CELEX: 62003CJ0380
Ieškinys dėl panaikinimo
Teisės aktų derinimas
Direktyva 2003/33/EB
Tabako produktų reklama ir rėmimas
3 ir 4 straipsnių panaikinimas
Teisinio pagrindo pasirinkimas
EB 95 ir 152 straipsniai
Proporcingumo principas

Savo ieškiniu Vokietijos Federacinė Respublika (toliau ? ieškovė) prašo Teisingumo Teismo panaikinti 2003 m. gegužės 26 d.
Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2003/33/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako
produktų reklamą ir rėmimą, suderinimo (OL L 152, p. 16; toliau ? direktyva) 3 ir 4 straipsnius.
Direktyvą priėmė Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba po to, kai Teisingumo Teismas panaikino (2000 m. spalio 5 d.
Sprendimas
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑376/98, Rink. p. I‑8419; toliau ? sprendimas dėl tabako reklamos) 1998 m. liepos 6 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
98/43/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių tabako produktų reklamą ir rėmimą, suderinimo
(OL L 213, p. 9).

Teisinis pagrindas
Direktyva priimta remiantis tais pačiais teisiniais pagrindais kaip ir direktyva 98/43. Kaip ir pastaroji, ji reglamentuoja
tabako produktų reklamą ir rėmimą visose žiniasklaidos priemonėse, išskyrus televiziją.
Direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad dėl valstybių narių teisės aktų skirtumų toje srityje jau buvo susidurta
su tam tikromis kliūtimis reklamos spaudoje atveju, ir kad, kalbant apie rėmimą, pastebėti konkurencijos iškraipymai esant
tokioms pačioms aplinkybėms organizuojant tam tikrus svarbius sporto ir kultūros renginius.
Direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„Leidinių, tokių, kaip periodiniai leidiniai, laikraščiai ir žurnalai, platinimui vidaus rinkoje gali realiai sutrukdyti laisvo
judėjimo kliūtys, iškilusios dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, draudžiančių arba reglamentuojančių tabako
reklamą tose žiniasklaidos priemonėse. Siekiant užtikrinti laisvą visų šių žiniasklaidos rūšių judėjimą vidaus rinkoje, būtina
apiboti tabako reklamą žurnalais ir periodiniais leidiniais, kurie neskirti plačiajai visuomenei, o išimtinai skirti tabako
verslo specialistams, ir leidiniais, kurie spausdinami ir leidžiami trečiosiose šalyse ir kurie neskirti Bendrijos rinkai.“
Direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje teigiama:
„Valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, susiję su tam tikromis rėmimo rūšimis tabako produktų naudai, turintys tarpvalstybinį
poveikį, kelia realų pavojų, kad vidaus rinkoje bus iškraipytos šios veiklos konkurencijos sąlygos. Siekiant pašalinti šiuos
iškraipymus, būtina uždrausti tokį rėmimą tik toms veiklos rūšims arba renginiams, turintiems tarpvalstybinį poveikį, kas
kitokiu atveju būtų apribojimų, taikomų tiesioginėms reklamos formoms, apėjimas, nereglamentuojant rėmimo vien tik nacionaliniu
mastu.“
Direktyvos šeštoje konstatuojamojoje dalyje pažymima:
„Pasinaudojimas informacinės visuomenės paslaugomis yra tabako produktų reklamos priemonė; ši reklama vis didėja augant visuomenės
vartojimui ir tokių paslaugų vartojimui. Tokios paslaugos, įskaitant radijo transliavimą, kurios taip pat gali būti perduodamos
pasinaudojant informacinės visuomenės paslaugomis, yra ypač patrauklios ir lengvai prieinamos jaunimui. Tabako reklama per
abi šias priemones savo pobūdžiu yra tarpvalstybinė, todėl ją reikia reglamentuoti Bendrijos mastu.“
Direktyvos 3 straipsnyje numatyta:
„1.      Reklama spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose ribojama leidiniais, kurie skiriami išimtinai tabako verslo specialistams,
ir leidiniais, kurie spausdinami ir leidžiami trečiosiose šalyse ir kurie, iš esmės, neskirti Bendrijos rinkai.
Kita reklama spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose draudžiama.
2.      Spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose uždrausta reklama neleidžiama informacinės visuomenės paslaugose.“
Pagal direktyvos 4 straipsnį:
„1.      Visos tabako produktų reklamos formos per radiją draudžiamos.
2.      Radijo programų negali remti įmonės, kurių pagrindinė veiklos sritis yra tabako produktų gamyba arba pardavimas.“
Direktyvos 5 straipsnis nustato:
„1.      Draudžiama remti renginius arba veiklą, kurioje dalyvauja kelios valstybės narės arba kuri vykdoma keliose valstybėse narėse
arba kuri kitokiu būdu yra tarptautinio pobūdžio.
2.      Bet koks nemokamas tabako produktų paskirstymas, susijęs su 1 dalyje minimų renginių rėmimu siekiant tiesiogiai arba netiesiogiai
skatinti tokius produktus, draudžiamas.“
Direktyvos 8 straipsnis numato:
„Valstybės narės nedraudžia ir neriboja laisvo prekių ir paslaugų, atitinkančių šią direktyvą, judėjimo.“

Šalių reikalavimai
Ieškovė Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti direktyvos 3 ir 4 straipsnius,
–        priteisti iš atsakovų bylinėjimosi išlaidas.
Parlamentas ir Taryba Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Parlamentas papildomai Teisingumo Teismo prašo, nusprendus panaikinti direktyvą dėl formalaus motyvavimo pareigos ar bendro
sprendimo procedūros pažeidimo, pagal EB 231 straipsnį nurodyti, jog panaikintos direktyvos padariniai ir toliau išlieka,
kol bus priimtas naujas teisės aktas šioje srityje.
2004 m. sausio 6 d. ir kovo 2 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Ispanijos Karalystei, Prancūzijos Respublikai, Suomijos
Respublikai ir Europos Bendrijų Komisijai buvo leista įstoti į bylą Parlamento ir Tarybos reikalavimams palaikyti.

Dėl ieškinio
Grįsdama savo ieškinį, ieškovė remiasi penkiais pagrindais. Savo pagrindiniuose ieškinio pagrinduose ji teigia, pirma, kad
EB 95 straipsnis nėra tinkamas direktyvos teisinis pagrindas ir, antra, kad direktyva buvo priimta pažeidžiant EB 152 straipsnio
4 dalies c punktą. Papildomai ji teigia, kad buvo pažeista motyvavimo pareiga, EB 251 straipsnyje numatyta bendro sprendimo
procedūra bei proporcingumo principas.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, pagrįsto tariamai klaidingu EB 95 straipsnio kaip teisinio pagrindo pasirinkimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad nėra tenkinamos sąlygos, leidžiančios remtis EB 95 straipsniu priimant ginčijamos direktyvos 3 ir 4 straipsnius.
Nė vienas iš šiuose straipsniuose numatytų draudimų faktiškai nepadeda panaikinti nei laisvo prekių judėjimo apribojimų, nei
didelių konkurencijos iškraipymų.
Pirmiausia kalbant apie direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje minimus „spaudą ir kitus spausdintus leidinius“, reikia pažymėti,
kad 99,9 % tokių prekių yra pardavinėjami ne keletoje valstybių narių, o vietos ir regiono lygmeniu, ir todėl toje nuostatoje
numatytas bendras tabako produktų reklamos draudimas tik labai nežymiai tenkina tariamą būtinybę panaikinti prekybos apribojimus.
„Spauda“ kaip prekė tik labai retai yra prekybos tarp valstybių narių objektas ne tik dėl kalbinių ir kultūrinių priežasčių,
bet ir dėl redakcinės politikos. Nors kai kurios valstybės narės draudžia tabako produktų reklamą spaudoje, tai nesudaro jokių
faktinių kliūčių jos judėjimui Bendrijos viduje, nes užsienio spaudai tose valstybėse toks draudimas netaikomas.
Ieškovės nuomone, tas pats pasakytina ir apie to pačio direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje esantį terminą „kiti spausdinti leidiniai“,
kuris apima platų spektrą leidinių, tokių kaip, pavyzdžiui, vietos asociacijų pranešimai, kultūros renginių programos, afišos,
telefonų knygos bei įvairūs reklamos bukletai ir prospektai. Šie leidiniai išimtinai skirti vietos gyventojams ir nėra tarpvalstybinio
pobūdžio.
Direktyvos 3 straipsnio 1 dalis taip pat neatitinka tikslo panaikinti didelius konkurencijos iškraipymus. Tarp vienos valstybės
narės vietos leidinių ir kitos valstybės vietos leidinių nei tarp platesniu mastu platinamų laikraščių, periodinių leidinių
ir žurnalų bei panašių užsienio laikraščių, periodinių leidinių ir žurnalų nėra konkurencijos santykių.
Kalbant apie informacinės visuomenės paslaugas, direktyvos 3 straipsnio 2 dalis nepadeda nei pašalinti laisvo prekių judėjimo
ar paslaugų teikimo kliūčių, nei panaikinti konkurencijos iškraipymų. Ieškovės nuomone, spauda iš kitų valstybių narių internete
yra labai mažai skaitoma, be to, bet kokiu atveju tam nėra jokių techninių kliūčių, nes prieiga prie šių paslaugų yra laisva
visame pasaulyje.
Pasak ieškovės, EB 95 straipsnio, kaip direktyvos teisinio pagrindo, pasirinkimas taip pat yra klaidingas, kiek tai susiję
su šios direktyvos 4 straipsnyje numatytu tabako produktų reklamos per radiją ir radijo programų rėmimo draudimu, nes didžioji
dalis radijo programų yra skirta vietos auditorijai ir dėl silpno siųstuvų galingumo negali būti priimama už tam tikro regiono
ribų. Be to, kadangi tabako produktų reklama per radiją yra uždrausta daugumoje valstybių narių, direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje
įtvirtintas draudimas yra nepateisinamas. Tas pats pasakytina apie direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatytą radijo programų
rėmimą.
Galiausia, EB 95 straipsnis nėra tinkamas teisinis pagrindas, kiek tai susiję su direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtintais
tabako produktų reklamos draudimais, nes šių draudimų tikrasis tikslas yra ne vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo pagerinimas,
o tik visuomenės sveikatos apsauga. Ieškovė mano, kad rėmimasis EB 95 straipsniu kaip direktyvos teisiniu pagrindu taip pat
prieštarauja EB 152 straipsnio 4 dalies c punktui, kuris aiškiai neleidžia jokio valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų
derinimo visuomenės sveikatos srityje.
Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniai buvo teisėtai
priimti remiantis EB 95 straipsniu ir neprieštarauja EB 152 straipsnio 4 dalies c punktui.
Jie pažymi, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytas tabako produktų reklamos ir rėmimo draudimas yra ribojamas tik šių
produktų reklamos draudimu periodiniuose leidiniuose, žurnaluose ir laikraščiuose ir neapima kitų ieškovės nurodytų leidinių,
kaip pavyzdžiui, asociacijų pranešimų, kultūros renginių programų, afišų, telefonų knygų bei įvairių reklamos bukletų ir prospektų.
Be to, jie teigia, kad tarpvalstybinė prekyba spaudos produktais yra neginčijama realybė ir kad, kaip matyti iš direktyvos
pirmos, antros ir ketvirtos, konstatuojamųjų dalių, dėl valstybių narių nacionalinės teisės aktų skirtumų atsiranda tarpvalstybiniai
padariniai bei didelė kliūčių laisvai prekybai vidaus rinkoje kilimo rizika. Ši rizika gali padidėti į Bendriją įstojus naujoms
valstybėms narėms ir dėl skirtumų tarp jų teisės aktų.
Dėl reklamos draudimo spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose Parlamentas, Taryba ir juos palaikančios į bylą įstojusios
šalys ginčija statistinės analizės, kuria pasikliovė ieškovė ir kuri apsiriboja tik Vokietijos rinka bei negali būti taikoma
visai Europos Bendrijai, patikimumą, turint omenyje, kad šiandien pastebimas vadinamas „žiniasklaidos konvergencijos“ reiškinys
smarkiai prisideda prie tarpvalstybinės prekybos spaudos produktais vystymo, nes daug laikraščių, periodinių leidinių ir žurnalų
jau yra prieinami internete ir taip platinami visose valstybėse narėse.
Jie pabrėžia, kad yra sunku ar net neįmanoma atskirti vietos ar nacionaliniu lygmeniu platinamą spaudą nuo Europos ar tarptautiniu
lygmeniu platinamos spaudos ir kad tabako produktų reklamos uždraudimas keliose valstybėse platinamuose leidiniuose ir jos
leidimas išimtinai vietos ar nacionaliniuose leidiniuose tokio draudimo kriterijus padarytų labai neaiškiais ir neapibrėžtais.
Be to, toks atskyrimas prieštarautų direktyvos tikslui suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, reglamentuojančius
tabako produktų reklamą.
Kiek tai susiję su informacinės visuomenės paslaugomis ir direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtintu tabako produktų reklamos
draudimu jose, Parlamentas, Taryba ir juos palaikančios į bylą įstojusios šalys ginčija ieškovės teiginį, jog nėra prekybos
informacinės visuomenės paslaugų srityje kliūčių.
Jie tvirtina, kad tabako produktų reklamos per informacinės visuomenės paslaugas draudimas atsirado siekiant užkirsti kelią
tabako produktų reklamos spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose draudimo apėjimui, pasinaudojant interneto teikiamomis
žiniasklaidos priemonėmis, ir konkurencijos iškraipymams. Dėl dabar vykstančio žiniasklaidos konvergencijos proceso spausdinti
leidiniai ir radijo programos jau yra prieinami internete. Beje, panašu, kad „e‑paper“ paplitimas paspartina šį procesą.
Dėl direktyvos 4 straipsnio 1 dalyje įtvirtinto reklamos per radiją draudimo Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios į
bylą įstojusios šalys mano, kad negalima rimtai abejoti tuo, kad radijo programos yra tarpvalstybinio pobūdžio, nes antžeminės
radijo bangos pereina valstybių narių sienas, be to, vis daugiau radijo programų tą daro per palydovus ir kabelius.
Be to, jie teigia, kad direktyvos keturiolikta konstatuojamoji dalis aiškiai cituoja 1989 m. spalio 3 d. Tarybos direktyvą
89/552/EEB dėl valstybių narių įstatymuose ir kituose teisės aktuose išdėstytų nuostatų, susijusių su televizijos programų
transliavimu, derinimo (OL L 298, p. 23), kurios 13 straipsnis ir 17 straipsnio 2 dalis draudžia visas cigarečių ir kitų tabako
produktų reklamos formas per televiziją ir televizijos programų rėmimą iš su tabaku susijusios veiklos.
Direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtintas tabako produktų reklamos per radiją ir radijo programų rėmimo draudimas veikia
paraleliai direktyvoje Nr. 89/552 įtvirtintam draudimui.
Tai, kad reklama per radiją jau yra uždrausta beveik visose valstybėse narėse, nedraudžia nustatyti naujas normas Bendrijos
lygmeniu.
Teisingumo Teismo vertinimas
EB 95 straipsnio 1 dalis numato, kad Taryba nustato priemones valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatoms, skirtoms
vidaus rinkos sukūrimui ir veikimui, suderinti.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad nors siekiant pateisinti rėmimąsi EB 95 straipsniu nepakanka vien nacionalinės teisės
skirtumų, kitaip yra, kai nacionalinių įstatymų ir kitų teisės aktų skirtumai galėtų pažeisti pagrindines laisves ir tiesiogiai
paveikti vidaus rinkos veikimą (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo dėl tabako reklamos 84 ir 95 punktus; 2002 m. gruodžio
10 d. Sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
, C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 60 punktą; 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Arnold André
, C‑434/02, Rink. p. I‑11825, 30 punktą; 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Swedish Match
, C‑210/03, Rink. p. I‑11893, 29 punktą ir 2005 m. liepos 12 d. Sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
, C‑154/04 ir C‑155/04, Rink. p. I‑6451, 28 punktą).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos taip pat išplaukia, kad nors nuoroda į EB 95 straipsnį kaip į teisinį pagrindą yra galima
siekiant užkirsti kelią kliūtims prekybai ateityje, kylančioms dėl skirtingos nacionalinių įstatymų raidos, šios kliūtys turi
atrodyti įtikinamos, ir atitinkama priemonė turi būti skirta joms išvengti (1995 m. liepos 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑350/92, Rink. p. I‑1985, 35 punktas; 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑377/98, Rink. p. I‑7079, 15 punktas; minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
, 61 punktas; minėto sprendimo
Arnold André
31 punktas; minėto sprendimo
Swedish Match
, 30 punktas ir minėto sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
29 punktas).
Be to, Teisingumo Teismas yra nusprendęs, jog jeigu yra įvykdytos sąlygos kaip teisiniu pagrindu remtis EB 95 straipsniu,
Bendrijos teisės aktų leidėjui neturi būti kliudoma šiuo teisiniu pagrindu remtis dėl to, kad visuomenės sveikatos apsauga
yra lemiantis veiksnys priimant sprendimą (minėti sprendimai
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
, 62 punktas;
Arnold André
, 32 punktas;
Swedish Match
, 31 punktas ir
Alliance for Natural Health ir kt.
30 punktas).
Reikia pabrėžti, kad EB 152 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad žmonių sveikatos aukšto lygio apsauga užtikrinama
nustatant ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis, o EB 95 straipsnio 3 dalis aiškiai reikalauja, kad
derinant būtų užtikrintas aukštas žmonių sveikatos apsaugos lygis (minėti sprendimai
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
, 62 punktas;
Arnold André
, 33 punktas;
Swedish Match
, 32 punktas ir
Alliance for Natural Health ir kt.
31 punktas).
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad jei egzistuoja kliūtys prekybai arba yra tikėtina, kad jos atsiras ateityje dėl to, kad
valstybės narės tam tikro gaminio ar tam tikros gaminių rūšies atžvilgiu ėmėsi ar imasi skirtingų priemonių užtikrindamos
skirtingą apsaugos lygį ir taip trukdydamos laisvam atitinkamo gaminio ar gaminių judėjimui Bendrijoje, EB 95 straipsnis Bendrijos
teisės aktų leidėjui suteikia teisę veikti priimant tinkamas priemones atsižvelgiant į šio straipsnio 3 dalį ir EB sutartyje
paminėtus ar teismo praktikos suformuluotus teisės principus, ypač proporcingumo principą (minėti sprendimai
Arnold André
, 34 punktas;
Swedish Match
, 33 punktas ir
Alliance for Natural Health ir kt.
32 punktas).
Reikia taip pat pažymėti, kad EB 95 straipsnio sąvoka „su suderinimu susijusios priemonės“ Sutarties autoriai norėjo Bendrijos
teisės aktų leidėjui suteikti diskreciją taikytinai suderinimo technikai, kuri būtų tinkamiausia norimam rezultatui pasiekti,
ypač srityse, kurios yra techniškai sudėtingos, atsižvelgiant į derinamos srities bendrą kontekstą bei ypatingas aplinkybes
(žr. 2005 m. gruodžio 6 d. sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑66/04, Rink. p. I‑10553, 45 punktą ir 2006 m. gegužės 2 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑217/04, Rink. p. I‑3771, 43 punktą).
Priklausomai nuo aplinkybių, tokiomis tinkamomis priemonėmis gali būti reikalavimas visoms valstybėms narėms leisti prekiauti
atitinkamu gaminiu ar gaminiais, nustatyti tokiam leidimo reikalavimui tam tikras sąlygas ar net laikinai ar visiškai uždrausti
prekybą tam tikru gaminiu ar gaminiais (minėti sprendimai
Arnold André
, 35 punktas;
Swedish Match
, 34 punktas ir
Alliance for Natural Health ir kt.,
33 punktas).
Atsižvelgiant į visus šiuos principus, reikia patikrinti, ar buvo laikytasi rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip teisiniu direktyvos
3 ir 4 straipsnių pagrindu, sąlygų.
Pirmiausia reikia priminti, kad Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, kad priimant Direktyvą 98/43 egzistavo skirtumai tarp nacionalinių
įstatymų tabako produktų reklamos srityje ir kad buvo pastebima griežtinimo tendencija (minėto sprendimo dėl tabako reklamos
96 ir 97 punktai).
Akivaizdu, kad, kaip teigiama direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje, jos priėmimo metu valstybių narių įstatymai ir
kiti teisės aktai dėl šių produktų skyrėsi. Remiantis Komisijos rašytinėse pastabose pateiktais duomenimis, direktyvos pasiūlymo
pateikimo metu šių produktų reklama ir (ar) rėmimas buvo iš dalies draudžiamas šešiose valstybėse narėse, visiškai draudžiamas
keturiose, o penkiose buvo rengiami visišką uždraudimą numatantys teisės aktų projektai.
Be to, dėl Europos Sąjungos padidėjimo dar dešimčia narių, atsirado gana didelė rizika, kad tie skirtumai bus dar didesni.
Pasak Komisijos, kai kurios naujosios valstybės narės buvo numačiusios visiškai uždrausti tabako produktų reklamą ir rėmimą,
o kitos nusprendė tą padaryti su tam tikromis sąlygomis.
Tai, kad, kaip pažymima direktyvos aštuntoje konstatuojamojoje dalyje, direktyvos priėmimo metu Pasaulinės sveikatos organizacijoje
vyko derybos dėl tabako kontrolės pagrindų konvencijos (toliau ? PSO konvencija) sudarymo, neturi įtakos šiai išvadai.
Tiesa, kad PSO konvencijos tikslas yra sumažinti tabako produktų vartojimą, numatant, be kita ko, visišką tabako produktų
reklamos, skatinimo ir rėmimo uždraudimą. Vis dėlto ši PSO konvencija įsigaliojo po direktyvos priėmimo, ir jos neratifikavo
visos valstybės narės.
Be to, PSO konvenciją pasirašiusios valstybės narės pagal jos 13 straipsnio 2 dalį turi teisę per penkerius metus nuo jos
įsigaliojimo arba visiškai uždrausti reklamą, pardavimo skatinimą ir rėmimą arba ? jei jos to negali padaryti dėl savo konstitucijos
ir konstitucinių principų ? nustatyti tik tam tikrus apribojimus toje srityje.
Tai rodo, kad direktyvos priėmimo metu nacionalinės teisės aktai skirtingai reguliavo tabako produktų reklamą ir rėmimą, ir
todėl yra pateisinamas Bendrijos teisės aktų leidėjo įsikišimas.
Siekiant nustatyti, ar priimdamas ginčijamas nuostatas Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo remtis EB 95 straipsniu, tokių
skirtumų poveikį vidaus rinkos sukūrimui ir veikimui direktyvos 3 ir 4 straipsnių reguliuojamose srityse reikia nagrinėti
atsižvelgiant būtent į šias aplinkybes.
Spaudos produktų rinka, kaip ir radijo rinka, yra rinka, kurioje prekyba tarp valstybių narių yra gana didelė ir, regis, dar
labiau augs, ypač dėl atitinkamų žiniasklaidos priemonių ryšio su internetu, kuris yra tarpvalstybinės žiniasklaidos priemonė
par excellence
.
Visų pirma kalbant apie spaudos produktus, reikia pažymėti, kad laikraščių, periodinių leidinių ir žurnalų judėjimas yra visoms
valstybėms narėms būdingas reiškinys, kuris neapsiriboja tik bendrą kalbą turinčiomis valstybėmis. Remiantis Parlamento ir
Tarybos bei juos palaikančių į bylą įstojusių šalių per posėdį pateiktais duomenimis, kurių niekas neginčijo, kitos valstybės
narės kilmės leidinių dalis kai kuriais atvejais gali siekti pusę rinkoje esančių leidinių. Į šią Bendrijos vidaus prekybą
popieriniais spaudos produktais reikia įtraukti spaudos produktus, kurie yra prieinami pasinaudojant informacinės visuomenės
paslaugomis ir ypač internetu, kuris leidžia tiesiogiai ir realiu laiku skaityti kitose valstybėse narėse platinamus leidinius.
Reikia pridurti, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 46 punkte, direktyvos priėmimo metu keletas valstybių narių jau draudė tabako
produktų reklamą, o kitos valstybės narės ruošėsi ją uždrausti. Vadinasi, valstybių narių nacionalinės teisės aktai skyrėsi,
ir šie skirtumai, priešingai nei teigia ieškovė, galėjo kliudyti laisvam prekių judėjimui bei laisvam paslaugų teikimui.
Iš tiesų, viena vertus, tabako produktų reklamos draudimo ar ribojimo priemonės kitų valstybių narių kilmės produktų patekimą
į rinką gali varžyti labiau nei nacionalinių produktų patekimą į rinką.
Kita vertus, tokios priemonės riboja valstybėse narėse, kuriose jos galioja, įsteigtų įmonių galimybę siūlyti kitose valstybėse
narėse įsteigtiems reklamos davėjams reklamos plotą savo leidiniuose, ir taip daro įtaką tarpvalstybinei paslaugų pasiūlai
(žr. šiuo klausimu 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Gourmet International Products
, C‑405/98, Rink. p. I‑1795, 38 ir 39 punktus).
Be to, nors iš tikrųjų kai kurie leidiniai nėra parduodami kitose valstybėse narėse, vis dėlto besiskiriančių nacionalinės
teisės aktų tabako produktų reklamos srityje priėmimas neabejotinai sukuria ar gali sukurti teisines prekybos spaudos produktais
ir kitais spausdintais leidiniais kliūtis (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo dėl tabako reklamos 97 punktą). Tokių kliūčių
kyla ir daugiausia vietos, regiono ar nacionalinėje rinkoje parduodamiems leidiniams, kurie, nors ir išimtinai ar nedideliais
kiekiais, parduodami kitose valstybėse narėse.
Be to, akivaizdu, kad kai kurios valstybės narės, kurios uždraudė tabako produktų reklamą, šio draudimo netaiko užsienio spaudos
produktams. Tai, kad tos valstybės narės nusprendė taikyti tokią išimtį šiam draudimui, patvirtina, kad, bent jų nuomone,
Bendrijos vidaus prekyba spaudos produktais yra reikšminga.
Galiausia, dėl naujų valstybių narių stojimo į ES kilo reali naujų prekybos ar laisvo paslaugų teikimo kliūčių atsiradimo
rizika.
Tas pats pasakytina ir apie tabako produktų reklamą radijo programose ir per informacinės visuomenės paslaugas. Daug valstybių
narių jau buvo priėmusios teisės aktus šiose srityse arba ruošėsi tai daryti. Atsižvelgiant į tai, kad visuomenė vis labiau
suvokia tabako gaminių vartojimo kenksmingumą sveikatai, buvo tikėtina, kad valstybėms narėms priėmus šią tendenciją atspindinčias
naujas normas, kuriomis siekiama dar veiksmingiau skatinti atsisakyti šių gaminių vartojimo, atsiras naujų prekybos ar laisvo
paslaugų teikimo kliūčių.
Reikia priminti direktyvos šeštą konstatuojamąją dalį, kurioje pažymima, kad pasinaudojimas informacinės visuomenės paslaugomis
yra tabako produktų reklamos priemonė, kad ši reklama vis didėja augant visuomenės vartojimui ir tokių paslaugų vartojimui
ir kad tokios paslaugos, įskaitant radijo programas, kurios taip pat gali būti perduodamos pasinaudojant informacinės visuomenės
paslaugomis, yra ypač patrauklios ir lengvai prieinamos jaunimui.
Priešingai nei teigia ieškovė, tabako reklama pasinaudojant šiomis dviejomis žiniasklaidos priemonėmis yra tarpvalstybinio
pobūdžio ir leidžia tabako gamybos ir platinimo įmonėms sukurti rinkodaros strategijas, kuriomis siekiama padidinti vartotojų
skaičių už valstybės, kurioje jos veikia, ribų.
Be to, neatmestina, kad kadangi Direktyvos 89/552 13 straipsnis uždraudė bet kokią cigarečių ir kitų tabako produktų reklamą
per televiziją, nacionalinių teisės aktų dėl tabako reklamos per radijo programas ir informacinės visuomenės paslaugas skirtumai
galėjo padėti apeiti šį draudimą pasinaudojant šiomis dviejomis žiniasklaidos priemonėmis.
Tą patį galima pasakyti ir apie tabako įmonių vykdomą radijo programų rėmimą. Direktyvos priėmimo metu egzistavę arba beatsirandą
nacionalinių teisės aktų skirtumai galėjo būti laisvo paslaugų teikimo kliūtimi, neleisdami valstybėje narėje, kurioje galiojo
draudimo priemonė, įsikūrusiems radijo programas transliuojantiems subjektams, kaip paslaugų gavėjams, pasinaudoti kitoje
valstybėje narėje, kur nebuvo tokios draudimo priemonės, įsteigtų tabako įmonių rėmimu.
Kaip pažymima direktyvos pirmoje ir penktoje konstatuojamosiose dalyse, šie skirtumai taip pat kėlė didelę konkurencijos iškraipymo
riziką.
Bet kokiu atveju, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, pateisinant rėmimąsi EB 95 straipsniu, nebūtina dar įrodinėti konkurencijos
iškraipymų, jei yra nustatyta, jog egzistuoja prekybos kliūtys (žr. minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
60 punktą).
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad kliūtys ir konkurencijos iškraipymo rizika galėjo pateisinti Bendrijos teisės aktų
leidėjo įsikišimą remiantis EB 95 straipsniu.
Belieka patikrinti, ar direktyvos 3 ir 4 straipsnių reguliuojamose srityse šiais straipsniais iš tikrųjų siekiama panaikinti
laisvo prekių judėjimo ar laisvo paslaugų teikimo kliūtis ar užkirsti joms kelią arba panaikinti konkurencijos iškraipymus.
Visų pirma dėl direktyvos 3 straipsnio Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad tabako produktų reklamos periodiniuose leidiniuose,
žurnaluose ir laikraščiuose draudimas, siekiant užtikrinti laisvą šių produktų judėjimą, galėjo būti priimtas remiantis EB 95 straipsniu
kaip ir Direktyva 89/552, kurios 13 straipsnis, kaip pažymėta šio sprendimo 64 punkte, draudžia tabako produktų reklamą per
televiziją (minėto sprendimo dėl tabako reklamos 98 punktas).
Tokia draudimo priemone, kuri yra taikoma vienodai visoje Bendrijoje, siekiama išvengti, kad kurios nors valstybės narės nacionalinės
teisės aktas nekliudytų spaudos produktų judėjimui Bendrijos viduje.
Reikia pažymėti, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalis aiškiai leidžia tabako produktų reklamą tam tikruose leidiniuose, ir
ypač leidiniuose, kurie yra skiriami išimtinai tabako verslo specialistams.
Be to, kitaip nei Direktyva 98/43, direktyvos 8 straipsnis numato, kad valstybės narės nedraudžia ir neriboja laisvo prekių
ir paslaugų, atitinkančių šią direktyvą, judėjimo. Todėl direktyvos 8 straipsnis draudžia valstybėms narėms kliudyti leidinių,
skiriamų išimtinai tabako verslo specialistams, judėjimui Bendrijos viduje, pavyzdžiui, tabako produktų reklamos ir rėmimo
srityje priimant griežtesnes nuostatas, kurios, jų nuomone, yra būtinos siekiant užtikrinti žmonių sveikatą.
Uždrausdamas valstybėms narėms neleisti skirti reklamos ploto išimtinai tabako verslo specialistams skiriamuose leidiniuose,
direktyvos 8 straipsnis išreiškia jos 1 straipsnio 2 dalyje suformuluotą tikslą pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas.
Tas pats pasakytina apie direktyvos 8 straipsnyje taip pat minimą laisvą paslaugų teikimą. Iš tikrųjų, kaip numato šis straipsnis,
valstybės narės nedraudžia ir neriboja laisvo paslaugų, atitinkančių šią direktyvą, judėjimo.
Analogiškai kaip ir direktyvos 89/552 13 straipsniu, direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi ir 4 straipsnio 1 dalimi, kurios draudžia
tabako produktų reklamą per informacinės visuomenės paslaugas ir radijo programose, savo ruožtu siekiama skatinti laisvą radijo
programų transliavimą bei laisvą informacijos per informacinės visuomenės paslaugas judėjimą.
Taip pat Direktyvos 4 straipsnio 2 dalimi, draudžiančia įmonėms, kurių pagrindinė veiklos sritis yra tabako produktų gamyba
arba pardavimas, remti radijo programas, siekiama užkirsti kelią tam, kad kurios nors valstybės narės nacionalinės teisės
aktai nekliudytų paslaugų teikimo laisvei.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniais iš tikrųjų siekiama pagerinti vidaus rinkos veikimo
sąlygas, vadinasi, jie galėjo būti priimti remiantis EB 95 straipsniu.
Šios išvados nepaneigia ieškovės teiginys, jog direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytas draudimas yra taikomas tik tarpvalstybinio
poveikio neturinčioms vietos ar nacionalinio pobūdžio reklamos priemonėms.
Rėmimasis EB 95 straipsnyje nurodytu teisiniu pagrindu nereikalauja veiksmingo ryšio su laisvu judėjimu tarp valstybių narių
kiekvienoje situacijoje, numatytoje remiantis šiuo pagrindu priimtame akte. Kaip yra pabrėžęs Teisingumo Teismas, siekiant
pagrįsti rėmimąsi EB 95 straipsnyje nurodytu teisiniu pagrindu, svarbu, jog šiuo pagrindu priimtas aktas turėtų aiškų tikslą
pagerinti vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygas (žr. šiuo klausimu 2003 m. gegužės 20 d. Sprendimo
Österreichischer Rundfunk ir kt.
, C‑465/00, C‑138/01 ir C‑139/01, Rink. p. I‑4989, 41 ir 42 punktus bei 2003 m. lapkričio 6 d. Sprendimo
Lindqvist
, C‑101/01, Rink. p. I‑12971, 40 ir 41 punktus).
Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad, kaip pažymėta šio sprendimo 78 punkte, direktyvos 3 ir 4 straipsniais siekiama
pagerinti vidaus rinkos veikimo sąlygas.
Reikia pažymėti, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtinto draudimo taikymo srities ribos tikrai nėra neapibrėžtos ir
neaiškios.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad apibrėžiant direktyvos 3 straipsnyje įtvirtinto draudimo taikymo sritį vokiškas direktyvos
tekstas yra vienintelis, kuris šio straipsnio pavadinimą apibrėžia žodžiais „leidybinė produkcija“ („Druckerzeugnisse“), kai
kitose kalbinėse versijose vartojami žodžiai „spausdinti leidiniai“ rodo Bendrijos teisės aktų leidėjo norą į šio draudimo
taikymo sritį neįtraukti visų leidinių.
Be to, priešingai nei teigia ieškovė, jog direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje vartojami žodžiai „spausdinti leidiniai“ turi būti
aiškinami plačiai, apimant vietos asociacijų pranešimus, kultūros renginių programas, afišas, telefonų knygas bei įvairius
reklamos bukletus ir prospektus, šis žodis apima tik leidinius, kaip antai laikraščiai, periodiniai leidiniai ir žurnalai.
Tokį aiškinimą patvirtina ir direktyvos ketvirta konstatuojamoji dalis, kurioje pažymima, jog leidinių, tokių, kaip periodiniai
leidiniai, laikraščiai ir žurnalai, platinimui vidaus rinkoje gali realiai sutrukdyti laisvo judėjimo kliūtys, iškilusios
dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, draudžiančių arba reglamentuojančių tabako reklamą tose žiniasklaidos priemonėse.
Toje konstatuojamojoje dalyje teigiama, jog siekiant užtikrinti visų šių žiniasklaidos rūšių laisvą judėjimą vidaus rinkoje
būtina apiboti tabako reklamą žurnalais ir periodiniais leidiniais, kurie neskirti plačiajai visuomenei.
Be to, direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtintas draudimas apima tik įvairias reklamos ir rėmimo formas ir, kitaip negu
numato direktyva 98/43, jis nėra bendro pobūdžio draudimas.
Iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad EB 95 straipsnis yra tinkamas direktyvos 3 ir 4 straipsnių teisinis pagrindas.
Todėl pirmasis ieškinio pagrindas nėra pagrįstas ir turi būti atmestas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto EB 152 straipsnio 4 dalies c punkto apėjimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad kadangi direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtinto draudimo tikrasis tikslas yra ne pagerinti vidaus rinkos
sukūrimą ir veikimą, priimdamas šias nuostatas, Bendrijos įstatymų kūrėjas pažeidė EB 152 straipsnio 4 dalies c punkte numatytą
bet kokio valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų derinimo visuomenės sveikatos srityje draudimą.
Remdamiesi Teisingumo Teismo praktika, Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios šalys teigia, kad kadangi yra laikomasi
rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu, sąlygų, visuomenės sveikatos apsaugos tikslas netrukdo šioje normoje nustatytoms
priemonėms pagerinti vidaus rinkos sukūrimo ir veikimo sąlygų (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
60 ir 62 punktus).
Teisingumo Teismo vertinimas
Kaip pažymėta šio sprendimo 39 punkte, pagal nusistovėjusią teismo praktiką, jeigu yra įvykdytos sąlygos kaip teisiniu pagrindu
remtis EB 95 straipsniu, Bendrijos teisės aktų leidėjui neturi būti kliudoma šiuo teisiniu pagrindu remtis dėl to, kad visuomenės
sveikatos apsauga yra lemiantis veiksnys priimant sprendimą.
EB 95 straipsnio 3 dalis aiškiai reikalauja derinant teisės aktus užtikrinti aukštą žmonių sveikatos apsaugos lygį.
EB 152 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad žmonių sveikatos aukšto lygio apsauga užtikrinama nustatant ir įgyvendinant
visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis (minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
62 punktas; minėto sprendimo
Arnold André
33 punktas; minėto sprendimo
Swedish Match
32 punktas ir minėto sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
31 punktas).
Nors EB 152 straipsnio 4 dalies c punktas neleidžia derinti valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, kuriais siekiama
saugoti ir gerinti žmonių sveikatą, ši nuostata vis dėlto nereiškia, kad remiantis kitomis Sutarties nuostatomis priimti derinimo
aktai negali daryti poveikio žmonių sveikatos apsaugai (žr. minėto sprendimo dėl tabako reklamos 77 ir 78 punktus).
Dėl ieškovės teiginio, kad visuomenės sveikatos apsauga didele dalimi nulėmė Bendrijos teisės aktų leidėjo sprendimus priimant
direktyvą, ypač kiek tai susiję su jos 3 ir 4 straipsniais, pakanka pažymėti, kad šiuo atveju buvo tenkinamos rėmimosi EB 95 straipsniu
sąlygos.
Vadinasi, priimdamas direktyvos 3 ir 4 straipsnius remdamasis EB 95 straipsniu, Bendrijos teisės aktų leidėjas nepažeidė EB 152 straipsnio
4 dalies c punkto.
Tokiomis aplinkybėmis antrasis ieškinio pagrindas nėra pagrįstas ir taip pat turi būti atmestas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, pagrįsto motyvavimo pareigos pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad direktyva pažeidžia EB 253 straipsnyje įtvirtintą motyvavimo reikalavimą. Apie realių prekybos kliūčių
egzistavimą, kuris yra Teisingumo Teismo Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijai nustatyta sąlyga, neužsimenama nei direktyvos
4 straipsnyje įtvirtinto reklamos per radiją draudimo atveju, nei direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto reklamos per
informacinės visuomenės paslaugas draudimo atveju. Direktyvos konstatuojamosiose dalyse taip pat niekur neužsimenama apie
šias paslaugas veikiančius didelius konkurencijos iškraipymus.
Ieškovės teigimu, direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje esančios paprastos nuorodos į nacionalinės teisės aktų skirtumus
nepakanka pagrįsti Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetencijos. Tas pats pasakytina apie teiginį, jog informacinės visuomenės
paslaugos ir radijo programos savo pobūdžiu yra tarpvalstybinės.
Dėl reklamos draudimo spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose ieškovė teigia, kad nors direktyvos pirmoje konstatuojamojoje
dalyje sakoma, jog „buvo susidurta su tam tikromis kliūtimis“, joje nieko nekalbama apie konkrečius teisės aktus ir prekybos
kliūtis, kurios galėtų pateisinti Bendrijos teisės aktų leidėjo kompetenciją pagal EB 95 straipsnį.
Galiausia, turint omenyje ypatingą aplinkybę, kad direktyvos 3 ir 4 straipsnyje numatytos prekės ir paslaugos pasižymi nedideliu
tarpvalstybiniu poveikiu, ieškovės nuomone, dar reikėjo įvertinti, ar reklamos draudimo išplėtimas tarpvalstybinio elemento
neturinčioms situacijoms yra būtina vidaus rinkos veikimo priemonė EB 14 straipsnio prasme. Joks tokio pobūdžio vertinimas
nebuvo atliktas.
Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios į bylą įstojusios šalys pastebi, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas direktyvos
pirmoje, antroje, ketvirtoje, penktoje ir šeštoje konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodė motyvus, kurie jį paskatino ją
priimti, ir kad motyvavimo pareiga nereikalauja nurodyti visas reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes (žr. šiuo klausimu
1978 m. lapkričio 30 d. Sprendimo
Welding
, 87/78, Rink. p. 2457, 11 punktas ir minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
165 punktas).
Jie tvirtina, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje numatytas tabako reklamos spausdintuose leidiniuose draudimas yra motyvuotas
jos pirmoje ir ketvirtoje konstatuojamosiose dalyse, nurodant prekybos kliūtis, kurios, kaip manoma, ateityje gali didėti.
Jie pažymi, kad reklamos per informacinės visuomenės paslaugas draudimo motyvai yra nurodyti direktyvos šeštoje konstatuojamojoje
dalyje.
Dėl reklamos per radiją draudimo jie pabrėžia, kad reikia ieškoti paralelių su direktyva 89/552, kurios 13 straipsnis ir 17 straipsnio
2 dalis draudžia bet kokią tabako reklamą per televiziją ir bet kokį televizijos programų rėmimą iš su tabaku susijusios veiklos.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad nors EB 253 straipsnyje reikalaujama motyvacija turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti
Bendrijos institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, samprotavimus, kad suinteresuoti asmenys galėtų sužinoti jo priėmimo
pagrindimą, o Teisingumo Teismas galėtų vykdyti priežiūrą, vis dėlto nereikalaujama, kad motyvacija atspindėtų visas reikšmingas
faktines ir teisines aplinkybes (1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑122/94, Rink. p. I‑881, 29 punktas; minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
165 punktas; minėto sprendimo
Arnold André
61 punktas; minėto sprendimo
Swedish Match
63 punktas ir minėto sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
133 punktas).
Pareigos motyvuoti laikymasis vertintinas atsižvelgiant ne tik į teisės akto formuluotes, bet ir į jo kontekstą bei į atitinkamą
klausimą reguliuojančių teisės normų visumą. Jei ginčijamas teisės aktas aiškiai atskleidžia pagrindinį atitinkamos Bendrijos
institucijos siekiamą tikslą, būtų beprasmiška reikalauti atskirai motyvuoti kiekvieną iš jos priimtų techninių sprendimų
(2001 m. liepos 5 d. Sprendimo
Italija prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑100/99, Rink. p. I‑5217, 64 punktas; minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
166 punktas; minėto sprendimo
Arnold André
62 punktas; minėto sprendimo
Swedish Match
64 punktas ir minėto sprendimo
Alliance for Natural Health ir kt.
134 punktas).
Šiuo atveju iš direktyvos pirmos, antros, trečios ir dvyliktos konstatuojamųjų dalių aiškiai matyti, kad joje įtvirtintomis
tabako produktų reklamos ir rėmimo draudimo priemonėmis siekiama panaikinti dėl valstybių narių šios srities nacionalinės
teisės aktų skirtumų atsirandančias laisvo prekių ir paslaugų judėjimo kliūtis, kartu užtikrinant aukštą visuomenės sveikatos
apsaugos lygį.
Be to, reikia konstatuoti, kad kiekvienos direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytos reklamos ir rėmimo formos atžvilgiu yra
nurodyti motyvai, kuriais buvo vadovautasi priimant šias draudimo priemones.
Pirma, dėl reklamos spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose direktyvos ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje pažymima,
kad dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų vidaus rinkoje egzistuoja laisvo judėjimo kliūčių atsiradimo rizika ir
kad norint užtikrinti laisvą visų šių žiniasklaidos rūšių judėjimą vidaus rinkoje, būtina apiboti tabako reklamą žurnalais
ir periodiniais leidiniais, kurie neskirti plačiajai visuomenei, o išimtinai skirti tabako verslo specialistams, ir leidiniais,
kurie spausdinami ir leidžiami trečiosiose šalyse ir kurie iš esmės neskirti Bendrijos rinkai.
Antra, dėl reklamos per radiją ir reklamos, perduodamos per informacinės visuomenės paslaugas, direktyvos šeštoje konstatuojamojoje
dalyje kalbama apie tai, kad šios paslaugos, kurių vartojimas vis didėja augant visuomenės vartojimui, yra ypač patrauklios
ir lengvai prieinamos jaunimui.
Trečia, dėl tam tikrų rėmimo rūšių, kaip antai radijo programų rėmimo ar tarpvalstybinį pobūdį turinčios veiklos ar renginių
rėmimo direktyvos penktoje konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad tokiu rėmimo draudimu siekiama užkirsti kelią galimam tiesioginėms
reklamos formoms taikomų apribojimų apėjimui.
Šios konstatuojamosios dalys atskleidžia pagrindinį Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslą ? panaikinant laisvo prekių ar paslaugų,
kurios yra tabako produktų reklamos ar rėmimo priemonės, judėjimo kliūtis, pagerinti vidaus rinkos sukūrimą ir veikimą.
Be to, reikia pažymėti, kad, panaikinus direktyvą 98/43, direktyva buvo priimta remiantis Komisijos pasiūlymu, kuriame trumpai
buvo išdėstyti motyvai, lentelėje nurodant išsamų valstybėse narėse galiojančių tabako produktų reklamą ir rėmimą reglamentuojančių
nacionalinių įstatymų skirtumus.
Darytina išvada, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniai tenkina EB 253 straipsnyje numatytos motyvavimo pareigos reikalavimą.
Todėl trečiasis ieškinio pagrindas nėra pagrįstas ir turi būti atmestas.

Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, pagrįsto bendro sprendimo procedūros pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad direktyva buvo priimta pažeidžiant EB 251 straipsnyje apibrėžtą bendro sprendimo procedūrą. Taryba padarė
esminius direktyvos pakeitimus po to, kai Parlamento plenariniame posėdyje įvyko balsavimas dėl jos projekto.
Pasak ieškovės, šie pakeitimai yra kur kas daugiau nei paprasti įvairių kalbinių versijų lingvistiniai ar redakciniai pataisymai
ar paprastas akivaizdžių faktinių klaidų ištaisymas. Po direktyvos priėmimo buvo pridėta jos 10 straipsnio 2 dalis, 11 straipsnis
iš esmės pakeistas lyginant su Parlamento patvirtinta versija, nes buvo paankstinta direktyvos įsigaliojimo data. Be to, buvo
pakeistas ir jos 3 straipsnis, kurio bent jau vokiška versija leidžia plačiau aiškinti spausdintų leidinių sąvoką ir išplečia
direktyvos taikymo sritį.
Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad aktus pagal bendro sprendimo procedūrą priima
ne viena Taryba, juos pagal EB 254 straipsnį bendrai pasirašo Europos Parlamento pirmininkas ir Tarybos pirmininkas, kurie
savo parašais patvirtina, kad direktyva atitinka Komisijos pasiūlymą su Parlamento patvirtintomis pataisomis.
Visiškas Parlamento patvirtinto ir pagal bendro sprendimo procedūrą priimto tekstų tapatumas yra nesuderinamas su redagavimo
kokybei keliamais reikalavimais, kuriuos sąlygoja didelis oficialiųjų kalbų skaičius.
Parlamento ir Tarybos bei juos palaikančių į bylą įstojusių šalių nuomone, tiek direktyvos 3 straipsnio 1 dalies, susijusios
su spauda ir spausdintais leidiniais, tiek jos 10 straipsnio 2 dalies, kurioje numatoma, jog valstybės narės praneša Komisijai
apie direktyvos taikymo srityje priimamas pagrindines vidaus teisės nuostatas, atveju direktyvos pataisymai neperžengia teisinio
ir lingvistinio teksto sutvarkymo ribų.
Dėl direktyvos 11 straipsnyje padaryto pataisymo dėl jos įsigaliojimo jie pastebi, kad jis buvo padarytas atsižvelgiant į
Taryboje nustatytą aktų formuliarą, kuris numato, kad direktyvos įsigalioja jų paskelbimo dieną, siekiant kiek įmanoma išvengti
datų daugėjimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo ieškiniu ieškovė siekia nuginčyti tik direktyvos 3 ir 4 straipsnių galiojimą.
Todėl ieškinio pagrindas, pagrįstas EB 251 straipsnyje numatytos bendro sprendimo procedūros pažeidimu priimant direktyvos
10 ir 11 straipsnių galutines versijas, yra netinkamas vertinant direktyvos 3 ir 4 straipsnių galiojimą.
Bet kokiu atveju dėl direktyvos 10 ir 11 straipsnių pataisų buvo priimtas atitaisymas (to fakto šalys, beje, neginčija), kurį
pagal EB 254 straipsnį pasirašė Parlamento pirmininkas ir Tarybos pirmininkas ir kuris vėliau buvo paskelbtas Europos Bendrijų
oficialiajame leidinyje.
Dėl direktyvos 3 straipsnio pataisų reikia konstatuoti, kad, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 197 punkte,
tokios pataisos neperžengia Bendrijos akto skirtingų kalbinių versijų derinimo ribų.
Todėl ketvirtąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.

Dėl penktojo ieškinio pagrindo, pagrįsto proporcingumo principo pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovė teigia, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtinti draudimai pažeidžia EB 5 straipsnio trečiojoje pastraipoje
numatytą proporcingumo principą.
Šie labai plačios apimties sąvokomis išreikšti draudimai apima beveik išimtinai vietos ar regiono lygio situacijas ir grubiai
pažeidžia suinteresuotų ūkio subjektų pagrindines teises, kurias gina Bendrijos teisės aktų leidėjas.
Tas pats pasakytina ir apie spaudos ir nuomonės laisvę, kuri pagal Teisingumo Teismo praktiką, susijusią su 1950 m. lapkričio
4 d. Romoje pasirašytos Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių konvencijos (toliau ? EŽTK) 10 straipsniu, spaudos produktų
finansavimo atžvilgiu yra užtikrinama per iš reklamos gaunamas lėšas ir per nevaržomą komercinio pobūdžio informaciją.
Dėl direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtintos labai bendros reklamos draudimų sąvokos ir žodžio „reklama“ formuluotės į
reklamos draudimo taikymo apimtį patenka bet koks bet kokios formos komercinės informacijos netiesioginis poveikis tabako
produktų pardavimui; į ją taip pat galėtų patekti žurnalistų rašiniai tam tikromis temomis, kurios yra susijusios su tabako
produktų gamyba ir platinimu.
Ieškovės nuomone, tokį neigiamą poveikį spaudos laisvei padidina tai, kad 50?60 % pajamų spaudos įmonės gauna ne iš savo produktų
pardavimo bet iš reklamos bei tai, kad Europos žiniasklaida šiandien išgyvena gilią struktūrinę ir konjunktūrinę krizę.
Be to, direktyvos 3 ir 4 straipsniuose įtvirtintų draudimų teisėkūros nenuoseklumą parodo tai, kad labai mažas skaičius atvejų,
kai prekės ar paslaugos yra tarpvalstybinio pobūdžio, yra visiškai nesusietas su išimtinai vietos ar regiono lygio situacijomis,
iš kurių 99 % neturi jokio tarpvalstybinio poveikio.
Iš to darytina išvada, kad reklamos draudimo išplėtimas apimant išimtinai nacionalinio pobūdžio situacijas yra neproporcingas
siekiamam vidaus rinkos derinimo tikslui.
Bet kokiu atveju ši priemonė nėra nei būtina, nei tinkama. Pati direktyva pateikia tinkamą sprendimą, nes jos 3 straipsnio
1 dalyje numatoma, jog šis reklamos draudimas netaikomas trečiųjų šalių kilmės spaudos produktams, kurie iš esmės neskirti
Bendrijos rinkai. Direktyvoje nepateikiamas joks paaiškinimas, kodėl tokio sprendimo nepakaktų ir Bendrijos spaudos produktams.
Be to, direktyvoje nenurodomos priežastys, kodėl atsisakyta ieškovės pasiūlyto alternatyvaus sprendimo draudimo taikymą apriboti
tarpvalstybinį poveikį turinčiais veikla ir paslaugomis, kaip padaryta direktyvos 5 straipsnyje rėmimo veiklos atžvilgiu.
Todėl ieškovė mano, kad Bendrijos teisės aktų leidėjo tikslo ir pagrindinėms teisėms daromos žalos palyginimas rodo, jog direktyvos
3 ir 4 straipsnių ginčijamos nuostatos yra netinkamos. Tik kraštutiniu atveju Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo imtis
tokių ribojančių priemonių kaip visiškas tabako produktų reklamos spaudoje draudimas.
Parlamentas ir Taryba bei juos palaikančios į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas, įgyvendindamas
vidaus rinkos derinimo tikslą, negalėjo pasirinkti mažiau ribojančios priemonės nei reklamą visuose spausdintuose leidiniuose
ir radijo programos uždraudžianti direktyva.
Jų nuomone, Bendrijos teisės aktų leidėjas nepriėmė visiško tabako produktų reklamos draudimo. Reklama nebuvo uždrausta išimtinai
tabako verslo specialistams skirtuose leidiniuose ir leidiniuose, kurie spausdinami ir leidžiami trečiosiose šalyse ir kurie
iš esmės neskirti Bendrijos rinkai. Ši reklama nebuvo uždrausta per informacinės visuomenės paslaugas, jei ji nedraudžiama
spaudoje ir kituose spausdintuose leidiniuose. Jie priduria, kad, kitaip nei teigia ieškovė, spausdintų leidinių sąvoka apima
tik laikraščius, žurnalus ir periodinius leidinius.
Dėl neigiamo poveikio ieškovės minimoms spaudos ir nuomonės laisvės pagrindinėms teisėms jie pažymi, kad pagal EŽTK 10 straipsnio
2 dalį saviraiškos laisvei gali būti taikomi tam tikri apribojimai ar sankcijos, kuriuos nustato įstatymas ir kurie demokratinėje
visuomenėje yra būtini siekiant apsaugoti žmonių sveikatą ar moralę ir kad, kaip matyti iš direktyvos 2 straipsnio b dalyje
pateikiamos reklamos apibrėžimo, šiuo atveju šis draudimas taikomas „bet kokiai komercinio pranešimo formai, kurios tikslas
tiesiogiai arba netiesiogiai skatinti tabako produktą“. Vadinasi, direktyvos 3 ir 4 straipsniai nedaro įtakos žurnalistų rašiniams.
Jų nuomone, kaip yra nusprendęs Teisingumo Teismas, „diskrecijos teisė, kuria naudojasi kompetentingos institucijos nustatydamos
pusiausvyrą tarp saviraiškos laisvės ir minėtų tikslų, yra skirtinga kiekvieno tikslo, kuris pateisina šios teisės apribojimą,
atveju ir priklauso nuo nagrinėjamos veiklos pobūdžio. Kai naudojimasis laisve nesukelia visuomenei svarbių diskusijų <...>,
kontrolė apsiriboja tik veiksmų protingumo ir proporcingumo vertinimu. Tas pats pasakytina ir apie komercinį saviraiškos laisvės
panaudojimą, ypač tokioje sudėtingoje ir nepastovioje srityje kaip reklama“ (2004 m. kovo 25 d. Sprendimo
Karner
, C‑71/02, Rink. p. I‑3025, 51 punktas).
Jie teigia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas neperžengė plačios diskrecijos, kuria jis naudojasi tokioje kaip nagrinėjama
srityje, kurioje jis turi priimti politinio, ekonominio ir socialinio pobūdžio sprendimus ir atlikti sudėtingus vertinimus,
ribų ir kad direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytos draudimo priemonės yra būtinos ir tinkamos pasiekti vidaus rinkos derinimo
tikslą užtikrinant aukštą sveikatos apsaugos lygį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Primintina, kad proporcingumo principas, kuris yra vienas bendrųjų Bendrijos teisės principų, įpareigoja, jog Bendrijos teisės
nuostata nustatytos priemonės būtų tinkamos tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jam pasiekti (žr., pavyzdžiui,
1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Maizena ir kt.
, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktą; 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
ADM Ölmühlen
, C‑339/92, Rink. p. I‑6453, 15 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Käserei Champignon Hofmeister
, C‑210/00, Rink. p. I‑6453, 59 punktą).
Dėl pirmesniame punkte paminėtų sąlygų teismo kontrolės reikia pripažinti, kad srityje, kurioje, kaip ir šiuo atveju, reikia
priimti politinius, ekonominius ir socialinius sprendimus ir kurioje privaloma atlikti sudėtingus vertinimus, Bendrijos teisės
aktų leidėjui suteikiama didelė diskrecija. Todėl tokios priemonės neteisėtumą gali nulemti tik tokioje srityje priimtos priemonės
akivaizdus netinkamumas kompetentingos institucijos siekiamo tikslo atžvilgiu (žr. šiuo klausimu 1996 m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, C‑84/94, Rink. p. I‑5755, 58 punktą; 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir
Tarybą
, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 55 ir 56 punktus; 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo
National Farmers’ Union ir kt.
, C‑157/96, Rink. p. I‑2211, 61 punktą ir minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
123 punktą).
Kalbant apie direktyvos 3 ir 4 straipsnių nuostatas, iš šio sprendimo 72?80 punktuose atliktos analizės matyti, kad šie straipsniai
gali būti laikomi tinkamomis priemonėmis siekiant norimo tikslo.
Be to, atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjo pareigą užtikrinti aukštą žmonių sveikatos apsaugos lygį, jie neviršija
to, kas būtina šiam tikslui pasiekti.
Direktyvos 3 straipsnyje numatytas tabako produktų reklamos spausdintuose leidiniuose draudimas neapima tabako verslo specialistams
skirtų leidinių ar leidinių, kurie leidžiami trečiosiose šalyse ir kurie iš esmės neskirti Bendrijos rinkai.
Be to, priešingai nei tvirtina ieškovė, Bendrijos teisės aktų leidėjas negalėjo kaip mažiau ribojančios priemonės priimti
reklamos draudimo, kuris būtų netaikomas vietos ar regiono rinkai skirtiems leidiniams, turint omenyje tai, kad tokia išimtis
tabako produktų reklamos draudimo taikymo sritį padarytų neaiškią ir neapibrėžtą ir dėl to neleistų pasiekti direktyvos tikslo
? suderinti nacionalinius įstatymus tabako produktų reklamos srityje (žr. šiuo klausimu minėto sprendimo
Lindqvist
41 punktą).
Tokia pat išvada darytina ir dėl direktyvos 3 straipsnio 2 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje numatyto tabako produktų reklamos
draudimo per informacinės visuomenės paslaugas ir radijo programose.
Tabako produktų reklamos draudimas šiose žiniasklaidos priemonėse, kaip ir direktyvos 89/552 13 straipsnyje numatyta draudimo
priemonė, negali būti laikomas neproporcingu ir dėl žiniasklaidos priemonių konvergencijos gali būti pateisinamas siekiu užkirsti
kelią reklamos spausdintuose leidiniuose draudimo apėjimui pasinaudojant didėjančiu šių dviejų žiniasklaidos priemonių naudojimusi.
Kalbant apie direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatytą radijo programų rėmimo draudimą, nei iš direktyvos preambulės nei,
konkrečiai paėmus, iš penktos konstatuojamosios dalies nematyti, kad tokią priemonę taikydamas ne tik tarpvalstybiniu poveikiu
pasižymintiems veiklai ar renginiams, kaip kad yra numatyta direktyvos 89/552 17 straipsnio 2 dalyje, Bendrijos teisės aktų
leidėjas peržengė šioje srityje turimas savo diskrecijos ribas.
Tokios išvados nepaneigia ieškovės teiginys, jog tokios draudimo priemonės atims iš spaudos įmonių didelę dalį reklamos pajamų
ar net sąlygos tam tikrų įmonių veiklos nutraukimą bei, galiausia, turės neigiamos įtakos EŽTK 10 straipsnyje garantuojamai
saviraiškos laisvei.
Primintina, kad nors pagal nusistovėjusią teismo praktiką EŽTK 10 straipsnis aiškiai pripažįsta saviraiškos laisvę, kuri yra
demokratinės visuomenės pagrindas, iš šio straipsnio 2 dalies vis dėlto matyti, kad šiai laisvei gali būti taikomi tam tikri
bendrojo intereso tikslais pagrįsti apribojimai, jei jie yra numatyti įstatyme, juos inspiravo vienas ar daugiau teisėtų tikslų
minėtos nuostatos atžvilgiu, jie yra būtini demokratinėje visuomenėje, t. y. pateisinami imperatyviniu visuomeniniu poreikiu
ir, be kita ko, proporcingi siekiamam teisėtam tikslui (žr. šiuo klausimu 1997 m. birželio 26 d. Sprendimo
Familiapress
, C‑368/95, Rink. p. I‑3689, 26 punktą; 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Carpenter
, C‑60/00, Rink. p. I‑6279, 42 punktą; 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 79 punktą ir minėto sprendimo
Karner
50 punktą).
Be to, kaip teisingai pažymėjo Pralamentas, Taryba ir juos palaikančios į bylą įstojusios šalys, diskrecijos teisė, kuria
naudojasi kompetentingos institucijos nustatydamos pusiausvyrą tarp saviraiškos laisvės ir EŽTK 10 straipsnio 2 dalyje nurodytų
bendrojo intereso tikslų, yra skirtinga kiekvieno tikslo, kuris pateisina šios teisės apribojimą, atveju ir priklauso nuo
nagrinėjamos veiklos pobūdžio. Kai egzistuoja tam tikros apimties diskrecija, kontrolė apsiriboja tik veiksmų protingumo ir
proporcingumo vertinimu. Tas pats pasakytina ir apie komercinį saviraiškos laisvės panaudojimą, ypač tokioje sudėtingoje ir
nepastovioje srityje kaip reklama (žr., pavyzdžiui, minėto sprendimo
Karner
51 punktą).
Šiuo atveju, net darant prielaidą, kad direktyvos 3 ir 4 straipsniuose numatytos reklamos ar rėmimo draudimo priemonės netiesiogiai
susilpnina saviraiškos laisvę, tai neturi įtakos žurnalistinei saviraiškos laisvei ir atitinkamai žurnalistų rašiniams.
Todėl reikia konstatuoti, kad priimdamas tokias priemones Bendrijos teisės aktų leidėjas neperžengė jam aiškiai suteiktos
diskrecijos ribų.
Iš to darytina išvada, kad šios draudimo priemonės negali būti laikomos neproporcingomis.
Todėl penktasis ieškinio pagrindas yra nepagrįstas ir turi būti atmestas.
Kadangi nė vienas ieškovo savo ieškiniui pagrįsti nurodytas pagrindas nėra pagrįstas, ieškinys yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Parlamentas ir Taryba prašė priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas
ir ši bylą pralaimėjo, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos. Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalį į bylą
įstojusios valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
3.
Ispanijos Karalystė, Prancūzijos Respublika, Suomijos Respublika ir Europos Bendrijų Komisija pačios padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.