CELEX: 62006CJ0441
Valsts atbalsts
Atgūšanas pienākums
Pienākums sadarboties

Savā prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka, noteiktajā termiņā neizpildot Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2005/709/EK par valsts palīdzību [atbalstu], ko Francija sniegusi
France Télécom
(OV 2005, L 269. 30. lpp., turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”), Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī lēmuma 2. un 3. pants, EKL 249. panta ceturtā daļa, kā arī EKL 10. pants.
Prāvas priekšvēsture
France Télécom
(turpmāk tekstā – “
FT
”) darbojas kā telekomunikāciju operators, kā arī tīkla un pakalpojumu nodrošinātājs.
FT
darbojas šādos tirgos: fiksētās telefonijas, mobilās telefonijas, interneta un citu informācijas pakalpojumu, uzņēmumiem sniedzamo pakalpojumu, televīzijas pārraides un kabeļtelevīzijas tirgū.
Atkāpjoties no Francijā vispārpiemērojamās profesijas nodokļa sistēmas (
Code général des impôts
– Vispārējā nodokļu kodeksa, turpmāk tekstā – “
CGI
”, 1447. un turpmākie panti), saskaņā ar kuru profesijas nodoklis katru gadu jāmaksā fiziskām vai juridiskām personām, kas pastāvīgi veic profesionālo darbību, kas nav algots darbs,
FT
par labu tika noteikti divi secīgi nodokļu režīmi, kas atšķiras no vispārpiemērojamā režīma, proti, pārejas režīma, kas bija piemērojams laikā no 1991. gada 1. janvāra līdz 1993. gada 31. decembrim, kam sekoja galīgais režīms, kas bija piemērojams, sākot ar 1994. gada 1. janvāri. Šis pēdējais režīms tika atcelts, sākot ar 2002. gada 31. decembri.
Pārejas režīms (1991.–1993. gads) paredzēja, ka atbilstoši 1990. gada 2. jūlija likuma Nr. 90-568 par pasta un telekomunikāciju valsts dienesta organizāciju (1990. gada 8. jūlija
JORF
, 8069. lpp.) 19. pantam šajā periodā
FT
, tāpat kā valstij, nav jāmaksā tādi nodokļi kā profesijas nodoklis, nekustamā īpašuma nodoklis un sabiedrību ienākuma nodoklis.
Galīgais režīms (1994.–2002. gads) paredzēja, ka atbilstoši minētā likuma 18. pantam un
CGI
1654. pantam, sākot ar 1994. gada 1. janvāri,
FT
tiek piemērots vispārpiemērojamais nodokļu režīms, izņemot tiešo vietēja līmeņa aplikšanu ar nodokli, attiecībā uz ko piemērojamās tiesību normas paredzēja īpašus nosacījumus par likmi, bāzi un aplikšanas kārtību.
Saskaņā ar Komisijas lēmumu, kas Francijas Republikai tika paziņots 2003. gada 31. janvārī (
OV C 57, 5. lpp.
), šie divi režīmi tika formāli izskatīti atbilstoši EKL 88. panta 2. punktā noteiktajai procedūrai.
Strīdīgā lēmuma motīvu daļas 33. un 53. punktā Komisija atzina, ka pārejas režīms nav valsts atbalsts. Savukārt motīvu daļas 42. un 60. punktā tā uzskatīja, ka starpība starp
FT
reāli samaksāto profesijas nodokli un nodokli, kas būtu bijis jāmaksā atbilstoši vispārpiemērojamam režīmam laikā no 1994. gada 1. janvāra līdz 2002. gada 31. decembrim, ir valsts atbalsts, kas īstenots nelikumīgi, pārkāpjot EKL 88. panta 3. punktu.
Precīza atgūstamā atbalsta summa strīdīgajā lēmumā netika noteikta. Tomēr tā motīvu daļas 59. punktā Komisija novērtēja, ka attiecīgā summa ir no 798 līdz 1140 miljoniem EUR, kam pieskaitīti procenti, sākot no datuma, kad attiecīgais atbalsts tika nodots tā saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai. Šajā sakarā šajā pašā punktā ir norādīts, ka atgūstamā atbalsta precīzu summu Komisija, sadarbojoties ar Francijas iestādēm, noteiks atmaksāšanas procedūras ietvaros un ne vēlāk kā līdz 2004. gada 1. novembrim.
Strīdīgā lēmuma rezolutīvajā daļā ir noteikts:
“1. pants
Francijas nelikumīgi piešķirtā valsts palīdzība
France Télécom
, piemērojot uzņēmumam īpašu profesijas nodokļa kārtību laika periodā no 1994. gada 1. janvāra līdz2002. gada 31. decembrim [ko paredz Likuma Nr. 90-568 (18. pants) un Vispārējā nodokļu kodeksa 1654. pants], ir pretrunā ar EK līguma 88. panta 3. punktu un neatbilst Kopējam tirgum .
2. pants
1.   Francijai jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai atgūtu no
France Télécom
1. pantā definēto palīdzību.
2.   Parāda atgūšana nav atliekama un ir veicama saskaņā ar valsts tiesību aktu procedūru, ar nosacījumu, ka tā ļauj nekavējoties un efektīvi izpildīt šo lēmumu.
3.   Piedzenamajai palīdzības summai pieskaitāmi procenti no brīža, kad palīdzība nonāca saņēmēja rīcībā, līdz tās atmaksas brīdim.
4.   Procenti tiek aprēķināti saskaņā ar Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 794/2004 V nodaļu, kas attiecas uz Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma 93. panta piemērošanai, īstenošanu [
OV L 140, 1. lpp.
].
3. pants
Divu mēnešu laikā, sākot no šā lēmuma izziņošanas brīža, Francijai ir jāinformē Komisija par pasākumiem, ko tā iecerējusi veikt un jau veikusi saskaņā ar šo lēmumu. Šim nolūkam Francijai ir jāizmanto lēmumam pievienotā anketa.
[..]”
Laikā starp 2004. gada 17. septembri un 2006. gada 10. augustu starp Komisiju un Francijas iestādēm notika plaša sarakste par pasākumiem, kas veicami, lai nodrošinātu strīdīgā lēmuma izpildi. Bez tam šai nolūkā notika vairākas Komisijas un [Francijas] iestāžu tikšanās.
Šīs sarakstes gaitā Komisija 2005. gada 23. decembra vēstulē ieteica noteikt šādu
FT
saņemtā atbalsta summu:
—
attiecībā uz laika posmu no 1994. līdz 1999. gadam – 635 miljoni EUR bez procentiem un
—
attiecībā uz laika posmu no 2000. līdz 2002. gadam – 293 miljoni EUR bez procentiem.
Tādējādi, pēc Komisijas domām, šī atbalsta summa bija 928 miljoni EUR bez procentiem. Šajā pašā vēstulē Komisija aicināja Francijas iestādes veikt visus nepieciešamos pasākumus šīs summas un ar to saistīto procentu atgūšanai no atbalsta saņēmēja un Komisiju par tiem informēt līdz 2006. gada 20. janvārim.
Šajā vēstulē Komisija arī norādīja Francijas iestādēm, ka, ja tās šim piedāvājumam vēlas iesniegt precizējumus vai konkrētus konstruktīvus grozījumus, tām tie ir jāiesniedz Komisijai līdz šim pašam datumam.
Nebūdama apmierināta ar to, kā šīs iestādes reaģēja uz tās lūgumu, Komisija nolēma vērsties Tiesā.
Par prasību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija atzīmē, ka divus gadus pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas nekas no attiecīgā atbalsta nav ticis atmaksāts. Nav uzsākta šī lēmuma izpildes procedūra valsts līmenī, pat ne attiecībā uz summu, kas atbilst zemākajai strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā minētās amplitūdas robežai, proti, 798 miljoniem EUR, kam pieskaitīti procenti.
Komisija atgādina, ka atbalsta neatgūšanu nevar attaisnot ar praktiska rakstura sarežģījumiem atgūstamās summas aprēķināšanā. Šādā gadījumā Komisijai un attiecīgajai dalībvalstij atbilstoši EKL 10. pantā nostiprinātajam pienākumam ir godprātīgi jāsadarbojas, lai šādus sarežģījumus pārvarētu.
Komisija apgalvo, ka tā iesniedza priekšlikumus par atgūstamā atbalsta summu, uzaicinot Francijas iestādes izteikt par tiem konstruktīvus ierosinājumus. Tomēr šīs iestādes tikai apstrīdēja izmantoto pieeju, neizsakot nekādus citus priekšlikumus.
Komisija precizē, ka strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā noteikto amplitūdu pamato tas, ka atgūstamā atbalsta summa var būt vienīgi no 798 līdz 1140 miljoniem EUR, kas ir attiecīgi minimālā un maksimālā summa, starp kurām jānosaka galīgā summa.
Komisija uzskata, ka tikai vismaz tādas summas atgūšana, kas atbilst zemākajai amplitūdas robežai, proti, 798 miljoniem EUR, ir pieņemama, lai nodrošinātu efektīvu
FT
saņemtā valsts atbalsta atgūšanu.
Komisija secina, ka Francijas Republika nav veikusi nepieciešamos pasākumus, lai nekavējoties nodrošinātu pareizu un efektīvu strīdīgā lēmuma izpildi. Šāda rīcība ir pretēja EKL 10. pantā noteiktajam lojālas sadarbības pienākumam. Šīs dalībvalsts iestādes nekad nav demonstrējušas [parādījušas] konstruktīvu attieksmi, kas būtu ļāvusi noteikt atmaksājamās summas lielumu.
Francijas Republika apgalvo, ka strīdīgajā lēmumā nav noteikta ne atgūstamā atbalsta summa, ne arī aprēķināšanas kritēriji un parametri. Strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā Komisija ir paturējusi tiesības noteikt atgūstamā atbalsta summu.
Šī dalībvalsts apgalvo, ka jebkurā gadījumā Komisijai bija jāsniedz pietiekami precīza un uzticama aprēķināšanas metode, kas ļautu noteikt atgūstamā atbalsta summu. Tā kā tas netika izdarīts, valsts iestādes nevarēja veikt šī atbalsta atgūšanu.
Pēc Francijas Republikas domām šo strīdīgā lēmuma interpretāciju neliek apšaubīt tas, ka atbilstoši šī lēmuma 2. pantam valsts iestādēm jāveic visi šī atbalsta atgūšanai nepieciešamie pasākumi. Šī lēmuma rezolutīvā daļa nav nodalāma no tā motīviem un jāinterpretē, ņemot vērā apsvērumus, kas noveduši pie tā pieņemšanas.
Šī dalībvalsts šajā sakarā precizē, ka pat summa, kas atbilst zemākajai strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā minētās amplitūdas robežai, nav atbilstoša, jo šai amplitūdai ir tikai norādošs raksturs un tādējādi tajā minētās summas nevar izmantot atbalsta atgūšanai.
Francijas Republika atgādina, ka pēc Komisijas ierosinājuma tā saņēma
FT
piekrišanu ievērojamas summas, proti, 500 un pat 600 miljonu EUR, sekvestrācijai. Šī sekvestrācija atņemtu
FT
konkurences priekšrocības, ko tai esot devis attiecīgais atbalsts. Taču Komisija noraidīja šo risinājumu.
Šī dalībvalsts piebilst, ka valsts iestādes konstatēja vājas vietas Komisijas izmantotajā aprēķina metodē. Turklāt laikā starp 2004. gada septembri un 2006. gada augustu starp tās iestādēm un Komisiju notika plaša sarakste un daudzas darba tikšanās. Tādējādi nevar konstatēt nekādus EKL 10. pantā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma pārkāpumus.
Tiesas vērtējums
Par strīdīgā lēmuma 2. un 3. panta pārkāpumu
Ievadam jāatgādina, ka vienīgais pamats, uz ko var atsaukties dalībvalsts aizstāvībai pret prasību sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, ko Komisija iesniegusi, pamatojoties uz EKL 88. panta 2. punktu, ir pamats par pilnīgu neiespējamību attiecīgo lēmumu izpildīt (skat. it īpaši 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā
C-348/93 Komisija/Itālija,
Recueil
, I-673. lpp.
, 16. punkts; 2001. gada 22. marta spriedumu lietā
C-261/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I-2537. lpp.
, 23. punkts, un 2002. gada 2. jūlija spriedumu lietā
C-499/99 Komisija/Spānija,
Recueil
, I-6031. lpp.
, 21. punkts).
No Tiesas judikatūras arī izriet, ka dalībvalstij, kas, izpildot Komisijas lēmumu valsts atbalsta jautājumā, sastopas ar neparedzētām un neparedzamām grūtībām, vai tās būtu politiska, juridiska vai praktiska rakstura, vai uzzina par sekām, kādas Komisija nav paredzējusi, šīs problēmas jānodod Komisijas vērtējumam, ierosinot atbilstošus attiecīgā lēmuma grozījumus. Šādā gadījumā Komisijai un attiecīgajai dalībvalstij godprātīgi jāsadarbojas, lai grūtības pārvarētu, pilnībā ievērojot EK līguma noteikumus, it īpaši noteikumus par valsts atbalstu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Francija, 24. punkts; 2001. gada 3. jūlija spriedumu lietā
C-378/98 Komisija/Beļģija,
Recueil
, I-5107. lpp.
, 31. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Spānija, 24. un 25. punkts).
Bez tam Tiesa ir nospriedusi, ka neviens Kopienu tiesību noteikums nepieprasa, lai Komisija, uzdodot atmaksāt valsts atbalstu, kas atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, noteiktu precīzu atmaksājamā atbalsta summu. Pietiek ar to, ka Komisijas lēmums ietver norādes, kas ļauj tā adresātam pašam bez lielām grūtībām noteikt šo summu (skat. it īpaši 2000. gada 12. oktobra spriedumu lietā
C-480/98 Spānija/Komisija,
Recueil
, I-8717. lpp.
, 25. punkts, un 2005. gada 12. maija spriedumu lietā
C-415/03 Komisija/Grieķija, Krājums, I-3875. lpp.
, 39. punkts).
Šis ir tiesiskais ietvars, kādā jānovērtē Francijas Republikas argumenti.
Attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram Komisija sev paturēja tiesības noteikt no saņēmēja atgūstamo atbalsta summu, jāatgādina, ka strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā norādīts, ka šī summa ir no 798 līdz 1140 miljoniem EUR.
No šī lēmuma motīvu daļas 54. punkta izriet, ka Komisija šīs summas noteica pēc Francijas iestāžu 2003. gada 15. maija vēstules par
FT
nodokļu samazinājumu saskaņā ar profesijas nodokļa režīmu laikā no 1994. līdz 2002. gadam. Atbilstoši motīvu daļas 58. punktam pirmā no šīm summām ietverta šo iestāžu 2004. gada 16. jūlija vēstulē. Kā izriet no tabulām, kas iekļautas šajos punktos, šīs abas summas tika sadalītas pa gadiem par laika posmu no 1994. līdz 2002. gadam.
No tā izriet, ka atbilstoši strīdīgā lēmuma 2. pantam summa 798 miljoni EUR ir jāuzskata par minimālo atgūstamā atbalsta summu. Lēmuma par valsts atbalstu rezolutīvā daļa nav nodalāma no tā motīvu daļas un vajadzības gadījumā jāinterpretē, ņemot vērā motīvus, kas noveduši pie tā pieņemšanas (skat. it īpaši 1997. gada 15. maija spriedumu lietā
C-355/95 P
TWD
/Komisija,
Recueil
, I-2549. lpp.
, 21. punkts).
Tik tiešām nav strīda, ka strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā Komisija ir precizējusi, ka tā pati noteiks atgūstamā atbalsta precīzu summu. Tomēr ir arī precizēts, ka šī summa tiks noteikta, sadarbojoties ar Francijas iestādēm, atmaksāšanas procedūras ietvaros un ne vēlāk kā līdz 2004. gada 1. novembrim. Tādējādi atgūšanas procedūras īstenošana nebija atkarīga no šīs summas noteikšanas. Tādējādi apstāklis, ka nebija noteikta precīza atgūstamā atbalsta summa, nebija šķērslis ne tam, lai iestādes īstenotu atbalsta minimālās summas atgūšanas procedūru, ne tam, lai tās efektīvi sadarbotos tā galīgās summas noteikšanā.
Šādos apstākļos Francijas Republikas arguments, atbilstoši kuram strīdīgā lēmuma motīvu daļas 59. punktā minētajām summām ir tikai norādošs raksturs, kam nav juridiski saistoša spēka, arī nevar tikt atbalstīts.
Attiecībā uz argumentu, atbilstoši kuram Komisija nav sniegusi uzticamu aprēķina metodi, kas ļautu noteikt atgūstamā atbalsta summu, jāatzīst, ka salīdzinājums starp nodokļiem, kas
FT
bija reāli jāmaksā, un nodokļiem, kas tai būtu bijuši jāmaksā saskaņā ar vispārpiemērojamiem noteikumiem par profesijas nodokli, bija rūpīgas izpētes priekšmets kopš EKL 88. panta 2. punktā paredzētās pārbaudes procedūras uzsākšanas.
Šīs procedūras ietvaros Komisija izstrādāja parametrus, kas varēja ļaut Francijas iestādēm iesniegt galīgo priekšlikumu par atmaksājamā atbalsta summu.
Tam nepieciešamās norādes Komisija sniedza 2003. gada 31. janvāra lēmuma par formālas pārbaudes procedūras uzsākšanu 25.–38., 60.–67. un 72.–80. punktā un it īpaši strīdīgā lēmuma motīvu daļas 33.–44. punktā.
Valsts iestādēm tādējādi bija nepieciešamā informācija, kas tām ļāva Komisijai ierosināt precīzu summu attiecībā uz
FT
nodokļu samazinājumu laikā no 1994. līdz 2002. gadam. Patiesībā valsts iestādes bija labākā stāvoklī, ne tikai lai noteiktu piemērotu nepamatoti samaksātā valsts atbalsta atgūšanas kārtību, bet arī lai noteiktu precīzas atmaksājamās summas (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 50. un 51. punkts).
Komisijas lēmums ietver piemērotas norādes, kas ļauj Francijas Republikai pašai bez lielām grūtībām noteikt galīgo atgūstamā atbalsta summu, kurai jāiekļaujas Komisijas noteiktās amplitūdas ietvaros.
No tā izriet, ka šīs dalībvalsts arguments, saskaņā ar kuru Komisija nav sniegusi pietiekami uzticamu aprēķina metodi atmaksājamā atbalsta noteikšanai, nevar tikt pieņemts.
Visbeidzot, attiecībā uz šīs dalībvalsts argumentu, saskaņā ar kuru ir neiespējami ar pārliecību noteikt atgūstamā atbalsta summu, jāatgādina, ka Tiesa situācijās, kas saistītas ar valsts atbalsta atgūšanu no liela skaita uzņēmumu saistībā ar virkni individuālu aprēķina faktoru, ir lēmusi, ka šādas attiecīgo lēmumu īstenošanas grūtības nav absolūta neiespējamība iepriekš minētās judikatūras izpratnē (skat. it īpaši 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā
C-280/95 Komisija/Itālija,
Recueil
, I-259. lpp.
, 18. un 23. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā Komisija/Beļģija, 41. un 42. punkts). Lietas materiāli neparāda, ka šajā gadījumā atgūstamā atbalsta summas aprēķināšanā radušās problēmas būtu nozīmīgākas par tām, kādas pastāvēja situācijās, kurās tika pieņemti iepriekš minētie spriedumi.
Tāpat ir jāatzīmē, ka bažas par iekšējām grūtībām, īstenojot lēmumu par valsts atbalstu, nevar attaisnot to, ka dalībvalsts neievēro pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības (šajā ziņā skat. 1995. gada 7. decembra spriedumu lietā
C-52/95 Komisija/Francija,
Recueil
, I-4443. lpp.
, 38. punkts; 1997. gada 9. decembra spriedumu lietā
C-265/95 Komisija/Francija,
Recueil
, I-6959. lpp.
, 55. punkts, un iepriekš minēto 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā Komisija/Itālija, 16. punkts).
Tādējādi jāatzīst, ka Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek strīdīga lēmuma 2. un 3. pants, kā arī EKL 249. panta ceturtā daļa.
Par EKL 10. panta pārkāpumu
Ievadam jāatgādina, ka EKL 10. pants uzliek dalībvalstīm pienākumu atvieglināt Kopienas uzdevumu veikšanu un atturēties no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt Līguma mērķu sasniegšanu (skat. 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā
C-433/03 Komisija/Vācija, Krājums, I-6985. lpp.
, 63. punkts).
Attiecībā uz Komisijas iebildumu, kas šajā lietā izvirzīts šajā sakarā, jāatzīmē, ka sarakstē ar Francijas iestādēm pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas Komisija daudzās vēstulēs lūdza noteiktu informāciju, kas tai ļautu ar šo iestāžu piekrišanu noteikt atmaksājamā atbalsta galīgo summu.
Jāpiebilst, ka sarunās ar Francijas iestādēm ar mērķi īstenot strīdīgo lēmumu Komisija 2005. gada 23. decembra vēstulē noteica atmaksājamā atbalsta summu 928 miljoni EUR bez procentiem.
Taču Francijas iestādes neuzskatīja par nepieciešamu ieņemt skaidru nostāju šajā jautājumā, ne arī iesniegt Komisijai alternatīvu priekšlikumu ar konkrētiem aprēķiniem.
Turklāt, lai gan visas savas sarakstes ar Komisiju pēc strīdīgā lēmuma pieņemšanas laikā Francijas Republika uzskatīja, ka tai jāapstrīd šī lēmuma pamatotība, it īpaši
FT
laikā no 1994. līdz 2002. gadam piemērotā nodokļu režīma kvalificēšana par valsts atbalstu, šis apstāklis nekādā veidā to neatbrīvoja no pienākuma šo lēmumu īstenot.
Francijas Republika arī uzdeva daudzus jautājumus par atgūstamās atbalsta summas aprēķināšanai nepieciešamajiem parametriem. Bez tam tā atkal un atkal paziņoja, ka bija tehniski neiespējami noteikt uzticamu un precīzu metodoloģiju un tādējādi precīzā un neapstrīdamā veidā rekonstruēt profesijas nodokļa summas, kas
FT
būtu bijušas jāmaksā, ja tai būtu ticis piemērots vispārpiemērojamais profesijas nodokļa režīms. Šī dalībvalsts nonāca pie secinājuma, ko tā atkārtoja vairākās vēstulēs laikā no 2005. līdz 2006. gadam, ka nepastāvēja nekāds pietiekami spēcīgs juridisks pamats, kas ļautu uzsākt atgūšanas procedūru bez nopietna tiesvedības riska.
Ņemot vērā [ievērojot] šos apgalvojumus un iepriekš minētos apsvērumus, jāatzīst, ka Francijas Republika attiecībā uz Komisiju ir demonstrējusi nesadarbošanos jautājumā par sadarbību, kas nepieciešama strīdīgā lēmuma īstenošanai.
Tādējādi jāatzīst, ka šo iestāžu rīcība ir uzskatāma par EKL 10. panta pārkāpumu.
Tādējādi Komisijas prasība ir pilnībā pamatota.
No tā izriet, ka jāatzīst, ka, noteiktajā termiņā neizpildot strīdīgo lēmumu, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī lēmuma 2. un 3. pants, EKL 249. panta ceturtā daļa, kā arī EKL 10. pants.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) ar šo pasludina:

1)
noteiktajā termiņā neizpildot Komisijas 2004. gada 2. augusta Lēmumu 2005/709/EK par valsts palīdzību [atbalstu], ko Francija sniegusi
France Télécom
, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek šī lēmuma 2. un 3. pants, EKL 249. panta ceturtā daļa, kā arī EKL 10. pants.

2)
Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda – franču.