduma 39. punktu).
Šādos apstākļos fakts, ka lēmumu par grozījumiem pamatojumā nav skaidri norādīts, ka jaunā attiecība starp kopējām paredzētajām izmaksām un Kopienas finanšu ieguldījumu nozīmē, ka īpašas likmes katram pasākumam vai pasākumu grupai tiek aizstātas ar vienu vienīgu 50% likmi, nav atbilstošs, jo šī aizstāšana izriet tieši no tiesību normas. Turklāt jākonstatē, kā to norāda Komisija, ka attiecīgo lēmumu pamatojumos bija atsauce uz Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktu.
Visbeidzot, jāatzīmē, ka īpašas līdzdalības likmes noteikšana katram pasākumam vai pasākumu grupai nenozīmē, ka ar lēmumiem par grozījumiem tika samazināts ERAF atbalsts, jo, kā to uzsver Komisija, šis atbalsts tiktu samaksāts pilnībā, ja programmas gala izmaksas būtu bijušas finansēšanas plānā, kas izrietēja no šiem lēmumiem, paredzētajā līmenī.
Šādu secinājumu nevar atspēkot ar Vācijas Federatīvās Republikas argumentiem, kas izriet it īpaši no fakta, ka šajā gadījumā, pirmkārt, lēmumiem par grozījumiem pievienotajos finansēšanas plānos bija norādīts, ka tiek garantēts, ka Kopienu fondi nepārsniegs 50% no kopējiem valsts izdevumiem, un, otrkārt, darbības programma tika īstenota saskaņā ar uzraudzības komitejas lēmumiem.
Attiecībā uz argumentu, kas izriet no anotācijas, kura bija ietverta lēmumiem par grozījumiem pievienotajos finansēšanas plānos un saskaņā ar kuru tika garantēts, ka Kopienas fondi nepārsniegs 50% no kopējiem valsts izdevumiem, ir jāatzīmē, kā to atzīmē Komisija, ka šī norāde nav šķērslis, lai uzskatītu, ka lēmumā par atbalsta piešķiršanu pēc tā grozīšanas ar minētajiem lēmumiem noteiktiem pasākumiem vai pasākumu grupām tika paredzētas līdzdalības likmes, kas bija zemākas par 50%, jo 50% ierobežojums bija jāievēro individuālo projektu līmenī. Tādējādi nebija iespējams finansēt projektu ar likmi, kas bija daudz augstāka par 50%, un paredzēt ļoti zemas likmes citiem projektiem, kas ietilpst tajā pašā pasākumā vai pasākumu grupā, pat ja tiktu ievērota pasākumam vai pasākumu grupai paredzētā kopējā likme.
Attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram darbības programma tika īstenota saskaņā ar uzraudzības komitejas lēmumiem, pietiek konstatēt, ka no apstrīdētā lēmuma, kā arī no tam pievienotās tabulas skaidri izriet, ka attiecīgā darbības programma netika īstenota saskaņā ar šiem lēmumiem, jo daļa no šai programmai piešķirtajiem līdzekļiem beigās netika izmantota. Kā atzīmē Komisija, tieši fakts, ka programma netika pilnībā īstenota tā, kā bija paredzēts, ir šī strīda pamatā, jo lietas dalībnieki nav vienisprātis par veidu, kādā ir jāaprēķina Kopienas atbalsts, ja programmas kopējās izmaksas ir zemākas nekā bija paredzēts. Tam, ka īstenotie projekti tika īstenoti pareizi, protams, ir nozīme, taču ne tik liela, lai uzskatītu, ka plāns tika īstenots pareizi, jo šajā sakarā tikpat būtiski ir ievērot visus nosacījumus, kas noteikti ar lēmumu par atbalsta piešķiršanu, tai skaitā līdzdalības likmi.
Attiecībā, treškārt, uz argumentu, atbilstoši kuram saskaņā ar Vadlīniju 7.a punktu strīdīgās atšķirības nav atļauts uzskatīt par būtiskiem grozījumiem, vispirms ir jākonstatē, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma otrā ievilkuma un 28. apsvēruma, ka Komisija pamatoja savu lēmumu par atbalsta samazināšanu nevis ar Vadlīnijām, bet ar Regulas Nr. 4253/88 24. pantu. Vadlīnijās Komisija tikai atgādināja dalībvalstīm savu interpretāciju attiecībā uz piemērojamajiem noteikumiem un informēja, ka tā atbilstoši rīcības brīvībai, kas tai piešķirta ar Regulas Nr. 4253/88 24. pantu, ir nolēmusi, kā tā norāda sava lēmuma 15. apsvērumā, piekrist atšķirībām, kas atbilst noteiktiem nosacījumiem. Protams, tā kā Komisija bija apsolījusi dalībvalstīm izmantot savu rīcības brīvību, lai Regulas Nr. 4253/88 24. pantu piemērotu atbilstoši Vadlīnijās paredzētajiem kritērijiem, tā pamatoja apstrīdēto lēmumu, atsaucoties uz šīm vadlīnijām, taču tas nenozīmē, ka apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats ir Vadlīnijas. Turklāt fakts, ka Vadlīnijas tika pieņemtas tikai 1999. gada septembrī — pretēji Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam — nenozīmē, ka, lai tās pieņemtu, bija jāizmaina attiecīgās programmas. Atbilstoši iepriekš 36.–46. punktā izdarītajiem secinājumiem finansēšanas plāna obligātais raksturs un tas, ka līdzdalības likme ir noteikta pasākumam vai pasākumu grupai, izriet no piemērojamiem normatīvajiem aktiem, tāpēc Vadlīniju 7. punktā, kura saturs nekādā ziņā nešķiet pretrunā šiem normatīvajiem aktiem, netika prasīts jebkādā veidā grozīt programmas.
Katrā ziņā jākonstatē, ka Komisija šajā gadījumā nepiemēroja Vadlīniju 7. punktu kļūdaini, jo, kā izriet no iepriekš 39.–46. punktā minētā, Vadlīniju 7.a punktā minētā atsauce uz “līdzfinansēšanas likm[ēm], kas izriet no [..] finansēšanas plāna”, var tikt uzskatīta tikai kā atsauce uz finansēšanas likmēm — kas tiek aprēķinātas, ņemot vērā attiecību starp Kopienas atbalstu un finansēšanas plānā attiecībā uz katru pasākumu vai pasākumu grupu paredzētajām kopējām izmaksām, un ko Komisija ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 1. apsvērumā — un nevis kā atsauce uz maksimālo un vienīgo 50% likmi.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram Komisija ir atzinusi, ka atšķirības projektu līmenī nav uzskatāmas par būtiskiem grozījumiem, ir jākonstatē, ka fakts, ka Komisija savā 1999. gada 12. maija vēstulē (skat. šī sprieduma 13. punktu) prasīja, lai tai līdz noteiktam datumam iesniedz apstiprināšanai grozījumus, ja tie attiecas uz kopējās summas palielināšanu vai fondu pārdali, nenozīmē, ka Komisija uzskatīja, ka valsts iestādes var brīvi veikt programmā cita veida grozījumus, neraugoties uz Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktā paredzēto uzraudzības komitejas pienākumu paziņot par visiem grozījumiem Komisijai un gaidīt tās apstiprinājumu. Tāpat no vēstules (skat. šī sprieduma 15. punktu) neizriet, ka projektu grozījumi nekad nav ietilpuši Regulas Nr. 4253/88 24. panta piemērošanas jomā. Tieši pretēji, šajā vēstulē Komisija skaidri norāda, ka tikai tad, ja nav būtisku grozījumu un ja netiek ietekmēts Kopienas budžets, tai var nepaziņot par projektu grozījumiem. Tādējādi, kā to uzsver Komisija, atšķirības projektu līmenī ietilps Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta piemērošanas jomā tikai tad, ja to rezultātā radīsies atšķirības salīdzinājumā ar finansēšanas plānā norādītajām summām.
Attiecībā, otrkārt, uz faktu, ka Komisija it kā ir apstiprinājusi attiecīgos grozījumus, ir jānoraida Vācijas Federatīvās Republikas arguments, saskaņā ar kuru tas, ka Komisijas pārstāvis bija darbības programmas uzraudzības komitejas loceklis un aktīvi piedalījās minētās programmas izpildē, nozīmē, ka Komisija apstiprināja īstenotos grozījumus. No Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punkta skaidri izriet, ka, kaut arī uzraudzības komiteja principā ir kompetenta pieņemt finansēšanas plānu, ja tas nenozīmē programmas kopējo izmaksu palielināšanu, par ikvienu grozījumu, kuru tā veic, ir nekavējoties jāpaziņo Komisijai un attiecīgajai dalībvalstij un tas ir piemērojams tikai tad, ja pēdējās minētās to ir apstiprinājušas. Ir skaidrs, ka šī tiesību norma var tikt interpretēta tikai tādējādi, ka Komisijas pārstāvis uzraudzības komitejā nav “Komisija” minētās tiesību normas izpratnē, jo citādi, tā kā viņš ir uzraudzības komitejas loceklis, pienākumam paziņot par grozījumu pēc tam, kad uzraudzības komiteja ir pieņēmusi lēmumu, un pienākumam sagaidīt Komisijas apstiprinājumu nebūtu nekādas nozīmes.
Turklāt nav apstrīdams, ka divus lēmumus grozīt lēmumu par atbalsta piešķiršanu — kas tika pieņemti saskaņā ar Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punkta trešo daļu, jo to pieņemšana neietilpst uzraudzības komitejas kompetencē, — pieņēma Komisija kā koleģiāla iestāde, nevis tās pārstāvis kā uzraudzības komitejas loceklis. Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktā minētā atsauce uz “Komisiju” nevar tikt alternatīvi interpretēta kā atsauce uz koleģiālu iestādi vai tās pārstāvi uzraudzības komitejā saskaņā ar šīs tiesību normas attiecīgo daļu.
Šādos apstākļos ir jāuzskata, ka tam, ka Komisija apstiprināja uzraudzības komitejas pieņemtos grozījumus, varētu piekrist tikai tad, ja pēdējā minētā par tiem šādā nolūkā būtu oficiāli informējusi Komisiju (šajā sakarā skat. iepriekš 39. punktā minēto spriedumu lietā
Nuova Gela Sviluppo
/Komisija, 64. un 66. punkts; pēc analoģijas skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 22. novembra spriedumu lietā
T-282/04 Itālija/Komisija, Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, II-93.* lpp.
, 72. un 78. punkts). Tā kā Vācijas Federatīvā Republika šajā gadījumā nebija informējusi Komisiju par attiecīgajiem grozījumiem, tā līdz ar to nevar apgalvot, ka tie tika apstiprināti.
Attiecībā, treškārt un visbeidzot, uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Komisija neizmantoja rīcības brīvību, kas tai paredzēta Regulas Nr. 4253/88 24. pantā, un, konkrētāk, uz tās argumentu, saskaņā ar kuru fakts, ka netika prasīts apstiprināt Komisijas konstatētos grozījumus, nozīmē tikai un vienīgi procesuālo noteikumu pārkāpumu un nebija pamats Komisijai samazināt finanšu atbalstu, apdraudot pareizi īstenoto projektu finansēšanu, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru — valsts vai Kopienu tiesību normu, tai skaitā finansiāla rakstura, kas regulē Kopienas fondu atbalstu, pārkāpums ir pamats piešķirtā atbalsta samazināšanai vai atcelšanai (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 15. septembra spriedumu lietā
C-199/03 Īrija/Komisija, Krājums, I-8027. lpp.
, 29.–34. punkts, un spriedumu lietā
C-240/03 P
Comunità montana della Valnerina
/Komisija, Krājums, I-731. lpp.
, 76. un 97. punkts). Tādējādi ir jāatzīmē, ka savā spriedumā lietā Itālija/Komisija (72. un 78. punkts), kas minēts iepriekš 52. punktā un kas attiecas uz lauku attīstības plāniem, kurus finansēja Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonds (ELVGF), Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tas, ka Itālijas Republika neievēroja tiesību normu, kuras saturs ir ļoti līdzīgs Regulas Nr. 4253/88 25. panta 5. punktam, bija pamats samazināt darbības programmai piešķirto atbalstu.
Jāatzīmē, ka, piekrītot, kā to prasa Vācijas Federatīvā Republika, ka Komisija nevarēja samazināt atbalstu, jo tas ietekmētu pareizi īstenotos projektus, tāpēc, ka Vācijas Federatīvā Republika ir pieļāvusi tikai vienu procesuālo noteikumu pārkāpumu, tam, ka Vācijas Federatīvā Republika neizpildīja savu pienākumu īstenot darbības programmu saskaņā ar Komisijas apstiprināto finansēšanas plānu, nebūtu nekādu seku. Līdz ar to šāds risinājums padarītu šo pienākumu par bezjēdzīgu, jo valsts iestādēm, lai saņemtu visu atbalstu, pietiktu pierādīt noteiktu projektu pareizu īstenošanu neatkarīgi no finansiālo noteikumu, par kuriem tās ir vienojušās ar Komisiju, ievērošanas.
Katrā ziņā ir skaidrs, ka ar apstrīdēto lēmumu nevar apdraudēt īstenoto projektu finansēšanu. Tā kā attiecīgās darbības programmas izmaksas ir zemākas nekā bija paredzēts, valsts iestādes var izmantot daļu uzkrāto valsts līdzekļu, lai palielinātu pareizi īstenoto projektu finansējumu.
Šajā sakarā apstāklis, kuru Vācijas Federatīvā Republika izvirzīja tiesas sēdē, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, un saskaņā ar kuru šajā gadījumā saistībā ar programmu, kas tika izstrādāta Kopienas iniciatīvas
Interreg II
ietvaros, valsts atbalsts tika piešķirts no trīs dažādu valsts iestāžu budžeta, nav atbilstošs. Tas, ka dažādu valsts iestāžu attiecību kontekstā neīstenotie projekti ir jāfinansē vienai no valsts iestādēm, bet īstenotie — kādai citai iestādei, netraucē uzskatīt, ka daļa valsts līdzekļu, kas tiek uzkrāti noteiktu projektu neīstenošanas rezultātā, var tikt izmantoti, lai palielinātu finansējumu īstenotajiem projektiem.
Ja attiecīgajiem projektiem ir patiesa pārrobežu nozīme, kā tam būtu jābūt ikviena tāda projekta gadījumā, kurš tiek finansēts darbības programmas, kas ietilpst Kopienas iniciatīvā
Interreg II
, ietvaros, valsts iestāde, kuras projekti netika īstenoti vai kuri izrādījās lētāki, var uzņemties izmaksāt daļu no valsts atbalsta projektiem, kuri tika īstenoti saskaņā ar noteikumiem. Katrā ziņā ir jāatzīmē, ka subsīdiju pieteikumus darbības programmai iesniedz kopīgi visas valsts iestādes, kas ir kompetentas attiecīgajās teritorijās, uz kurām attiecas konkrētā programma, un ka lēmumos par atbalsta piešķiršanu tiek nošķirts tikai Kopienas atbalsts no valsts atbalsta, nenošķirot katras valsts iestādes atbalstu.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, pirmais Vācijas Federatīvās Republikas pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu, kas izriet no pamatojuma nesniegšanas
Lietas dalībnieku argumenti
Attiecībā uz Komisijas atsauci apstrīdētā lēmuma 16. apsvērumā uz Vadlīniju 6.2. punktu Vācijas Federatīvā Republika uzsver, ka Komisija nav paskaidrojusi, kāpēc atšķirību, kas nozīmē “lielākus” izdevumus salīdzinājumā ar finansēšanas plānā paredzētajiem izdevumiem, gadījumā ir piemērojamas Vadlīnijas, bet atšķirība, kas nozīmē “mazākus” izdevumus, ir uzskatāma par būtisku grozījumu Regulas Nr. 4253/88 24. panta 2. punkta izpratnē. Tā uzskata, ka, ja Komisija būtu piemērojusi 20% fleksibilitāti, kas šajā gadījumā ir paredzēta Vadlīnijās, netiktu veikts nekāds samazinājums. Šajā sakarā tā piebilst, ka tas, ka Komisija nepiemēroja šo fleksibilitāti, ir it īpaši neizprotami, jo saskaņā ar Komisijas teikto varēja tikt izmaksāts viss ERAF atbalsts, pat nepiemērojot šo tiesību normu, ja tas būtu pienācīgā veidā lūgts (apstrīdētā lēmuma 20. apsvērums). Tā apgalvo, ka neizprot, kāpēc Komisija, kas apstrīdētajā lēmumā piešķīra būtisku nozīmi finansēšanas likmei, kura finansēšanas plānā bija paredzēta katram pasākumam vai pasākumu grupai, nepiekrīt piemērot Vadlīnijas, kas tā vietā, lai par 20% palielinātu plānā paredzēto atbalstu, ļautu tik pat lielā proporcijā palielināt finansēšanas likmi, it īpaši ņemot vērā, ka prasītā summa ir zemāka par plānā paredzēto atbalsta summu.
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma pielikumā pievienoto tabulu Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka tā nav saprotama, un uzskata, ka tas varētu būt tāpēc, ka ne paskaidrojumi, ne kolonnu virsraksti nav vācu valodā, kas ir tiesvedības valoda. Tāpēc tā apgalvo, ka Padomes 1958. gada 15. aprīļa Regulas Nr. 1, ar ko nosaka Eiropas Ekonomikas Kopienā lietojamās valodas (
OV 17, 385. lpp.
), 3. panta pārkāpuma dēļ tika pieļauta vēl viena kļūda pamatojumā. Tā apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru tabulā ietvertās matemātiskās formulas ir saprotamas.
Komisija apstrīd, ka apstrīdētais lēmums nav pamatots.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 16. apsvērumu Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, pirmkārt, ka Komisija nav paskaidrojusi, kāpēc atšķirība, kas nozīmē “lielākus” izdevumus salīdzinājumā ar finansēšanas plānā paredzētajiem izdevumiem, ir pieļaujama, bet atšķirība, kas nozīmē “mazākus” izdevumus, ir uzskatāma par būtisku grozījumu Regulas Nr. 4253/88 24. panta izpratnē. Ir jāatzīmē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 12. un 15. apsvērumā ir norādījusi, ka ikviena atšķirība, vai tā nozīmē lielākus vai mazākus izdevumus, ir uzskatāma par būtisku grozījumu. Vēl minētā lēmuma 16. apsvērumā tā ir norādījusi, ka atšķirības, kas nozīmē lielākus izdevumus, ir pieļaujamas, taču ar nosacījumu, ka to lielums ir ierobežots (līdz 20% no attiecīgā pasākuma summas) un ka tās tiek kompensētas apakšprogrammas/pamatvirziena ietvaros ar līdzvērtīgām atšķirībām, kas nozīmē mazākus izdevumus, tā, lai “apakšprogrammas summa [..] netiek paaugstināta”. Šādos apstākļos ir skaidrs, ka Komisija neuzskatīja, ka atšķirības, kas nozīmē “lielākus” izdevumus, vienmēr ir pieļaujamas, taču atšķirības, kas nozīmē “mazākus” izdevumus, nav pieļaujamas, un ka līdz ar to apstrīdētajā lēmumā nevarēja būt ietverts pamatojums šajā sakarā.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, otrkārt, ka Komisija nepaskaidro, kāpēc tā šajā gadījumā nepiemēroja Vadlīniju 6. punktā paredzēto 20% fleksibilitātes robežu. Šajā sakarā ir jākonstatē, ka no Vadlīniju 6.2. punkta, kā arī no apstrīdētā lēmuma 19. apsvēruma izriet, ka 20% fleksibilitāte — pretēji Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam — tika piemērota, taču tā varēja tikt piemērota tikai 3. pamatvirziena ietvaros, jo tika pārsniegta tikai šī pamatvirziena pasākuma vai pasākumu grupas summa, kas bija paredzēta finansēšanas plānā. No šāda pamatojuma skaidri izriet, ka Vadlīniju 6.2. punktu nevarēja piemērot citiem pamatvirzieniem, jo netika izpildīts viens no tā piemērošanas nosacījumiem, proti, summas, kas paredzēta vismaz vienam pasākumam vai pasākumu grupai, pārsniegšana.
Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, treškārt, ka nesaprot, kāpēc Komisija nepiemēro Vadlīnijas tādā veidā, ka pasākumam vai pasākumu grupai noteiktās līdzdalības likmes palielināšana par 20% var būt pieņemama tādā gadījumā, ja tā nenozīmē pamatvirzienam paredzētā atbalsta palielināšanu, tāpat kā saskaņā ar Vadlīniju 6.2. punktu ir pieļaujams pasākumam vai pasākumu grupai paredzētā atbalsta summas palielinājums, ja tā rezultātā netiek palielināta pamatvirzienam paredzētā atbalsta summa. Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka Vācijas Federatīvā Republika savā ziņā lūdz piemērot Vadlīnijas pēc analoģijas. Tomēr Komisija apstrīdētā lēmuma 24. apsvērumā ir norādījusi, ka Vadlīnijas kā norādījumi tās dienestiem ir jāpiemēro saskaņā ar vienlīdzīgas attieksmes principu, kas nozīmē, ka Komisija tās nevarēja piemērot Vācijas Federatīvās Republikas programmām citādāk nekā citu dalībvalstu programmām. No minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums šajā sakarā ir pietiekami pamatots.
Turpinājumā attiecībā uz apstrīdētajam lēmumam pievienoto tabulu Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka tā nav saprotama, jo ne paskaidrojumi, ne kolonnu virsraksti nav vācu valodā, un apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru šajā tabulā ietvertās matemātiskās formulas ir viegli saprotamas. Tomēr pietiek konstatēt, kā to atzīmējusi Komisija, ka no Vācijas Federatīvās Republikas atsaucēm prasības pieteikumā uz tabulas saturu izriet, ka tā to ir sapratusi pareizi. Turklāt jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma pamatdaļā izklāstītais pamatojums ļauj izprast aprēķinu, kas tika veikts katram pasākumam vai pasākumu grupai, un iemeslus, kāpēc Vācijas Federatīvās Republikas prasītā summa tika vai netika apstiprināta.
Šādos apstākļos otrs Vācijas Federatīvās Republikas pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu, kas izriet no “partnerības” neievērošanas
Lietas dalībnieku argumenti
Vācijas Federatīvā Republika uzsver, ka, kaut arī strīdīgā programma tika izstrādāta kopīgi un projektu finansēšanas summas tika noteiktas, ievērojot programmu, Komisija, neievērojot tajā paredzētos nosacījumus, vienpusēji ir izmainījusi ERAF atbalstu un nav ievērojusi “partnerību”.
Tā apgalvo, ka Komisijas piemērotā aprēķina metode nozīmē, ka vairs nepastāv vispārēja finansējuma garantija jebkuram tās projektam, jo kompetentie un par projektiem atbildīgie dienesti nevar noteikt ERAF atbalsta summu pirms izdevumu iegrāmatošanas termiņa beigām, proti, 2001. gada 31. decembra, un pirms maksājuma pieteikuma iesniegšanas.
Turklāt Vācijas Federatīvā Republika apgalvo, ka Komisija neievēro arī “partnerību” tiktāl, ciktāl tās rīcība ir pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības principam, jo tās pārstāvis uzraudzības komitejā neizskaidroja saviem partneriem ne finanšu tabulās minēto summu nozīmi pirms saistību termiņa beigām, ne arī to, ka ir apdraudēta uzraudzības komitejā apstiprināto projektu finansēšana. Replikā tā apstiprina, ka Komisija vēlas samazināt savu dalību uzraudzības komitejā. Tomēr tā apgalvo, ka šī dalība ietekmēja programmas īstenošanu, un apstiprina, ka Komisijas sadarbošanās, nosakot ERAF atbalstu projektiem, saskaņā ar uzraudzības komitejas iekšējo reglamentu tika īstenota, ievērojot atbilstošās tiesību normas. Turpretim tā uzskata, ka Komisijas izmantotā aprēķina metode nav saderīga ar uzraudzības komitejas lēmumiem un nebūtu jāpiemēro it īpaši tajos gadījumos, kad Komisija iepriekš ir pieņēmusi uzraudzības komitejas lēmumiem pretrunīgus lēmumus.
Tā piebilst, ka “partnerība” gadījumā, kad uzskati par programmas īstenošanu fundamentāli atšķiras, nozīmē, ka Komisijai bija jāļauj Vācijas Federatīvajai Republikai grozīt maksājuma pieteikumu.
Komisija apstrīd šos argumentus.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 2052/88 4. panta 1. punktu (skat. šī sprieduma 3. punktu) jēdziens “partnerība” tiek izmantots, lai uzsvērtu, ka “[Kopienas darbību], rūpīgi apspriežoties, nosaka Komisija, attiecīgā dalībvalsts un kompetentās iestādes un organizācijas [..], kuras dalībvalsts ir izraudzījusies”. Partnerība attiecas it īpaši uz darbību sagatavošanu, finansēšanu, uzraudzību un izvērtēšanu un ir jāīsteno, pilnībā ievērojot katra partnera attiecīgo institucionālo, tiesisko un finanšu kompetenci.
Turpinājumā attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija neievēroja “partnerību” tiktāl, ciktāl tā vienpusēji grozīja ERAF atbalsta nosacījumus, ir jākonstatē, ka no pirmā pamata izvērtēšanas izriet, ka pretēji Vācijas Federatīvās Republikas apgalvotajam Komisija neignorēja lēmuma par atbalsta piešķiršanu pēdējā redakcijā paredzētos nosacījumus un līdz ar to negrozīja ERAF atbalstu vienpusēji. Turklāt, tā kā finansēšanas likmes tiek noteiktas ar lēmumu par atbalsta piešķiršanu, arī nevar apgalvot, ka aprēķina metode, kuru Komisija piemēroja saskaņā ar piemērojamām tiesību normām un lēmumu par atbalsta piešķiršanu, nozīmē, ka iepriekš nav iespējams noteikt Kopienas atbalsta summu.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisijas rīcība ir pretrunā tiesiskās paļāvības aizsardzības principam tās pārstāvja uzraudzības komitejā nostājas dēļ, pietiek atgādināt, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, lai rastos tiesiskā paļāvība, kompetentajai personai ir jādod precīzi un piemērojamām tiesību normām atbilstoši apliecinājumi (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 6. jūlija spriedumu lietā
T-203/97
Forvass
/Komisija,
Recueil FP
, I-A-129. un II-705. lpp.
, 70. punkts, un spriedumu lietā
T-347/03
Branco
/Komisija, Krājums, II-2555. lpp.
, 102. punkts). Tomēr šajā gadījumā — kaut arī to, ka Komisijas pārstāvis uzraudzības komitejā nebrīdināja par finansēšanas likmi pasākumu vai pasākumu grupu līmenī, nevar uzskatīt par precīziem apliecinājumiem, it īpaši tāpēc, ka no lietas materiāliem izriet, ka viņš apstiprināja, ka atturēsies no balsošanas, pieņemot lēmumus par projektiem, lai nesniegtu savu vērtējumu pirms Komisijas iekšējās finanšu kontroles pārbaudes — šie “apliecinājumi”, kā izriet no iepriekš veiktā vērtējuma, katrā ziņā neatbilst piemērojamajām tiesībām.
Visbeidzot, attiecībā uz Vācijas Federatīvās Republikas argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai ir jāatļauj Vācijas Federatīvajai Republikai grozīt maksājuma pieteikumu, ir jākonstatē, ka šī dalībvalsts — pilnībā nepiekrītot Komisijas interpretācijai un neprasot atļaut iesniegt jaunu pieteikumu lielākas summas saņemšanai pasākumiem vai pasākumu grupām, attiecībā uz kurām sākotnējā pieteikumā tika lūgta mazāka summa nekā tā, kas izriet no finansēšanas plānā paredzētās likmes piemērošanas, — cēla šo prasību, lai apstrīdētu minēto interpretāciju. Šādos apstākļos Komisija pēc pašas iniciatīvas nevarēja atļaut grozīt pieteikumu, pat ja tas būtu pieļaujams saskaņā ar piemērojamo tiesisko regulējumu.
Šādos apstākļos ir jānoraida šis pamats un tātad prasība kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Vācijas Federatīvajai Republikai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Vācijas Federatīvā Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Czúcz
Labucka
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 28. janvārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.