CELEX: 62004CJ0207
Sociálna politika
Rovnaká odmena a rovnaké zaobchádzanie s mužmi a ženami
Dávka pri ukončení pracovného pomeru
Zdanenie stanovené podľa veku
Daňová výhoda

1       Predmetom tohto návrhu na začatie prejudiciálneho konania je výklad článku 141 ES a smernice Rady 76/207/EHS z 9. februára
1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu
v zamestnaní a o pracovné podmienky (Ú. v. ES L 39, s. 40; Mim. vyd. 05/001, s. 187).
2       Tento návrh bol podaný v rámci súdneho sporu medzi pánom Vergani a Agenzia delle Entrate, Ufficio diArona (ďalej len „daňová
správa“), ktorého predmetom je zdanenie príspevku pri dobrovoľnom skončení pracovného pomeru podľa veku zamestnanca.

Právny rámec

Právna úprava Spoločenstva
3       Článok 141 ES ods. 1 a 2 stanovujú:
„1.      Každý členský štát zabezpečí uplatňovanie zásady rovnakej odmeny pre mužov a ženy za rovnakú prácu alebo prácu rovnakej hodnoty.
2.      Pre účely tohto článku znamená ‚odmena‘ obvyklú základnú alebo minimálnu mzdu alebo plat a všetky dávky, ktoré zamestnávateľ
vypláca priamo alebo nepriamo, v hotovosti alebo naturáliách, pracovníkovi v pracovnom pomere.
…“
4       Z článku 1 ods. 1 smernice 76/207 vyplýva, že jej účelom je uviesť v členských štátoch do platnosti zásadu rovnosti zaobchádzania
s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, ako
aj o sociálne zabezpečenie za podmienok uvedených v odseku 2 tohto článku.
5       Článok 2 ods. 1 tejto smernice znie:
„Na účely ďalej uvádzaných ustanovení sa zásadou rovnakého zaobchádzania rozumie, že neexistuje žiadna priama ani nepriama
diskriminácia z dôvodu pohlavia, najmä s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav.“
6       Článok 5 tejto smernice stanovuje:
„1.      Uplatňovanie zásady rovnakého zaobchádzania, pokiaľ ide o pracovné podmienky, vrátane podmienok upravujúcich prepustenie,
znamená, že mužom aj ženám sa zaručia rovnaké podmienky bez diskriminácie z dôvodu pohlavia.
2.      Na tento účel členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými zabezpečia, že:
a)      všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, ktoré sú v rozpore so zásadou rovnakého zaobchádzania, sa zrušia;
…“
7       Článok 3 ods. 1 smernice Rady 79/7/EHS z 19. decembra 1978 o postupnom vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami
vo veciach súvisiacich so sociálnym zabezpečením (Ú. v. ES L 6, s. 24; Mim. vyd. 05/001, s. 215) určuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na:
a)      zákonné systémy, ktoré poskytujú ochranu pred týmito rizikami:
–       choroba,
–       invalidita,
–       staroba,
–       pracovné úrazy a choroby z povolania,
–       nezamestnanosť;
b)      sociálnu pomoc, pokiaľ je jej cieľom doplniť alebo nahradiť systémy uvedené pod písmenom a).“
8       Podľa článku 4 ods. 1 pod zásadou rovnosti zaobchádzania sa rozumie, že neexistuje žiadna priama či nepriama diskriminácia
z dôvodu pohlavia, najmä s odvolaním sa na manželský alebo rodinný stav.
9       Článok 7 ods. 1 písm. a) tejto smernice určuje, že táto smernica sa nedotýka práva členských štátov vylúčiť z jej pôsobnosti
určovanie veku odchodu do dôchodku na účely poskytovania starobného dôchodku a dôchodku za výsluhu rokov a jeho možné dôsledky
na iné dávky.

Vnútroštátna právna úprava
10     Talianske ustanovenia týkajúce sa hranice veku odchodu do dôchodku sa nachádzajú v článku 9 zákona č. 218 zo 4. apríla 1952
o reforme dôchodkov z invalidného, starobného a pozostalostného povinného poistenia (GURI č. 89 z 15. apríla 1952, Supplemento
ordinario). Podľa tohto ustanovenia dôchodkový vek dosiahnu muži dovŕšením veku 60 rokov a ženy dovŕšením veku 55 rokov za
predpokladu platenia poistného počas stanoveného obdobia a v požadovanej výške.
11     Osobitné ustanovenia platia v prípade zamestnancov podnikov, ktoré Comitato interministeriale per il coordinamento della politica
industriale (medzirezortný výbor pre koordináciu politiky priemyslu) vyhlásil za podniky nachádzajúce sa v kríze. Zákon č. 155
z 23. apríla 1981 (GURI č. 114 z 27. apríla 1981, Supplemento ordinario) povoľuje odísť do predčasného dôchodku mužom vo veku
55 rokov a ženám vo veku 50 rokov.
12     Článok 17 ods. 4bis dekrétu prezidenta republiky č. 917 z 22. decembra 1986 (GURI č. 302 z 31. decembra 1986, Supplemento
ordinario), v znení legislatívneho dekrétu č. 314 z 2. septembra 1997 (GURI č. 219 z 19. septembra 1997, Supplemento ordinario,
ďalej len „DPR č. 917/86“) stanovuje:
„Sumy podľa článku 16 ods. 1 písm. a), vyplácané ženám, ktoré dovŕšili vek 50 rokov, a mužom, ktorí dovŕšili vek 55 rokov,
s cieľom motivovať týchto zamestnancov k dobrovoľnému odchodu, sú zdaňované polovičnou sadzbou, ako je sadzba uplatňovaná
na platby vyplácané z dôvodu skončenia pracovného pomeru a iné dodatočné príspevky a sumy uvedené v článku 16 ods. 1 písm. a).“
13     Po vzniku tohto skutkového stavu bol článok 17 DPR č. 917/86 v dôsledku zmeny legislatívnym dekrétom č. 344 z 12. decembra
2003 (GURI č. 291 zo 16. decembra 2003, Supplemento ordinario) prečíslovaný na článok 19 tohto DPR.

Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
14     Z návrhu na začatie prejudiciálneho konania vyplýva, že pán Vergani podal žalobu na Commissione tributaria provinciale di
Novara proti rozhodnutiu, ktorým mu daňová správa zamietla vrátenie platieb v rámci daní z príjmov pre fyzické osoby (imposta
sui redditi delle persone fisiche, ďalej len „IRPEF“), ktorým podliehal.
15     Pred vnútroštátnym súdom pán Vergani tvrdil, že uplatňovanie daňovej sadzby podľa článku 17 ods. 4bis DPR č. 917/86 na účely
IRPEF vedie k neodôvodnenému nerovnakému zaobchádzaniu. Pán Vergani dal podnet na podanie návrhu na začatie prejudiciálneho
konania na Súdny dvor v tejto veci.
16     Vnútroštátny súd konštatoval, že konanie vo veci samej sa netýka právnej úpravy zabezpečenia v súvislosti so starobným dôchodkom
alebo dôchodkom za výsluhu rokov, pretože pán Vergani neukončil svoju pracovnú činnosť dovŕšením dôchodkového veku alebo na
základe platenia príspevkov poistného.
17     So zreteľom na platné ustanovenia práva Spoločenstva nie je dôvod na nerovnosť zaobchádzania podľa článku17 ods. 4bis DPR
č. 917/86.
18     Z rozhodnutia, ktorým bola položená prejudiciálna otázka, vyplýva, že v konaní vo veci samej ide o zdanenie príspevku pre
zamestnanca mužského pohlavia, ktorý má najmenej 50, ale ešte nie 55 rokov, pri dobrovoľnom skončení pracovného pomeru.
19     Za týchto podmienok Commissione tributaria provinciale di Novara rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu
otázku:
„Porušuje článok 17 ods. 4bis DPR č. 917/86 ustanovenia článku 141 ES a smernice 76/207, je v rozpore s týmito ustanoveniami
alebo zakladá nerovnosť zaobchádzania s mužmi a ženami, ktoré tieto ustanovenia zakazujú, tým, že za inak rovnakých podmienok
priznáva zamestnankyniam, ktoré dovŕšili vek 50 rokov a zamestnancom, ktorí dovŕšili vek 55 rokov, daňovú výhodu vo forme
zníženia daňovej sadzby na polovicu (50 %) s cieľom motivovať ich k dobrovoľnému skončeniu pracovného pomeru a na sumy vyplácané
pri skončení pracovného pomeru?“

O prejudiciálnej otázke
20     Touto otázkou chce vnútroštátny súd v podstate vedieť, či článok 141 ES a smernica 76/207 sa majú vykladať v tom zmysle, že
im neodporuje ustanovenie, aké je v konaní vo veci samej, podľa ktorého ženám, ktoré dovŕšili 50 rokov veku, a mužom, ktorí
dovŕšili 55 rokov veku, sa pre motiváciu na dobrovoľné ukončenie pomeru poskytuje výhoda v tom, že im vyplatené sumy z dôvodu
ukončenia pracovného pomeru sú zdaňované polovičnou sadzbou dane.

O rozsahu pôsobnosti článku 141 ES a smernice 76/207
21     Najskôr treba preskúmať, či úľava na dani, aká je v konaní vo veci samej, ktorá sa uplatňuje na príspevok pri dobrovoľnom
ukončení pracovného pomeru podľa veku zamestnanca, spadá do pôsobnosti článku 141 ES alebo smernice 76/207.
22     Pojem „odmeny“ stanovený v článku 141 ES podľa ustálenej judikatúry obsahuje všetky súčasné alebo budúce dávky poskytované
v hotovosti alebo v naturáliách za predpokladu, že ich vypláca zamestnávateľ zamestnancovi minimálne nepriamo na základe zamestnaneckého
pomeru (pozri najmä rozsudky zo 17. mája 1990, Barber, C‑262/88, Zb. s. I‑1889, bod 12, a z 9. februára 1999, Seymour-Smith
a Perez, C‑167/97, Zb. s. I‑623, bod 23).
23     Spornú výhodu v konaní vo veci samej, totiž úľavu na dani, neposkytuje zamestnávateľ. Takáto výhoda preto nespadá pod článok
141 ES.
24     Rozsudky Súdneho dvora, ktoré pán Vergani uvádza pre opačné hodnotenie (rozsudky z 9. februára 1982, Garland, 12/81, Zb. s. 359,
bod 4; Barber, už citovaný, bod 10, a z 27. júna 1990, Kowalska, C‑33/89, Zb. s. I‑2591, bod 7), nie sú v rozpore s týmto
posúdením, pretože sa týkajú výhod poskytovaných zamestnávateľom na základe zamestnaneckého vzťahu.
25     Čo sa týka otázky, či úľava na dani, akou je tá v konaní vo veci samej, ktorá je poskytovaná podľa veku zamestnanca v súvislosti
s príspevkom pri dobrovoľnom skončení pracovného pomeru, spadá do pôsobnosti smernice 76/207, treba poukázať na to, že uplatňovanie
zásady rovnosti zaobchádzania, pokiaľ ide o pracovné podmienky vrátane podmienok upravujúcich prepustenie podľa článku 5 ods. 1
tejto smernice, znamená, že mužom aj ženám sa zaručia rovnaké podmienky bez diskriminácie z dôvodu pohlavia.
26     So zreteľom na článok 5 ods. 2 písm. a) smernice 76/207, na náklade ktorého členské štáty prijmú potrebné opatrenia, ktorými
zabezpečia, že všetky zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia, ktoré sú v rozpore so zásadou rovnosti zaobchádzania,
sa zrušia, treba chápať článok 5 ods. 1 tejto smernice tak, že zahŕňa aj podmienky prepustenia, ktoré stanovili samotné členské
štáty.
27     V rámci smernice 76/207 sa pojem „prepustenie“ má ponímať v širšom význame, takže zahŕňa skončenie pracovného vzťahu medzi
zamestnancom a zamestnávateľom aj vtedy, keď prebehlo na základe právnej úpravy o dobrovoľnom ukončení (pozri v tomto zmysle
rozsudok zo 16. februára 1982, Burton, 19/81, Zb. s. 555, bod 9).
28     Vnútroštátny súd odkazom na článok 17 ods. 4bis DPR č. 917/86 prehlásil, že v konaní vo veci samej sporná daňová výhoda sa
poskytuje „s cieľom motivovať zamestnané ženy, ktoré dovŕšili 50 rokov, a mužov, ktorí dovŕšili 55 rokov, aby dobrovoľne odišli“.
29     Z uvedeného vyplýva, že úprava dane podľa veku zamestnanca, akou je sporná úprava v konaní vo veci samej, predstavuje podmienku
pri prepustení v zmysle článku 5 ods. 1 smernice 76/207.

O existencii diskriminácie
30     V súlade s článkom 5 ods. 1 smernice 76/207 musia pre mužov a ženy platiť rovnaké podmienky pri prepustení bez diskriminácie
z dôvodu pohlavia.
31     Nerovnosť zaobchádzania, ktoré je výsledkom zníženia daňovej sadzby na polovicu na sumy vyplácané pri skončení pracovného
pomeru, ktoré sú poskytované zamestnaným ženám po dovŕšení 50 rokov a mužom po dovŕšení 55 rokov, predstavuje nerovnosť zaobchádzania
z dôvodu pohlavia.
32     So zreteľom na pripomienky talianskej vlády a Komisie Európskych spoločenstiev treba preskúmať, či takáto nerovnosť zaobchádzania
spadá pod výnimku stanovenú v článku 7 ods. 1 písm. a) smernice 79/7, na základe ktorej sa táto smernica nedotýka práva členských
štátov vylúčiť z jej pôsobnosti určovanie veku odchodu do dôchodku na účely poskytovania starobného dôchodku a dôchodku za
výsluhu rokov a jeho možné dôsledky na iné dávky.
33     Podľa ustálenej judikatúry výnimka upravená v článku 7 ods. 1 písm. a) smernice 79/7 zo zákazu diskriminácie na základe pohlavia
so zreteľom na základný význam zásady rovnosti zaobchádzania sa má vykladať doslovne (pozri najmä rozsudky z 26. februára
1986, Marshall, 152/84, Zb. s. 723, bod 36, a z 30. marca 1993, Thomas a i., C‑328/91, Zb. s. I‑1247, bod 8). Toto ustanovenie
preto môže platiť len pre určovanie veku odchodu do dôchodku na účely poskytovania starobného dôchodku a dôchodku za výsluhu
rokov a jeho možné dôsledky na iné dávky (rozsudok z 26. februára 1986, Roberts, 151/84, Zb. s. 703, bod 35; v tomto zmysle
aj rozsudok zo 4. marca 2004, Haackert, C‑303/02, Zb. s. I‑2195, bod 30). Táto výnimka zo zákazu diskriminácie na základe
pohlavia neplatí teda pre takú úľavu na dani, akou je sporná úľava v konaní vo veci samej, ktorá nepredstavuje dávku sociálneho
zabezpečenia.
34     Keďže na jednej strane rozdielne zaobchádzanie podľa sporných ustanovení v konaní vo veci samej je priamo založené na pohlaví
a na strane druhej smernica 76/207 neobsahuje výnimku zo zákazu diskriminácie, ktorá by platila v tomto prípade, treba konštatovať,
že toto rozdielne zaobchádzanie predstavuje priamu diskrimináciu na základe pohlavia.
35     Z uvedeného vyplýva, že smernicu 76/207 treba vykladať v tom zmysle, že jej odporuje také ustanovenie, ako je to v konaní
vo veci samej, na základe ktorého sa zamestnaným ženám, ktoré dovŕšili vek 50 rokov, a mužom, ktorí dovŕšili vek 55 rokov,
s cieľom motivovať ich k dobrovoľnému ukončeniu pracovného pomeru poskytuje výhoda v tom, že im vyplatené peňažné sumy z dôvodu
skončenia pracovného pomeru sú zdaňované polovičnou sadzbou dane.

O trovách
36     Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo
začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd.
Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov
konania, nemôžu byť nahradené.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:
Smernica Rady 76/207/EHS z 9. februára 1976 o vykonávaní zásady rovnakého zaobchádzania s mužmi a ženami, pokiaľ ide o prístup
k zamestnaniu, odbornej príprave a postupu v zamestnaní a o pracovné podmienky, sa má vykladať v tom zmysle, že jej odporuje
také ustanovenie, ako je to v konaní vo veci samej, na základe ktorého sa zamestnaným ženám, ktoré dovŕšili vek 50 rokov,
a mužom, ktorí dovŕšili vek 55 rokov, s cieľom motivovať ich k dobrovoľnému skončeniu pracovného pomeru poskytuje výhoda v tom,
že im vyplatené peňažné sumy z dôvodu skončenia pracovného pomeru sú zdaňované polovičnou sadzbou dane.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.