CELEX: 62008CJ0453
Kopējā zivsaimniecības politika
Zveja Vidusjūrā
Regula (EK) Nr. 1626/94
1. panta 2. un 3. punkts
Konkrētu zvejas tīklu veidu izmantošanas aizliegums
Papildu pasākumi vai pasākumi, kas pārsniedz minimālās šīs regulas prasības, kuri ir pieņemti pirms minētās regulas spēkā stāšanās
Spēkā esamības nosacījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 1626/94, ar kuru
nosaka konkrētus tehniskus pasākumus zvejas resursu saglabāšanai Vidusjūrā (OV L 171, 1. lpp.), ar grozījumiem, kas izdarīti
ar Padomes 2000. gada 17. novembra Regulu (EK) Nr. 2550/2000 (OV L 292, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1626/94”), 1. panta
2. un 3. punktu.
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp P. J. Karanikolu un 18 citiem zvejniekiem, kā arī Kavalas [
Kavala
] piekrastes zvejnieku kooperatīvu un
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon
(Lauksaimniecības attīstības un pārtikas produktu ministrija) un
Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas, Xanthis
(Dramas, Kavalas un Ksanti Pašvaldības iestāde) jautājumā par atteikumu izsniegt zvejas licences, to pamatojot ar valsts
tiesību aktiem, kuros aizliegts izsniegt zvejas licences [zvejai] ar mazajiem aptverošajiem tīkliem.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Regula (EK) Nr. 2371/2002
Padomes 2002. gada 20. decembra Regulas (EK) Nr. 2371/2002 par zivsaimniecības resursu saglabāšanu un ilgtspējīgu izmantošanu
saskaņā ar kopējo zivsaimniecības politiku (OV L 358, 59. lpp.) 1. pants ar nosaukumu “Darbības [piemērošanas] joma” ir izteikts
šādi:
“1.      Kopējā zivsaimniecības politika attiecas uz ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu, akvakultūru un
zivsaimniecības un akvakultūras produktu pārstrādi un realizāciju, ja šādas darbības veic dalībvalstu teritorijā vai Kopienas
ūdeņos vai ja tās veic Kopienas zvejas kuģi vai, neierobežojot karoga valsts primāro kompetenci, dalībvalstu piederīgie.
2.      Kopējā zivsaimniecības politika nodrošina saskaņotus pasākumus attiecībā uz:
a)      ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanu, apsaimniekošanu un izmantošanu;
b)      zvejas ietekmes uz vidi ierobežošanu;
c)      noteikumiem par pieeju ūdeņiem un resursiem;
d)      struktūrpolitiku un flotes jaudas pārvaldi;
e)      kontroli un izpildi;
f)      akvakultūru;
g)      tirgu kopīgu organizāciju un
h)      starptautiskām attiecībām.”
Šīs regulas 2. pantā ar nosaukumu “Mērķi” ir precizēts:
“1.      Kopējā zivsaimniecības politika garantē tādu ūdeņu dzīvo resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un
sociālos apstākļus.
Šajā nolūkā Kopiena, veicot pasākumus, kas paredzēti, lai aizsargātu un saglabātu ūdeņu dzīvos resursus, piemēro tālredzīgu
[piesardzīgu] pieeju, lai nodrošinātu ilgtspējīgu to izmantošanu un samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām.
Tās mērķis ir pakāpeniski īstenot uz ekosistēmu balstītu pieeju attiecībā uz zivsaimniecības apsaimniekošanu. Tās mērķis ir
veicināt efektīvas zvejas darbības ekonomiski stabilā un konkurētspējīgā zivsaimniecības un akvakultūras nozarē, nodrošinot
pietiekami augstu dzīves līmeni tiem, kas ir atkarīgi no zvejas darbībām, un ņemot vērā patērētāju intereses.
2.      Kopējā zivsaimniecības politikā ievēro šādus labas valsts pārvaldes principus:
a)      skaidri noteikta kompetence Kopienas, valsts un vietējā līmenī;
b)      lēmumu pieņemšanas process, kas balstīts uz pārdomātiem zinātniskiem ieteikumiem, kuri sniedz savlaicīgus rezultātus;
c)      plaša ieinteresēto personu iesaistīšana visos politikas posmos – no koncepcijas līdz īstenošanai;
d)      saskaņotība ar citām Kopienas politikām, jo īpaši ar vides, sociālo, reģionālo, attīstības, veselības un patērētāju aizsardzības
politiku.”
Šīs regulas 4. panta 1. punkts ir izteikts šādi:
“Lai sasniegtu mērķus, kas minēti 2. panta 1. punktā, Padome izveido Kopienas pasākumus, kuri reglamentē pieeju ūdeņiem un
resursiem un noturīgu zvejas darbību veikšanu.”
Regula Nr. 1626/94
Regulas Nr. 1626/94 preambulas otrajā, ceturtajā un astotajā apsvērumā ir noteikts, ka:
“tā kā tomēr pienācis laiks risināt problēmas, kas skar Vidusjūras resursus, ieviešot harmonizētu apsaimniekošanas sistēmu,
kas atbilst apstākļiem šajā jūrā, ņemot vērā valstīs esošo likumdošanu [ņemot vērā attiecīgajā reģionā jau spēkā esošo valsts
tiesisko regulējumu], ko līdzsvaroti un vajadzības gadījumā pakāpeniski koriģē, lai nodrošinātu krājumu aizsardzību;
[..]
tā kā būtu jāaizliedz zvejas rīki, kurus izmantojot Vidusjūrā būtiski pasliktinās jūras vide vai arī izsīkst noteikti krājumi;
tā kā krasta joslas daļa būtu jāatstāj visselektīvākajiem zvejas rīkiem, ko izmanto sīkzvejnieki; [..]
[..]
tā kā valstis tomēr būtu jāpilnvaro paredzēt pasākumus, kas papildina vai pārsniedz šajā regulā noteiktās sistēmas minimālās
prasības, kā arī pasākumus, kas regulē attiecības starp zvejā iesaistītajām personām; tā kā šādus pasākumus var saglabāt vai
ieviest, ja Komisija uzskata, ka tie atbilst Kopienas normatīvajiem aktiem [Kopienu tiesībām] un saskan ar kopējo zivsaimniecības
politiku”.
Šīs regulas 1. pants ir izteikts šādi:
“1.      Šī Regula attiecas uz zveju un ar to saistītām darbībām, ko veic Vidusjūras teritorijā vai ūdeņos uz austrumiem no 5° 36′
rietumu garuma, uz kuriem attiecas dalībvalstu suverenitāte vai jurisdikcija, izņemot baseinus un lagūnas. Tā attiecas arī
uz šādām darbībām, ko Kopienas kuģi veic Vidusjūrā ārpus šiem ūdeņiem.
2.      Dalībvalstis, kuru teritorijā ir Vidusjūras piekrastes līnija, var pieņemt normatīvos aktus zonās, uz ko attiecas 1. punkts,
ieskaitot nekomerciālo zveju, paredzot pasākumus, kas papildina vai arī pārsniedz minimālās prasības, ko nosaka šīs regulas
izveidotā sistēma, ar noteikumu, ka šie pasākumi nav pretrunā [..] Kopienas normatīvajiem aktiem [Kopienu tiesībām] un kopēj[ai]
zivsaimniecības politik[ai].
Pieņemot šādus pasākumus, dalībvalstis pievērš uzmanību jutīgas vai apdraudētas vides vai sugu saglabāšanai [..].
3.      Komisiju informē [..] par visiem plāniem ieviest vai grozīt valsts resursu saglabāšanas un apsaimniekošanas pasākumus.”
Minētās regulas 2. panta 3. punktā ir precizēts:
“Aptverošos un velkamos tīklus, ko izliek no laivas, bet velk no krasta (krasta vadi), aizliegts izmantot no 2002. gada 1. janvāra,
ja vien Padome nenolemj citādi ar kvalificētu balsu vairākumu pēc Komisijas ierosinājuma, balstoties uz zinātniskajiem datiem,
kas pierāda, ka šiem rīkiem nav negatīvas ietekmes uz resursiem.”
Šīs pašas regulas 3. panta 1., 1.a un 4. punktā ir noteikts:
“1.      Traļus, vadus vai līdzīgus tīklus, neatkarīgi no vilkšanas veida, aizliegts izmantot trīs jūras jūdzes no krasta, vai arī
iekšpus 50 metru izobatas, ja šis dziļums sasniegts tuvāk krastam, izņemot gadījumus, ja valsts normatīvie akti paredz atkāpi
attiecībā uz trīs jūdžu krasta joslu, kas stiepjas aiz dalībvalsts teritoriālajiem ūdeņiem.
Tomēr jebkuru zvejas rīku, ko izmanto tādā attālumā no krasta, kas ir mazāks par pirmajā daļā noteikto, un to dara saskaņā
ar valsts tiesību aktiem, kas ir spēkā 1994. gada 1. janvārī, var turpināt izmantot līdz 2002. gada 31. decembrim, ja vien
Padome, ar kvalificētu balsu vairākumu balsojot par Komisijas ierosinājumu, nenolemj citādi, ņemot vērā zinātniskos datus,
kas pierāda, ka tādu zvejas rīku izmantošanai nav negatīvas ietekmes uz resursiem.
1.a      Ir aizliegts izmantot zvejas rīkus atbilstīgi 1. punkta otrās daļas nosacījumiem, izņemot zveju, ko veic ar “gangui”, ja vien
attiecīgā dalībvalsts nav veikusi pasākumus, lai nodrošinātu, ka saistībā ar minēto zvejniecību:
–        netiek apdraudēts 3. punktā paredzētais aizliegums,
–        zveja neietekmē kuģu darbības, kuri izmanto citus zvejas rīkus, nevis traļus, zvejas vadus vai līdzīgus velkamos tīklus,
–        zveja attiecas vienīgi uz mērķa sugām, uz kurām neattiecas prasības par minimālo loma izmēru saskaņā ar 8. pantu,
–        zveja ir ierobežota tā, ka IV pielikumā minēto sugu nozveja ir minimāla,
–        uz kuģiem attiecas prasība par īpašām zvejas atļaujām, ko izsniedz saskaņā ar Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulu (EK) Nr. 1627/94,
ar kuru nosaka vispārīgus noteikumus par īpašām zvejas atļaujām [OV L 171, 7. lpp.].
Minētos pasākumus paziņo Komisijai līdz 2000. gada 31. decembrim.
[..]
4.      Jebkāda tipa aptverošos tīklus aizliegts izlikt 300 metru joslā no krasta vai iekšpus 30 metru izobatas, ja šis dziļums ir
sasniegts ātrāk.”
Regulas Nr. 1626/94 5. panta 1. punktā ir precizēts:
“Dalībvalstis saskaņā ar minimālajām prasībām, kas izklāstītas II pielikumā, nosaka ierobežojumus attiecībā uz zvejas rīku
pamattipu tehniskajām īpašībām.”
Šīs regulas II pielikumā ir noteikts, ka aptverošo tīklu linums nedrīkst būt garāks par 800 metriem un platāks par 120 metriem.
Minētās regulas 6. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ir aizliegts izmantot un turēt uz klāja trali vai līdzīgu velkamo rīku, žaunu tīklu vai aptverošo tīklu, ja vien tā acu izmērs
daļā, kur tās ir vismazākās, nav vienāds vai lielāks par vienu no minimālajiem acu izmēriem, kas uzskaitīti III pielikumā.
[..]”
Šīs pašas regulas III pielikumā ir noteikts, ka minimālais aptverošo tīklu acu izmērs ir 14 mm.
Regula Nr. 1626/94 tika atcelta ar Padomes 2006. gada 21. decembra Regulu (EK) Nr. 1967/2006 (OV L 409, 9. lpp.).

Valsts tiesiskais regulējums
Iesniedzējtiesa norāda, ka pamata lietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums ir attīstījies vairākos secīgos posmos.
Ar Karaļa 1958. gada 15. augusta dekrētu attiecībā uz zivju zvejniecību, izmantojot mazos aptverošos tīklus (
FEK
A’ 132), tika atļauta visu sugu zveja ar mazajiem aptverošajiem tīkliem, nosakot šo tīklu maksimālos garuma un platuma izmērus,
kā arī minimālos acu izmērus. Šajā dekrētā tika noteikti arī gada laika posmi, kā arī [diennakts] stundas, kurās šos tīklus
var izmantot.
Prezidenta dekrētā Nr. 587/1984 (
FEK
A’ 210) tika paredzēts, ka visas zvejas licences, kas ir iepriekš izsniegtas kuģiem, kuri izmanto mazos aptverošos tīklus,
nav derīgas pēc 1986. gada 31. decembra.
Ar Prezidenta dekrētu Nr. 542/1985 (
FEK
A’ 191) tika atcelts Prezidenta dekrēts Nr. 587/1984 un apstiprināts, ka licences zvejai ar mazajiem aptverošajiem tīkliem
pēc 1986. gada 31. decembra zaudē spēku. Ar Prezidenta dekrētu Nr. 542/1985 turklāt tika aizliegts turpmāk izsniegt zvejas
licences kuģiem, kas izmanto mazos aptverošos tīklus.
No šī aizlieguma tika noteikts viens pagaidu izņēmums. Ar Prezidenta dekrētu Nr. 526/1988 (
FEK
A’ 237) no Prezidenta dekrēta Nr. 542/1985 tika izslēgtas zvejas licences, izmantojot tīklus vējzivju (
Belone belone
) zvejai. Šīs licences tika izsniegtas tikai vējzivju un Atlantijas sairu zvejai (
Scomberesox saurus saurus
), un uz tām tika attiecināti konkrēti nosacījumi par tīkla īpašībām un zvejas laikposmiem. Pēc tam ar Prezidenta dekrētu
Nr. 320/1997 (
FEK
A’ 224) no 1988. gada 31. decembra tika atcelts Prezidenta dekrēts Nr. 526/1988 un nolemts, ka no minētā brīža ir aizliegts
izsniegt licences zvejai ar vējzivju tīkliem un ka pēc šī datuma licences minētajai zvejai nav derīgas.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka no šī tiesiskā regulējuma izriet, ka licenču piešķiršana mazo aptverošo tīklu izmantošanai kopš
1987. gada 1. janvāra ir aizliegta visām zivju sugām un ka licences izsniegšana attiecībā uz vējzivīm un Atlantijas sairām
bija iespējama tikai laika posmā no 1988. gada 26. oktobra līdz 1998. gada 31. decembrim.

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
Zvejas rīks, kurš aplūkots valsts tiesiskajā regulējumā, ir mazais aptverošais tīkls. Šis tīkla veids tiek izmantots, lai
zvejotu mazas pelagiskās sugas, piemēram, skumbrijas vai sardīnes. Tehnika ir šāda: zivju baru aptver ar tīklu un iekšpusē
esošās zivis iesprosto tīklā, to aiztaisot ar aizbīdni; tīkls pārveidojas par somu, kurā paliek visas aptvertās zivis. Šķiet,
ka Grieķijā zvejnieki izmanto vairāku veidu mazos aptverošos tīklus, proti, sardīņu un alozu zvejai, kā arī vējzivju un Atlantijas
sairu zvejai. Otrā veida tīkli ir īsāki, mazāki, un tiem ir mazākas acis. Turklāt pastāv lieli zvejas tīkli sardīņu zvejai,
kas tiek saukti par “gri‑gri” [un] uz kuriem aizlieguma pasākums neattiecas.
P. J. Karanikols un 18 citi profesionāli zvejnieki un zvejas kuģu īpašnieki ar dzīvesvietu Kavalā [
Kavala
], kā arī Kavalas piekrastes zvejnieku kooperatīvs, kura biedri tie ir, 2003. gada 20. maijā lūdza viņiem izsniegt licenci
sardīņu zvejai ar mazajiem aptverošajiem tīkliem, ievērojot Regulā Nr. 1626/94 paredzētos ierobežojumus un tehniskās īpašības.
Šis lūgums tika iesniegts
Nomarchiaki Aftodioikisi Dramas, Kavalas – Xanthis
, kura lūdza
Ypourgos Agrotikis Anaptyxis kai Trofimon
sniegt informāciju par iespēju izsniegt šādas licences. 2003. gada 8. augusta aktā Nr. 172603 šīs ministrijas Zivsaimniecības
direkcija atbildēja, ka iepriekš minēto lūgumu nav iespējams apmierināt, jo to aizliedz pamata lietā norādītais aizlieguma
pasākums, kurš ir papildu pasākums attiecībā uz zveju Regulas Nr. 1626/94 izpratnē.
Šis akts prasītājiem pamata lietā tika paziņots ar minētās pašvaldības iestādes 2003. gada 29. augusta aktu Nr. 19/760.
Prasītāji pamata lietā vērsās iesniedzējtiesā ar prasību atcelt aktu Nr. 172603 un aktu Nr. 19/760.

Alieftikos Agrotikos Synetairismos gri-gri nomou Kavalas (Makedonia)
(Kavalas reģiona “gri-gri” kuģu īpašnieku zivsaimniecības kooperatīvs), kā arī
Panellinia Enosi Ploioktiton Mesis Alieias
(
PEPMA
) (Piekrastes zvejas panhellēniskā rēderu apvienība) iestājās lietā minētajā tiesvedības instancē.

Symvoulio tis Epikrateias
[Augstākā administratīvā tiesa] uzskata, ka dalībvalstis var noteikt papildu pasākumus, kas ir stingrāki par Regulā Nr. 1626/94
noteiktajiem, attiecībā uz jūras teritorijām, kas ir pakļautas to suverēnajai varai, lai aizsargātu jutīgas vai apdraudētas
jūras faunas sugas. Šie pasākumi nav tikai stingrāku tehnisku specifikāciju noteikšana zvejas rīkiem vai zvejas periodiem,
bet ar tiem tāpat var noteikt absolūtu aizliegumu izmantot konkrētus zvejas rīkus. Šī tiesa turklāt uzskata, ka pirms Regulas
Nr. 1626/94 spēkā stāšanās pieņemtajās valsts tiesību normās noteiktos aizliegumus izmantot zvejas rīkus neietekmē šīs regulas
vēlākie noteikumi un šie aizliegumi paliek spēkā pat tad, ja saskaņā ar regulu šādu zvejas rīku izmantošana nav aizliegta.

Symvoulio tis Epikrateias
, tomēr šauboties par to, kā jāinterpretē Regula Nr. 1626/94, nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus
jautājumus:
“1)   Vai saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 [..] 1. panta 2. punktu dalībvalsts var veikt papildu pasākumus, ar kuriem tiek paredzēts
absolūts aizliegums izmantot tādus zvejas rīkus, kuru izmantošana principā ir atļauta saskaņā ar [minētās] regulas noteikumiem?
2)     Vai saskaņā ar Regulas Nr. 1626/94 noteikumiem dalībvalsts, kuras teritorijā ir Vidusjūras piekrastes līnija, var izmantot
zvejas rīkus, kuri nav aizliegti šīs regulas 2. panta 3. punktā un 3. panta 1. un 1.a punktā, bet kuru izmantošana pirms regulas
spēkā stāšanās bija aizliegta dalībvalsts noteikumos?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem jautājumiem, kuri ir jāaplūko kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. un 3. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka tie nepieļauj tādu valsts pasākumu, kāds ir pamata lietā, ar kuru tiek aizliegts izmantot mazos
aptverošos tīklus, lai gan, pirmkārt, šis pasākums ir pieņemts pirms šīs regulas spēkā stāšanās un, otrkārt, ar minēto regulu
nav aizliegts izmantot šāda veida tīklus.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, vispirms ir jāizpēta, vai Regulas Nr. 1626/94 noteikumi atļauj saglabāt “papildu vai tādus
pasākumus, kuri pārsniedz režīma minimālās prasības”, kuras tika ieviestas ar šo regulu, tās 1. panta 2. punkta izpratnē.
Pēc tam un apstiprinošas atbildes gadījumā ir jāpārbauda, vai pamata lietā aplūkotais valsts pasākums atbilst 1. panta 2. punktā
paredzētajiem nosacījumiem.
Pirmkārt, attiecībā uz iespēju saglabāt spēkā papildu pasākumus pēc Regulas Nr. 1626/94 spēkā stāšanās šīs regulas 1. panta
3. punktā ir precizēts, ka Komisija tiek informēta par visiem valsts plāniem ieviest vai grozīt valsts resursu saglabāšanas
un apsaimniekošanas pasākumus. No šī noteikuma gramatiskas interpretācijas izriet, ka pienākums informēt Komisiju attiecas
tikai uz tiem valsts pasākumiem, kas tiek ieviesti pēc šīs regulas spēkā stāšanās, nevis uz tiem, kas pastāvēja pirms šī datuma.
Kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 31. punktā, šādu interpretāciju apstiprina precizējums Regulas Nr. 1626/94 preambulas
otrajā apsvērumā – ka ir jāievieš “harmonizēta apsaimniekošanas sistēma, kas atbilst apstākļiem Vidusjūrā, ņemot vērā šajā
reģionā jau valstīs esošos valstu tiesiskos regulējumus [ņemot vērā attiecīgajā reģionā jau spēkā esošo valsts tiesisko regulējumu]”.
Protams, no šīs regulas preambulas astotā apsvēruma izriet, ka valsts pasākumus, ar kuriem tiek papildinātas vai pārsniegtas
minimālās ieviestā režīma prasības, var saglabāt, ja Komisija pārbauda, vai tie atbilst Savienības tiesībām un saskan ar kopējo
zivsaimniecības politiku.
Tomēr no Komisijas apsvērumiem izriet, ka, pirmkārt, izstrādājot Regulu Nr. 1626/94, tā ir ņēmusi vērā pastāvošos valstu pasākumus
un, otrkārt, ka šīs regulas spēkā stāšanās nav ietekmējusi pamata lietā aplūkotā aizlieguma pasākuma piemērošanu. Kā ģenerāladvokāts
ir norādījis savu secinājumu 32. punktā, no priekšlikuma Padomes 1992. gada 11. decembra Regulai (EEK), ar ko saskaņo konkrētus
tehniskus pasākumus, kuri ir spēkā Vidusjūras [reģionā] (COM(92) 533, galīgā redakcija, OV 1993, C 5, 6. lpp.), – kura rezultātā
tika pieņemta Regula Nr. 1626/94 – motīvu daļas izriet, ka “pamatojoties uz apmēram 400 tiesību aktiem, kurus ir paziņojušas
Vidusjūras piekrastes dalībvalstis, Komisijas dienesti veica salīdzinošo pētījumu par Vidusjūras reģionā piemērojamiem noteikumiem
zivsaimniecības jomā, lai radītu piemērojamo pamatnormu kopumu, kuras jāievieš Kopienu mērogā”.
Līdz ar to Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šīs regulas spēkā stāšanās neietekmē
valsts papildu pasākuma, kurš ir pieņemts pirms šīs regulas spēkā stāšanās, spēkā esamību. Tomēr šiem pasākumiem jāatbilst
minētā 1. panta 2. punktā noteiktajām prasībām.
Otrkārt, attiecībā uz valsts pasākuma kvalifikāciju par “papildu pasākumu” Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punkta izpratnē
no šī noteikuma teksta izriet, ka dalībvalstis, kuru teritorijā ir Vidusjūras piekrastes līnija, var noteikt papildu pasākumus
vai pasākumus, kas pārsniedz ar šo regulu izveidotā režīma minimālās prasības, ar noteikumu, ka šie pasākumi atbilst Savienības
tiesībām un kopējai zivsaimniecības politikai. Ieviešot šos pasākumus, minētajām dalībvalstīm jāpievērš uzmanība jutīgas vai
apdraudētas vides un sugu saglabāšanai.
Lai noteiktu, vai aizlieguma pasākums attiecībā uz mazo aptverošo tīklu izmantošanu, kas tiek aplūkots pamata lietā, atbilst
Regulas Nr. 1626/94 1. panta 2. punkta prasībām, vispirms ir jāizpēta, vai šī veida tīkli ir vai nav starp tiem tīkliem, kuru
izmantošana šajā regulā ir aizliegta. Ja atbilde ir noliedzoša, tad pēc tam ir jāpārbauda, vai šis aizlieguma pasākums pārsniedz
šajā regulā noteiktās prasības. Ja tas tā ir, tad atbilstoši minētā 1. panta 2. punktam būs jāizpēta, vai šis pasākums atbilst
Savienības tiesībām, vai tas atbilst kopējai zivsaimniecības politikai un vai, to pieņemot, Grieķijas Republika ir pievērsusi
uzmanību jutīgas vai apdraudētas vides un sugu saglabāšanai.
Attiecībā uz jautājumu, vai mazie aptverošie tīkli ir vai nav ietverti starp tiem zvejas rīkiem, kuru izmantošana ar Regulu
Nr. 1626/94 ir aizliegta, no minētās regulas 3., 5. un 6. panta teksta – ja pēdējos divus pantus aplūko kopā ar šīs pašas
regulas II un III pielikumu – izriet, ka aptverošie tīkli ir nevis absolūti aizliegti, bet ir tikai ierobežota to izmantošana.
No tā izriet, ka mazie aptverošie tīkli nav ietverti starp tiem zvejas rīkiem, kuru izmantošana ar Regulu Nr. 1626/94 ir aizliegta.
Attiecībā uz jautājumu, vai mazo aptverošo tīklu izmantošanas aizliegums ir pasākums, kas pārsniedz ar Regulu Nr. 1626/94
ieviestā režīma minimālās prasības, jānorāda, ka no šīs regulas 3. panta 4. punkta izriet, ka aptverošo tīklu izmantošana
ir aizliegta apmēram 300 metrus no krasta vai iekšpus 30 metru izobatas, ja šis dziļums ir sasniegts ātrāk. Turklāt šīs regulas
5. panta 1. punktā, to aplūkojot kopā ar šīs pašas regulas II pielikumu, ir precizēts, ka aptverošo tīklu linums nedrīkst
būt garāks par 800 m un platāks par 120 metriem. Visbeidzot, Regulas Nr. 1626/94 6. panta 1. punktā, to aplūkojot kopā ar
šīs regulas III pielikumu, ir aizliegts izmantot un turēt uz klāja aptverošo tīklu, kura acu izmērs ir mazāks par 14 milimetriem.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka, piemērojot Regulu Nr. 1626/94, aptverošo tīklu izmantošana ir atļauta ar nosacījumu,
ka šis zvejas rīks tiek izmantots 300 metrus no krasta vai arī ārpus 30 metru izobatas, ja šis dziļums ir sasniegts ātrāk,
ka tīkla maksimālais linums ir 800 metri, tā maksimālais platums ir 120 metri un acu izmērs ir lielāks par 14 milimetriem.
Līdz ar to aizliegums izsniegt licences mazo aptverošo tīklu izmantošanai, neraugoties uz to izmantošanas vietu, linuma garumu,
platumu vai tīkla acu izmēru, ir pasākums, kurš pārsniedz Regulā Nr. 1626/94 noteiktās prasības šīs regulas 1. panta 2. punkta
izpratnē.
Runājot par pamata lietā aplūkojamā aizlieguma pasākuma atbilstību Savienības tiesībām, it īpaši par tā atbilstību kopējai
zivsaimniecības politikai, prasītāji pamata lietā norāda vairākus argumentus. Vispirms viņi apgalvo, ka sardīnes, kuras nozvejotas
ar mazajiem aptverošajiem tīkliem, veido tikai 6–9 % no visām Kavalas reģionā nozvejotajām sardīnēm un ka tikai 30 kuģi izmanto
šādus tīklus šajā reģionā. Tātad šis aizliegums izmantot mazos aptverošos tīklus būtu piemērojams tikai mazajiem kuģiem, nevis
lielajiem, proti, tiem, kas garāki par 14 metriem. Tā kā mazie zvejas kuģi var izmantot tikai mazos aptverošos tīklus, šis
pasākums liegtu tiem jebkādu iespēju zvejot. Regulas Nr. 1626/94 preambulas ceturtajā apsvērumā ir paredzēts, ka krasta joslas
daļa ir jāatstāj visselektīvākajiem zvejas rīkiem, ko izmanto sīkzvejnieki, kas šajā gadījumā būtu mazais aptverošais tīkls.
Būtu bijuši vēlami vienkārši pasākumi, ar kuriem tiktu ierobežota [tīklu] izmantošana. Visbeidzot, šis pats pasākums neesot
ierobežots laikā, tas esot diskriminējošs attiecībā pret tiem zvejniekiem, kuri izmanto mazos aptverošos tīklus, un tas negatīvi
ietekmējot to darbību.
Grieķijas valdība apgalvo, ka mazie aptverošie tīkli tiek izmantoti krasta joslā, kas ir vieta, kurā vairojas un attīstās
konkrēti ūdens organismi, un vieta, kurā ziemo konkrētas zivis, tostarp sardīnes. Mazie aptverošie tīkli iznīcinot šo jūras
vidi un vairošanās vietas, tādējādi ietekmējot zivsaimniecības resursus. Dažu šajās joslās dzīvojošu sugu izdzīvošana tiekot
apdraudēta, pat ja sardīnes netiek apdraudētas. Šī valdība precizē, ka zvejas ar mazajiem aptverošajiem tīkliem aizliegums
neliedz attīstīt zvejas darbības, jo tās var turpināt ar citiem zvejas rīkiem, kuriem tiek izsniegtas licences. Tātad pamata
lietā aplūkotais aizlieguma pasākums esot pamatots, atbilstošs un samērīgs.
Komisija apgalvo, ka, lai nodrošinātu, ka pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums ir saderīgs ar kopējo zivsaimniecības
politiku Vidusjūrā, ir jāpārbauda, vai šis pasākums tā absolūtā rakstura dēļ ir samērīgs un efektīvs ūdeņu dzīvo resursu saglabāšanas
un apsaimniekošanas mērķa sasniegšanai. Tādēļ līdzsvaroti ir jāņem vērā ekonomiskie, sociālie un vides aspekti. Jāpārbauda,
vai pamata lietā aplūkotā aizlieguma pasākuma pieņemšanas laikā ir konstatēts liels krasta joslā dzīvojošo zivju trūkums,
vai absolūts aizliegums ir bijusi vienīgā iespēja un vai citi pasākumi, piemēram, nelikumīgās zvejas novēršana vai nozvejas
daudzuma ierobežošana, arī būtu bijuši tikpat efektīvi. Visbeidzot, būtu jāpārbauda, vai attieksme pret uzņēmējiem, proti,
piekrastes sīkzvejniekiem un “gri‑gri” izmantotājiem, ir bijusi vienlīdzīga. Šīs pārbaudes ir jāveic valsts tiesai, pamatojoties
uz tās rīcībā esošajiem lietas materiāliem.
Tiesas sēdē Komisija norādīja, ka absolūtais aizliegums tai šķiet nesamērīgs, ņemot vērā, cik neliels ir kuģu skaits, kuri
izmanto mazos aptverošos tīklus, un to īstenoto procentuāli zemo nozveju. Tā uzskata, ka pietiktu noteikt, ka šī veida tīklus
drīkst izmantot tikai neliels zvejas kuģu skaits konkrētā gada laikposmā. Šķiet neapstrīdami, ka sardīņu krājumi nav apdraudēti,
bet Komisijai nav informācijas, vai zveja ar mazajiem aptverošajiem tīkliem neapdraud citas zivju sugas. Visbeidzot, Komisija
norāda, ka pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums ir spēkā no 1985. gada un situācija būtu no jauna jāpārbauda, ņemot
vērā zinātniskos atzinumus.
Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 2371/2002 2. panta 1. punktam “kopējā zivsaimniecības politika garantē tādu ūdeņu dzīvo
resursu izmantošanu, kas nodrošina noturīgus ekonomiskos, vides un sociālos apstākļus. Šajā nolūkā Kopiena, veicot pasākumus,
kas paredzēti, lai aizsargātu un saglabātu ūdeņu dzīvos resursus, piemēro tālredzīgu pieeju, lai nodrošinātu ilgtspējīgu to
izmantošanu un samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām”.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Prezidenta dekrēts Nr. 587/1984 tika pieņemts, pamatojoties uz Zivsaimniecības padomes 1984. gada
12. aprīļa atzinumu Nr. 75. No šī atzinuma izriet, ka mazo aptverošo tīklu aizliegums ir atzīts par vajadzīgu, jo šie zvejas
rīki tiek izmantoti joslā vienu vai divas jūdzes no krasta, kas ir vieta, kurā vairojas un attīstās ūdens organismi un kurā
tiek izmantoti citi zvejas rīki, tādējādi izraisot krājumu samazināšanos. Tāpat atbilstoši Grieķijas valdības tiesas sēdē
sniegtajiem apsvērumiem šajā joslā vairojas un attīstās konkrēti ūdens organismi un ziemo konkrētas zivis, piemēram, sardīnes.
Mazie aptverošie tīkli tika izmantoti šīs zivju sugas zvejai minētajā joslā, un šīs izmantošanas rezultātā šī jūras vide ir
iznīcināta. Tātad šo zvejas rīku aizlieguma mērķis bija novērst šī piekrastes reģiona resursu iznīcināšanu, pat izmiršanu.
No šiem paskaidrojumiem izriet, ka pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums tika ieviests nevis tādēļ, lai aizsargātu sardīņu
krājumus, bet gan lai aizsargātu jutīgu vidi un jūras ekosistēmu. Tādējādi tam, ka tikai neliels Kavalas reģionā kopējo nozvejoto
sardīņu procentuālais daudzums ir nozvejots ar mazajiem aptverošajiem tīkliem, nav nozīmes, lai novērtētu šī aizlieguma pasākuma
spēkā esamību.
Līdz ar to šķiet, ka pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums atbilst tālredzīgai pieejai, kāda Savienībai un dalībvalstīm
ir jāpiemēro, ieviešot pasākumus, lai aizsargātu un saglabātu ūdeņu dzīvos resursus, nodrošinātu ilgtspējīgu to izmantošanu
un samazinātu zvejas darbību ietekmi uz jūras ekosistēmām.
Tomēr, lai šis aizlieguma pasākums atbilstu Savienības tiesībām un kopējai zivsaimniecības politikai, tajā jābūt ievērotiem
samērīguma un nediskriminācijas principiem, kuri ir Savienības tiesību vispārējie principi un lauksaimniecības, tostarp zivsaimniecības,
jomā ir ietverti EKL 34. panta 2. punkta otrajā daļā (skat. 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑535/03
Unitymark
un
North Sea Fishermen’s Organisation
, Krājums, I‑2689. lpp., 53. punkts).
Attiecībā uz samērīguma principu ir nepieciešams, lai aizlieguma pasākums būtu atbilstošs paredzētā mērķa sasniegšanai un
nepārsniegtu to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Unitymark
un
North Sea Fishermen’s Organisation
, 56. punkts).
Valsts tiesai ir jāpārbauda, vai pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams izvirzītā
mērķa sasniegšanai. Tā kā šis pasākums nosaka absolūtu aizliegumu, jāizpēta, vai tādi pasākumi kā, piemēram, mazo aptverošo
tīklu izmantošanas aizliegums konkrētā gadalaikā vai konkrētās diennakts stundās, kā arī izsniegto licenču skaita ierobežojums
nebūtu bijuši pietiekami, lai saglabātu ekosistēmu piekrastes joslā.
Kas attiecas uz nediskriminācijas principu, ir jāatgādina, ka šis princips prasa, lai vienādas situācijas netiktu izskatītas
atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu izskatītas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (skat. 1995. gada
17. oktobra spriedumu lietā C‑44/94
Fishermen’s Organisations
u.c.,
Recueil
, I‑3115. lpp., 46. punkts).
Jānorāda, ka pamata lietā aplūkotais aizlieguma pasākums attiecas uz licencēm zvejai ar konkrēta veida tīklu un tajā nav atšķirības
starp dažādām šī zvejas rīka izmantotāju kategorijām. Tādējādi nešķiet, ka šis pasākums ietvertu tieši diskriminējošus noteikumus.
Tiesas sēdē tika apgalvots, ka mazajos piekrastes zvejas kuģos netiek izmantoti nekādi citi zvejas rīki kā tikai mazie aptverošie
tīkli un ka šis aizlieguma pasākums tiem liedz jebkādu iespēju turpināt zveju.
Tomēr tas, ka reglamentējošs pasākums kādu noteiktu grupu ietekmē vairāk nekā kādu citu, nebūt nenozīmē, ka pasākums ir nesamērīgs
vai diskriminējošs, ja ar to tiek mēģināts vispārīgi noregulēt kādu problēmu vispārējo interešu labā (skat. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Unitymark
un
North Sea Fishermen’s Organisation
, 63. punkts).
Šajā ziņā, kā norādījis arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 47. punktā, tas, ka Regulas Nr. 1626/94 preambulas ceturtajā apsvērumā
ir paredzēts, ka krasta joslas daļa būtu jāatstāj visselektīvākajiem zvejas rīkiem, ko izmanto sīkzvejnieki, netraucē tam,
ka saskaņā ar šo pašu apsvērumu tiek aizliegti zvejas rīki, kuru izmantošanas rezultātā būtiski pasliktinās jūras vide.
Tiktāl, ciktāl pamata lietā aplūkotā aizlieguma rezultātā viena zvejnieku kategorija vairs nevar nodarboties ar zveju, valsts
tiesai ir jāpārbauda, vai pastāv objektīvas atšķirības starp “gri-gri” un mazo aptverošo tīklu īpašībām un izmantošanu un
vai šīs atšķirības nav bijušas otrā, nevis pirmā zvejas rīka aizliegšanas pamatā.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1626/94 1. panta
2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, šīs regulas spēkā stāšanās neietekmē valsts papildu aizlieguma pasākumu,
kurš ir noteikts pirms šīs spēkā stāšanās, un, otrkārt, tajos šāds pasākums nav aizliegts, ar nosacījumu, ka šis pasākums
atbilst kopīgajai zivsaimniecības politikai, ka šis pasākums nepārsniedz nepieciešamo izvirzītā mērķa sasniegšanai un ar to
nav pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips; tas ir jāpārbauda valsts tiesai.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 1994. gada 27. jūnija Regulas (EK) Nr. 1626/94, ar kuru nosaka konkrētus tehniskus pasākumus zvejas resursu saglabāšanai
Vidusjūrā, ar grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 2000. gada 17. novembra Regulu (EK) Nr. 2550/2000, 1. panta 2. un 3. punkts
ir jāinterpretē tādējādi, ka, pirmkārt, šīs regulas spēkā stāšanās neietekmē valsts papildu aizlieguma pasākumu, kurš ir ieviests
pirms šīs spēkā stāšanās, un, otrkārt, tajos šāds pasākums nav aizliegts, ar nosacījumu, ka šis pasākums atbilst kopīgajai
zivsaimniecības politikai, ka šis pasākums nepārsniedz nepieciešamo izvirzītā mērķa sasniegšanai un ar to nav pārkāpts vienlīdzīgas
attieksmes princips; tas ir jāpārbauda valsts tiesai.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – grieķu.