CELEX: 62000CJ0050
Apeliacinis skundas
Ieškinys dėl panaikinimo
Priimtinumas


Unión de Pequeños Agricultores
pagal Teisingumo Teismo statuto (EB) 49 straipsnį pateikė apeliacinį skundą, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2000 m.
vasario 16 d., dėl 1999 m. lapkričio 23 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
(T‑173/98, Rink. p. II‑3357, toliau – skundžiama nutartis), kuria atmestas jos ieškinys dėl 1998 m. liepos 20 d. Tarybos
reglamento (EB) Nr. 1638/98, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 136/66/EEB dėl bendro aliejų ir riebalų rinkos organizavimo
(OL L 210, 1998, p. 32, toliau – ginčijamas reglamentas), panaikinimo.

Teisinis pagrindas
1966 m. rugsėjo 22 d. Taryba priėmė Reglamentą Nr. 136/66/EEB dėl bendro aliejų ir riebalų rinkos organizavimo (OL 172, 1966,
p. 3025). Šiuo reglamentu pirmiausia buvo įtvirtintas bendras alyvuogių aliejaus rinkos organizavimas, numatantis garantuojamų
kainų sistemos nustatymą ir pagalbą gamybai. Reglamente Nr. 136/66 įtvirtintos priemonės buvo kelis kartus keistos. Pakeistose
nuostatose dėl bendro alyvuogių aliejaus rinkos organizavimo numatytos intervencinių kainų, gamybai skirtos pagalbos, vartojimui
skirtos pagalbos, sandėliavimo, importo ir eksporto sistemos.
1998 m. liepos 20 d. Taryba priėmė ginčijamą reglamentą, kuris, visų pirma, pakeitė bendrą alyvuogių aliejaus rinkos organizavimą.
Ankstesnė intervencijos sistema buvo panaikinta ir pakeista privataus sandėliavimo sutartims skirtos pagalbos sistema. Vartojimui
skirta pagalba ir specifinė pagalba smulkiesiems gamintojams panaikintos. Gamybai skirtos pagalbos stabilizavimo mechanizmas,
pagrįstas maksimaliu garantuotu visai Bendrijai kiekiu, buvo pakeistas įvedant šio maksimalaus garantuoto kiekio paskirstymą
tarp gaminančių valstybių narių nacionalinio garantuoto kiekio forma. Po 1998 m. gegužės 1 d. pasodintoms alyvmedžių giraitėms
būsima pagalba, išskyrus išimtinius atvejus, netaikoma.

Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiama nutartis
Profesinė asociacija
Unión de Pequeños Agricultores
, ginanti mažų Ispanijos žemės ūkio įmonių interesus ir pagal Ispanijos teisę turinti teisinį subjektiškumą, remdamasi EB sutarties
173 straipsnio ketvirtąja pastraipa (po pakeitimo – EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa), pareiškė ieškinį dėl ginčijamo
reglamento, išskyrus jo dalį, susijusią su valgomosioms alyvuogėms skirtos pagalbos sistema, panaikinimo, kurį Pirmosios instancijos
teismo kanceliarija gavo 1998 m. spalio 20 dieną.
Atskiru dokumentu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 1998 m. gruodžio 23 d., Taryba pagal Pirmosios instancijos
teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo.
Skundžiama nutartimi Pirmosios instancijos teismas patenkino šį prieštaravimą dėl priimtinumo, atmesdamas ieškinį kaip akivaizdžiai
nepriimtiną.
Pirma, skundžiamos nutarties 34 punkte nurodęs, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką Sutarties 173 straipsnio ketvirtoji
pastraipa kiekvienam asmeniui suteikia teisę pareikšti ieškinį dėl sprendimo, kuris, nors ir būtų reglamento formos, yra tiesiogiai
ir konkrečiai su juo susijęs, ir kad siekiant atskirti reglamentą nuo sprendimo reikia įvertinti, ar nagrinėjamas aktas yra
visuotinai taikomas, Pirmosios instancijos teismas šios nutarties 44 punkte padarė išvadą, jog ginčijamas reglamentas pagal
savo pobūdį ir taikymo sritį yra norminis aktas, o ne sprendimas EB sutarties 189 straipsnio (po pakeitimo – EB 249 straipsnis)
prasme.
Antra, skundžiamos nutarties 45 punkte nurodęs, jog tam tikromis aplinkybėmis net norminis aktas, kuris taikomas visiems suinteresuotiems
ūkio subjektams, gali būti konkrečiai susijęs su kai kuriais iš jų ir dėl to Bendrijos aktas kartu gali būti norminis aktas
ir kai kurių ūkio subjektų atžvilgiu − sprendimas, Pirmosios instancijos teismas pažymėjo:
–        jog „norėdamas tuo remtis, fizinis ar juridinis asmuo turi sugebėti įrodyti, kad atitinkamas aktas jį paveikia dėl ypatingų
jo savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria jį iš kitų asmenų ?...?“ (skundžiamos nutarties 46 punktas), ir
–        jog, be to, asociacijų pateikti ieškiniai gali būti priimtini bent tais atvejais, kai teisės nuostatos profesinėms asociacijoms
aiškiai pripažįsta atitinkamas procedūrines teises, kai jos atstovauja įmonių, kurios pačios turėtų teisę pareikšti ieškinį,
interesams ir kai asociacija yra individualizuojama, nes pažeidžiami jos pačios, kaip asociacijos, interesai, ypač dėl to,
kad aktas, kurį prašoma panaikinti, paveikė jos, kaip derybininkės, poziciją (tos pačios nutarties 47 punktas).
Šioje byloje Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 48 punkte padarė išvadą, kad ieškovė negali remtis jokia
iš trijų nurodytų aplinkybių, tam, kad pagrįstų savo ieškinio priimtinumą.
Šiuo klausimu Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 50 punkte pabrėžė, kad „ieškovė neįrodė, jog ginčijamas
reglamentas paveikia jos narius dėl ypatingų jų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios išskiria juos iš kitų asmenų. Pakanka
priminti, kad tai, jog ginčijamas reglamentas paveikė ieškovės narius, jį priimant veikiančius alyvuogių aliejaus rinkoje,
taip, kad kai kurie iš jų buvo priversti nutraukti veiklą, neišskiria jų iš kitų Bendrijos ūkio subjektų, nes jie yra objektyviai
apibrėžtoje situacijoje, tokioje pat kaip bet koks kitas ūkio subjektas, galintis šiuo metu arba ateityje patekti į šią rinką
?...?. Ginčijamas reglamentas yra susijęs su ieškovės nariais tik dėl objektyvios jų, kaip ūkio subjektų, veikiančių šioje
rinkoje, savybės taip pat, kaip jis susijęs su kitais joje veikiančiais ūkio subjektais“.
Be to, Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 53–55 punktuose pažymėjo, jog ieškovė, norėdama pagrįsti ieškinio
priimtinumą, taip pat negalėtų remtis tuo, kad ginčijamas reglamentas paveikė kai kuriuos jos ypatingus interesus, ir šios
nutarties 58 punkte padarė išvadą, kad ieškovė nėra individualizuojama nė pagal vieną iš kriterijų, įtvirtintų teismų praktikoje,
susijusioje su asociacijos pareikšto ieškinio dėl panaikinimo priimtinumu.
Galiausiai Pirmosios instancijos teismas išnagrinėjo paskutinį argumentą, kuriuo rėmėsi ieškovė, įrodinėdama, kad ginčijamo
reglamento nuostatos yra konkrečiai su ja susijusios, t. y. negalėjimą pasinaudoti veiksminga teismine gynyba. Šiuo klausimu
jis nusprendė, kad:
„61. Argumentu, susijusiu su veiksmingos teisminės gynybos nebuvimu, ieškovė nurodo negalinti pasinaudoti vidaus teisių gynimo
priemonėmis, kurios leistų įvertinti ginčijamo reglamento galiojimą pagal (EB) Sutarties 177 straipsnyje (po pakeitimo – EB 234 straipsnis)
numatytą procedūrą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo.
62.       Šiuo klausimu būtina pabrėžti, jog visų teisės subjektų lygybės principas reikalauja, kad ieškinio dėl panaikinimo pareiškimo
Bendrijos teismuose sąlygos nepriklausytų nuo ypatingų kiekvienos valstybės narės teisminės sistemos aplinkybių. Primintina,
kad taikydamos EB sutarties 5 straipsnyje (po pakeitimo – EB 10 straipsnis) įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą
valstybės narės turi įgyvendinti EB sutartyje įtvirtintą išsamią teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistemą, leidžiančią
Bendrijos teismams vykdyti Bendrijos institucijų teisės aktų teisėtumo priežiūrą (šiuo klausimu žr. 1986 m. balandžio 23 d.
Sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
, 294/83, Rink. p. 1339, 23 punktą).
63.       Vis dėlto šios aplinkybės nesuteikia Pirmosios instancijos teismui pagrindo nesilaikyti Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje
pastraipoje įtvirtintos teisių gynimo priemonių sistemos, išaiškintos teismų praktikoje, ir peržengti šiuo straipsniu jam
suteiktos kompetencijos ribų.
64.       Ieškovė taip pat negali remtis jokiu argumentu, susijusiu su galima proceso pagal Sutarties straipsnį trukme. Šia aplinkybe
negalima pateisinti EB sutarties 173, 177  ir 178 straipsniuose (po pakeitimo – EB 235 straipsnis) įtvirtintų teisių gynimo
priemonių ir procedūrų sistemos, leidžiančios Teisingumo Teismui vykdyti institucijų aktų teisėtumo priežiūrą, pakeitimo.
Bet kuriuo atveju šis argumentas neleidžia pripažinti fizinio arba juridinio asmens ieškinio dėl panaikinimo, kuris neatitinka
Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytų sąlygų, priimtinu (1996 m. balandžio 24 d. Teisingumo Teismo nutarties
CNPAAP prieš Tarybą
, C‑87/95 P, Rink. p. I‑2003, 38 punktas).“
Remdamasis šiais argumentas, Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 65 punkte nutarė, jog ginčijamas reglamentas
nėra konkrečiai susijęs su ieškove, ir kadangi ji netenkina vienos Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje įtvirtintos
priimtinumo sąlygos, nebūtina nagrinėti, ar šis reglamentas buvo su ja tiesiogiai susijęs.

Apeliacinis skundas
Apeliaciniame skunde apeliantė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą nutartį,
–        pripažinti, kad jos pareikštas ieškinys yra priimtinas, ir grąžinti bylą nagrinėti Pirmosios instancijos teismui.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        pripažinti, jog apeliacinis skundas yra akivaizdžiai nepriimtinas, arba nepatenkinus šio reikalavimo pripažinti, kad jis akivaizdžiai
nepagrįstas,
–        priteisti iš apeliantės bylinėjimosi išlaidas.
Teisingumo Teismo pirmininko 2000 m. rugsėjo 12 d. Nutartimi Komisijai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Tarybos reikalavimus.
Grįsdama savo apeliacinį skundą, apeliantė nurodo keturis pagrindus.
Pirmiausia ji tvirtina, jog Pirmosios instancijos teismas skundžiamos nutarties 61 punkte neteisingai išaiškino jos argumentą
dėl veiksmingos teisminės gynybos nebuvimo ieškinio nepriimtinumo atveju. Iš tikrųjų ji grindė savo argumentą ne vidaus teisių
gynimo priemonių nebuvimu, bet tuo, kad sprendimas dėl nepriimtinumo neatitiktų su jos nurodyta pagrindine teise susijusios
veiksmingumo sąlygos. Antra, apeliantė tvirtina, kad skundžiama nutartis nepakankamai motyvuota, nes joje neatsakoma į ieškinyje
ir pastabose dėl prieštaravimo, susijusio su priimtinumu, nurodytus faktinius ir teisinius argumentus, o tik nutarties 63 punkte
nurodomas vienas iš argumentų, kuris, be to, išdėstytas neteisingai. Trečia, apeliantė teigia, kad šios nutarties 62 punktas
yra prieštaringas. Ji tvirtina, kad jeigu lojalaus bendradarbiavimo principas reikalauja sudaryti galimybę ginti teises valstybės
viduje, prireikus leidžiant kreiptis dėl prejudicinio sprendimo priėmimo Bendrijos akto galiojimo klausimu, reikia konstatuoti,
kad asmens teisės į veiksmingą teisminę gynybą užtikrinimas priklauso nuo kiekvienos valstybės narės teisminei sistemai būdingų
sąlygų. Ketvirta, ieškovė tvirtina, kad skundžiama nutartimi buvo pažeista pagrindinė teisė, kuri yra Bendrijos teisinės sistemos
sudedamoji dalis, nes joje iš esmės nebuvo išnagrinėta, ar sprendimas pripažinti ieškinį nepriimtinu, atsižvelgiant į visas
faktines ir teisines aplinkybes, nepažeistų pagrindinės teisės į veiksmingą teisminę gynybą.

Dėl apeliacinio skundo priimtinumo
Taryba ir Komisija pareiškia, jog apeliacinis skundas yra akivaizdžiai nepriimtinas dėl to, kad apeliantė neturi suinteresuotumo
kreiptis į teismą. Visi Pirmosios instancijos teismo argumentai dėl veiksmingos teisminės gynybos yra
obiter dictum
, nes tikrasis ieškinio nepriimtinumo motyvas, kaip išplaukia iš skundžiamos nutarties 65 punkto, yra tas, kad apeliantė netenkino
vienos iš Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje įtvirtintų priimtinumo sąlygų. Net jei vidaus teisėje nėra numatyta
galimybė pareikšti ieškinį teisme, Bendrijos teismai turi taikyti šią Sutarties nuostatą, įvertindami, ar joje numatytos priimtinumo
sąlygos yra įvykdytos.
Jų teigimu, tam, kad ieškinys būtų priimtinas, apeliantė savo apeliaciniame skunde turėjo remtis tuo, jog skundžiama nutartis
pažeidė Sutarties 173 straipsnio ketvirtąją pastraipą, ypač įrodinėdama, kad ginčijamas reglamentas buvo su ja konkrečiai
susijęs, o ne tuo, kad nebuvo užtikrinta veiksminga teisminė gynyba, nes tai šiuo Bendrijos plėtros etapu negalėtų būti pagrindas
pripažinti minėtą ieškinį priimtinu.
Šiuo klausimu primintina, kad suinteresuotumo pateikti apeliacinį skundą buvimas suponuoja tai, jog šio skundo patenkinimas
galėtų suteikti naudos jį pateikusiam asmeniui (2000 m. liepos 13 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Richard
, C‑174/99 P, Rink. p. I‑6189, 33 punktas).
Skundžiama nutartimi apeliantės ieškinys Pirmosios instancijos teisme buvo atmestas kaip nepriimtinas.
Taigi apeliantei iš tikrųjų būtų naudinga, jeigu apeliacinis skundas būtų patenkintas, nes jos ieškinys galėtų būti nagrinėjamas
iš esmės. Klausimas, ar apeliantės nurodoma teisė į veiksmingą teisminę gynybą gali tam tikromis aplinkybėmis lemti fizinio
ar juridinio asmens ieškinio dėl reglamento panaikinimo priimtinumą, yra susijęs su apeliacinio skundo esme ir bet kuriuo
atveju neturi sprendžiamos reikšmės vertinant, ar apeliantė suinteresuota kreiptis į teismą.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pripažinti apeliacinį skundą priimtinu.

Dėl apeliacinio skundo pagrįstumo
Šalių argumentai
Remdamasi keturiais apeliacinio skundo pagrindais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, apeliantė iš esmės tvirtina, kad atmetus
jos ieškinį kaip nepriimtiną dėl skundžiamos nutarties 61–64 punktuose nurodytų motyvų buvo pažeista jos teisė į veiksmingą
teisminę gynybą ginant savo arba savo narių interesus.
Apeliantės manymu, ginčijamo reglamento nuostatos, numatančios intervencijos sistemos bei vartojimui ir smulkiesiems gamintojams
skirtos pagalbos panaikinimą, nereikalauja, kad joms įgyvendinti būtų priimti atitinkami nacionalinės teisės aktai ar kad
Ispanijos valdžios institucijos imtųsi atitinkamų priemonių. Taigi pagal Ispanijos teisės sistemą apeliantė neturi galimybės
prašyti panaikinti su šiomis nuostatomis susijusio nacionalinės teisės akto, todėl negalima įvertinti šių nuostatų galiojimo
pagal prejudicinio sprendimo priėmimo procedūrą. Be to, apeliantė ar jos nariai negalėtų netgi pažeisti šių nuostatų tam,
kad vėliau užginčytų sankcijos, kuri tokiu atveju jiems galėtų būti paskirta, galiojimą.
Jos teigimu, skundžiama nutartis pažeidė pagrindinę teisę, kuri yra sudedamoji Bendrijos teisinės sistemos dalis, nes joje
nėra nagrinėjama, ar pripažinus ieškinį dėl ginčijamo reglamento dalies panaikinimo nepriimtinu, atsižvelgiant į bylos aplinkybes,
būtų pažeistas jos teisės į teisminę gynybą veiksmingumas.
Apeliantė tvirtina, kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą reikalauja specialaus konkrečių bylos aplinkybių nagrinėjimo. Teisė
negali būti pripažinta veiksminga, jeigu jos veiksmingumas nėra konkrečiai išnagrinėtas. Iš tiesų toks nagrinėjimas būtinai
reikalauja, kad būtų įvertinta, ar atitinkamu atveju egzistuoja kitos teisių gynimo priemonės. Apeliantė remiasi 1998 m. balandžio
2 d. Sprendimo
Greenpeace Council ir kt. prieš Komisiją
(C‑321/95 P, Rink. p. I‑1651) 32 ir 33 punktais, kurie, jos manymu, patvirtina, jog, nesant teisių gynimo priemonių nacionaliniu
lygmeniu, reikia pripažinti, kad ieškinys, pareikštas remiantis Sutarties 173 straipsnio ketvirtąja pastraipa, yra priimtinas.
Taryba ir Komisija iš esmės tvirtina, kad bet kuriuo atveju apeliacinis skundas yra akivaizdžiai nepagrįstas, nes Sutarties
173 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje nenumatyta, kad negalėjimas pasinaudoti teismine teisių gynimo priemone pagal nacionalinę
teisę yra kriterijus arba aplinkybė, galintys pagrįsti fizinio ar juridinio asmens tiesioginio ieškinio dėl visuotinai taikomo
Bendrijos teisės akto panaikinimo priimtinumą. Vienintelis esminis kriterijus yra ginčijamo akto tiesioginis ir konkretus
ryšys su šiuo asmeniu. Tačiau apeliaciniame skunde neanalizuojama, ar aktas yra konkrečiai ir tiesiogiai susijęs su apeliante,
o apsiribojama nuoroda į Pirmosios instancijos teismo vertinimą, susijusį su argumentais dėl veiksmingos teisminės gynybos.
Be to, Taryba ir Komisija primena, kad Sutartyje numatyta išsami teisių gynimo priemonių ir procedūrų sistema, leidžianti
Teisingumo Teismui vykdyti Bendrijos institucijų aktų ir pirmiausia visuotinai taikomų aktų teisėtumo ar galiojimo priežiūrą.
Komisijos manymu, yra akivaizdu, kad valstybė narė, kurioje būtų labai sudėtinga arba praktiškai neįmanoma pateikti prejudicinį
klausimą, pažeidžia pagrindinę teisę į veiksmingą teisminę gynybą ir Sutarties 5 straipsnyje įtvirtintą pareigą lojaliai bendradarbiauti.
Tačiau ir tokiu atveju šis pažeidimas galėtų būti nutrauktas ne iškreipiant Sutarties 173 straipsnio ketvirtosios pastraipos
prasmę, o pradedant prieš atitinkamą valstybę narę procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB sutarties 226 straipsnį.
Be to, Komisija tvirtina, kad ji nesupranta kaip apeliantė gali teigti, kad Ispanijos teisė nesuteikia jokių teisminių teisių
gynimo priemonių ginčijamo reglamento atžvilgiu. Ji primena, kad šis aktas yra privalomas ir tiesiogiai numato teises ir pareigas
atitinkamiems asmenims, taigi bet kurios jo nuostatos pažeidimu galima remtis nacionaliniuose teismuose. Pagal Ispanijos teisę,
kaip ir, be abejo, pagal kitų valstybių narių teisės sistemą, administracinės valdžios institucija turi priimti sprendimą
dėl atitinkamų asmenų pateiktų prašymų. Jeigu praėjus tam tikram terminui kompetentinga institucija nepriima sprendimo dėl
šio prašymo, tokia pozicija prilyginama neigiamam atsakymui arba, atvirkščiai, – tam tikrais atvejais teigiamam atsakymui,
kuris, jeigu prašymą pateikusio asmens netenkina, yra pagrindas pareikšti ieškinį. Prasidėjus teisminiam procesui niekas netrukdo
šiam asmeniui remtis bet kuria Bendrijos teisės norma ir prireikus prašyti pagal EB sutarties 234 straipsnį kreiptis dėl prejudicinio
sprendimo, kad būtų išaiškintas ginčijamas aktas arba įvertintas jo galiojimas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia pažymėtina, kad apeliantė neginčijo skundžiamos Pirmosios instancijos teismo nutarties 44 punkte nurodytos išvados,
jog ginčijamas reglamentas yra visuotinai taikomas. Ji taip pat neginčijo nei šios nutarties 56 punkte numatytos išvados,
jog ginčijamas reglamentas nepaveikė pačios apeliantės interesų, nei 50 punkte nurodytos išvados, jog ginčijamas reglamentas
nepaveikė jos narių dėl tam tikrų ypatingų savybių arba dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria juos iš kitų asmenų.
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar apeliantė, kaip savo narių interesų atstovė, vis dėlto gali pagal Sutarties 173 straipsnio
ketvirtąją pastraipą pareikšti ieškinį dėl ginčijamo reglamento panaikinimo vien dėl to, kad to reikalauja teisė į veiksmingą
teisminę gynybą, nes, kaip teigiama, nėra jokių teisių gynimo priemonių nacionaliniame teisme.
Primintina, kad pagal Sutarties 173 straipsnio antrąją ir trečiąją pastraipas Teisingumo Teismas kompetentingas nagrinėti
valstybės narės, Tarybos ar Komisijos pateiktus ieškinius dėl kompetencijos trūkumo, esminio procedūrinio reikalavimo pažeidimo,
Sutarties ar kurios nors su jos taikymu susijusios teisės normos pažeidimo arba piktnaudžiavimo įgaliojimais, taip pat Europos
Parlamento, Audito Rūmų ir Europos centrinio banko dėl savo prerogatyvų gynimo pareikštus ieškinius. Pagal šio straipsnio
ketvirtąją pastraipą „kiekvienas fizinis ar juridinis asmuo gali tokiomis pačiomis sąlygomis pateikti ieškinį dėl jam skirto
sprendimo arba sprendimo, kuris, nors ir būtų kitam asmeniui skirto reglamento ar sprendimo formos, yra tiesiogiai ir konkrečiai
su juo susijęs“.
Taigi remiantis Sutarties 173 straipsniu reglamento, kaip visuotinai taikomo akto, negali ginčyti kiti teisės subjektai, išskyrus
institucijas, Europos centrinį banką ir valstybes nares (šiuo klausimu žr. 1979 m. kovo 6 d. Sprendimo
Simmenthal prieš Komisiją
, 92/78, Rink. p. 777, 40 punktą).
Tačiau visuotinai taikomas aktas, kaip antai reglamentas, kai kuriais atvejais gali būti konkrečiai susijęs su tam tikrais
fiziniais ar juridiniais asmenimis ir todėl jų atžvilgiu būti laikomas sprendimu (žr., be kita ko, 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Extramet Industrine prieš Tarybą,
C‑358/89, Rink. p. I‑2501, 13 punktą; 1994 m. gegužės 18 d. Sprendimo
Codorniu prieš Tarybą
, C‑309/89, Rink. p. I‑1853, 19 punktą ir 2001 m. gegužės 31 d. Sprendimo
P Sadam Zuccherifici ir kt. prieš Tarybą
, C‑41/99, Rink. p. I‑4239, 27 punktą). Taip yra, jeigu nagrinėjamas aktas paveikia fizinį ar juridinį asmenį dėl tam tikrų
jo ypatingų savybių ar dėl faktinių aplinkybių, kurios išskiria jį iš kitų asmenų ir todėl individualizuoja taip pat, kaip
ir asmenį, kuriam aktas yra skirtas (žr., be kita ko, 1963 m. liepos 15 d. Sprendimą
Plaumann prieš Komisiją,
25/62, Rink. p. 197, 223 ir 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Nederlandse Antillen prieš Tarybą
, C‑452/98, Rink. p. I‑8973, 60 punktą).
Jei ši sąlyga nevykdoma, fizinis ar juridinis asmuo jokiu atveju neturi teisės pareikšti ieškinio dėl reglamento panaikinimo
(šiuo klausimu žr. minėtos nutarties
CNPAAP prieš Tarybą
38 punktą).
Tačiau primintina, kad Europos Bendrija yra teisinė bendrija, kurioje užtikrinama jos institucijų teisės aktų atitikties Sutarčiai
ir bendriesiems teisės principams, tarp jų – pagrindinėms teisėms, priežiūra.
Asmenims turi būti suteikta galimybė naudotis veiksminga Bendrijos teisinės sistemos jiems suteiktų teisių teismine gynyba,
nes teisė į tokią gynybą yra bendrųjų teisės principų, kylančių iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, sudedamoji
dalis. Be to, ši teisė įtvirtinta Žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose (žr., be
kita ko, 1986 m. gegužės 15 d. Sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktą ir 2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑424/99, Rink. p. I‑9285, 45 punktą).
Sutarties 173 ir 184 straipsniai (po pakeitimo – EB 241 straipsnis) ir 177 straipsnis įtvirtino išsamią teisių gynimo priemonių
ir procedūrų sistemą, skirtą užtikrinti institucijų aktų teisėtumo priežiūrą, vykdomą Bendrijos teismų (žr. minėto sprendimo
Les Verts prieš Parlamentą
23 punktą). Pagal šią sistemą fiziniai ar juridiniai asmenys, negalintys tiesiogiai ginčyti visuotinai taikomų Bendrijos
aktų dėl Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje pastraipoje numatytų priimtinumo sąlygų, turi galimybę netiesiogiai užginčyti
šių aktų galiojimą atitinkamu atveju arba Bendrijos teismuose pagal 184 straipsnį, arba nacionaliniuose teismuose, siekdami,
kad šie, patys neturėdami kompetencijos pripažinti tokių aktų negaliojančiais (1987 m. spalio 22 d. Sprendimo
Foto-Frost
, Rink. p. 4199, 20 punktas), pateiktų Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą šiuo klausimu.
Taigi teisminės gynybos priemonių ir procedūrų, leidžiančių užtikrinti teisę į veiksmingą teisminę gynybą, sistemą turi nustatyti
valstybės narės.
Tokiomis aplinkybėmis pagal Sutarties 5 straipsnyje nustatytą lojalaus bendradarbiavimo principą nacionaliniai teismai turi
kiek įmanoma aiškinti ir taikyti nacionalines procesines normas, reglamentuojančias teisę pareikšti ieškinį, taip, kad fiziniai
ir juridiniai asmenys galėtų teisme užginčyti bet kurio sprendimo ir bet kurios nacionalinės priemonės, priimtos jų atžvilgiu
taikant visuotinai taikomą Bendrijos aktą, teisėtumą, ginčydami Bendrijos akto galiojimą.
Reikia konstatuoti, kaip savo išvados 50–53 punktuose pastebėjo generalinis advokatas, kad negalima pritarti apeliantės nurodytam
teisių gynimo priemonių sistemos aiškinimui, pagal kurį tiesioginis ieškinys dėl panaikinimo Bendrijos teisme galėtų būti
pareikštas tuo atveju, jeigu po šio teismo atlikto nacionalinių procesinių normų išsamaus nagrinėjimo būtų įrodyta, kad jomis
remdamasis asmuo negali pareikšti ieškinio, kuris jam leistų ginčyti atitinkamo Bendrijos akto galiojimą. Iš esmės tokia sistema
reikalautų, kad Bendrijos teismas kiekvienu konkrečiu atveju nagrinėtų ir aiškintų nacionalinę procesinę teisę, o tai viršytų
jo kompetenciją Bendrijos teisės aktų teisėtumo priežiūros srityje.
Galiausiai taip pat reikia nurodyti, kad, remiantis Sutartimi nustatyta teisėtumo priežiūros sistema, fizinis ar juridinis
asmuo turi teisę pateikti ieškinį dėl reglamento tik tuo atveju, kai jis yra su juo susijęs ne tik tiesiogiai, bet ir konkrečiai.
Nors pastaroji sąlyga turi būti aiškinama atsižvelgiant į veiksmingos teisminės gynybos principą ir įvairias aplinkybes, galinčias
individualizuoti ieškovą (žr., be kita ko, 1988 m. vasario 2 d. Sprendimo
Van der Kooy prieš Komisiją
, 67/85, 68/85 ir 70/85, Rink. p. 219, 14 punktą; minėtų sprendimų
Extramet Industrie prieš Tarybą
13 punktą ir
Codorniu prieš Tarybą
19 punktą), neperžengiant Sutartimi Bendrijos teismams suteiktos kompetencijos ribų, taip aiškinant negalima visai netaikyti
šios Sutartyje aiškiai numatytos sąlygos.
Nors, be abejo, įmanoma įsivaizduoti kitokią visuotinai taikomų Bendrijos aktų teisėtumo priežiūros sistemą nei įtvirtinta
pirminėje sutartyje, kurios principai niekada iš esmės nekito, prireikus pakeisti šiuo metu galiojančią sistemą gali tik valstybės
narės pagal ES 48 straipsnį.
Atsižvelgiant į išdėstytus motyvus, darytina išvada, jog Pirmosios instancijos teismas nepadarė teisės klaidos, pripažinęs,
kad apeliantės pateiktas ieškinys yra nepriimtinas, nenagrinėdamas, ar šiuo atveju ji turėjo galimybę pareikšti ieškinį nacionaliniame
teisme, kuria pasinaudojus būtų galima įvertinti ginčijamo reglamento galiojimą.
Taigi apeliacinis skundas turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai
šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi Taryba reikalavo priteisti bylinėjimosi
išlaidas ir apeliantė pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Remiantis Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa, taip pat taikomą apeliacinėse bylose pagal 118 straipsnį,
į bylą įstojusios institucijos pačios padengia savo išlaidas. Atsižvelgiant į šią nuostatą, Komisija turi padengti savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
nusprendžia:
1.
Atmesti apeliacinį skundą.
2.
Priteisti iš
Unión de Pequeños Agricultores
bylinėjimosi išlaidas.
3.
Europos Bendrijų Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Rodríguez Iglesias
Jann
Macken
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
La Pergola
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Skouris

Cunha Rodrigues

Paskelbta 2002 m. liepos 25 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalba: ispanų.