CELEX: 62004CJ0470
Henkilöiden vapaa liikkuvuus
EY 18 artikla
Sijoittautumisvapaus
EY 43 artikla
Välitön verotus
Merkittävistä omistusosuuksista saatujen oletettujen luovutusvoittojen verotus siinä tapauksessa, että verotuksellinen kotipaikka siirretään toiseen jäsenvaltioon

1       Ennakkoratkaisukysymys koskee EY 18 ja EY 43 artiklan tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on N ja vastaajana Inspecteur van de Belastingdienst Oost / kantoor Almelo
(jäljempänä Inspecteur) ja jossa on kyse jälkimmäisen tekemästä päätöksestä, jolla N:n tekemä oikaisuvaatimus vuoden 1997
tuloveroa ja sosiaalivakuutusmaksuja koskevasta verotuspäätöksestä jätettiin tutkimatta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Tuloverolaki
3       Vuoden 1964 tuloverolain (Wet op de inkomstenbelasting, jäljempänä WIB) 3 §:n mukaan kotimaisen verovelvollisen tulovero lasketaan
verotettavasta tulosta, johon luetaan myös tämän lain 4 §:n mukaisesti merkittävästä omistusosuudesta saatu voitto.
4       WIB:n 20 a §:n 1 momentin b kohdan mukaan merkittävästä omistusosuudesta saatu voitto on sen voiton kokonaissumma, joka syntyy
merkittävään omistusosuuteen kuuluvien osakkeiden tai osuuksien luovuttamisesta. Saman pykälän 3 momentin mukaan kyseessä
on merkittävä omistusosuus, mikäli verovelvollisella on suoraan tai välillisesti hallussaan 5 prosenttia pääomayhtiön osakkeista
tai osuuksista.
5       WIB:n 20 a §:n 6 momentin i kohdassa säädetään, että kotimaisen verovelvollisen aseman lakkaaminen muuten kuin kuoleman vuoksi
katsotaan osakkeiden tai osuuksien luovutukseksi.
6       Oletetun luovutusvoiton laskutavat on määritetty WIB:n 20 c §:ssä. Tämän pykälän 1 momentin mukaan luovutusvoitto koostuu
normaalitapauksessa luovutushinnan ja hankintahinnan erotuksesta. Kyseisen pykälän 4 momentin mukaan silloin, kun luovutus
tai hankinta tapahtuu vastikkeetta, vastikkeeksi oletetaan se arvo, joka osakkeilla tai osuuksilla voidaan arvioida olevan
niiden vaihdannassa luovutusajankohtana. Jos verovelvollinen asettuu asumaan pysyvästi Alankomaihin, saman pykälän 7 momentissa
säädetään, että hankintahinnaksi katsotaan todellisen hankintahinnan sijasta osakkeiden tai osuuksien markkina-arvo sinä päivänä,
kun mainittu verovelvollinen asettuu kyseiseen jäsenvaltioon.
7       WIB:n 20 c §:n 18 momentissa säädetään seuraavaa:
”Ministeriön asetuksella annetaan määräykset hankintahinnan määrittämisestä silloin, kun verovelvollisen omaisuuteen kuuluu
– – sellaisen yhtiön osakkeita tai osuuksia, johon on edeltävän vuoden aikana verovelvollisen osalta sovellettu 20 a §:n 6
momentin i kohtaa. Ministeriön asetuksella voidaan myös antaa määräykset veron pienentämisestä niissä tilanteissa, joissa
vero on määrätty 20 a §:n 6 momentin i kohtaa tai 49 §:n 4 momentin toista virkettä soveltaen, jos verovelvollinen palaa Alankomaihin
kymmenen vuoden kuluessa siitä, kun hän on pysyvästi muuttanut pois Alankomaista.”

Verotusmenettelystä annettu laki
8       Veronmaksun lykkäyksestä niissä tilanteissa, joissa kotimaisen verovelvollisen asema lakkaa muuten kuin kuoleman vuoksi, säädettiin
pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä verotusmenettelystä annetun vuoden 1990 lain (Invorderingswet, jäljempänä IW) 25
§:n 6 momentissa. Tässä säännöksessä viitattiin ministeriön asetukseen, jolla annettiin määräykset veronmaksun lykkäämisestä
kymmenen vuoden ajaksi sillä edellytyksellä, että maksulle asetettiin riittävä vakuus. Tällainen lykkäys voitiin lopettaa,
mikäli muun muassa ne osakkeet, joihin lykkäys perustui, luovutettiin WIB:n 20 a §:n 1 momentissa tai 6 momentin a–h kohdassa
tarkoitetulla tavalla.
9       IW:n 26 §:n 2 momentissa säädettiin pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä seuraavaa:
”Ministeriön asetuksella annetaan määräykset, joiden perusteella verovelvolliselle voidaan myöntää vapautus verosta, jonka
maksamiselle on myönnetty lykkäystä 25 §:n 6 momentin nojalla:
– –
b)      sellaiseen rahamäärään asti, joka vastaa näiden osakkeiden tai osuuksien luovutuksen yhteydessä saadusta 25 §:n 8 momentissa
tarkoitetusta luovutusvoitosta ulkomailla tosiasiallisesti kannettua veroa, kun verosta vapautuksen määrä ei ylitä sen veron
määrää, jota maksunlykkäys yhä koskee,
c)      enintään siihen rahamäärään asti, joka maksusta on yhä maksamatta kymmenen vuoden jakson päätyttyä.”

Verotusmenettelystä annetun lain täytäntöönpanoasetus
10     Erityisesti IW:n 25 ja 26 §:ssä viitataan saman lain täytäntöönpanoasetukseen (Uitvoeringsregeling invorderingswet, jäljempänä
URIW). Tämän asetuksen 2 ja 4 §:ssä määrätään seuraavaa:
”2 §
1.      Veronsaaja myöntää [IW:n] 25 §:n 6 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa verovelvollisen pyynnöstä päätöksellä, johon on mahdollista
hakea muutosta, maksunlykkäystä ilman, että lykkäyksen aikana peritään korkoa, mikäli maksulle asetetaan riittävä vakuus ja
veronsaajan tarkemmin määrittämät edellytykset täyttyvät.
2.      Lykkäystä myönnetään [WIB:n] 20 a §:n 6 momentin i kohdan mukaisesti huomioon otettavasta voitosta johtuvan veron määrälle
– – ja siitä perittävälle korolle – – .
3.      Silloin kun ne osakkeet, osuudet, tuotto-oikeustodistukset tai saatavat, joita lykkäys koskee, on luovutettu [WIB:n] 20 a
§:n 1 momentin tai 6 momentin a–h kohdassa tarkoitetulla tavalla, veronsaaja lopettaa muutoksenhakukelpoisella päätöksellä
näitä osakkeita – – koskevan lykkäyksen.
– –
4 §
1.      Veronsaaja antaa [IW:n] 26 §:n 2 momentissa tarkoitetuissa tilanteissa verovelvollisen pyynnöstä mainitussa momentissa tarkoitettua
rahamäärää koskevan muutoksenhakukelpoisen päätöksen tuloverosta vapauttamisesta, jolloin osaketta – – kohden vapautuksen
määrä ei voi olla enemmän kuin alin seuraavista määristä:
1.      kyseisen osakkeen – – osalta sen veron määrä, jota maksunlykkäys koskee,
2.      sen veron määrä, joka ulkomailla on tosiasiallisesti kannettu tämän osakkeen – – luovutuksen yhteydessä saadusta luovutusvoitosta
ja jota maksunlykkäys koskee 25 §:n 6 momentin mukaisesti – – .”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
11     N muutti 22.1.1997 kotipaikkansa Alankomaista Yhdistyneeseen kuningaskuntaan. Alankomaista muuton hetkellä hän omisti yksin
kolme Alankomaiden oikeuden mukaan perustettua rajavastuuyhtiötä (besloten vennootschap), joiden todellinen liikkeenjohto
on ollut tästä samasta päivästä lähtien Curaçaolla (Alankomaiden Antillit).
12     N ilmoitti vuoden 1997 osalta verotettaviksi tuloikseen 15 664 697 Alankomaiden guldenia (NLG), joista 765 NLG oli hänen henkilökohtaisesta
asunto-omaisuudestaan saatua tuloa ja 15 663 932 NLG merkittävistä omistusosuuksista saatua voittoa. Tämän ilmoituksen perusteella
tehdyssä verotuspäätöksessä veroksi määrättiin 3 918 275 NLG, johon lisättiin 228 429 NLG:n suuruinen korko.
13     N sai pyynnöstään lykkäyksen näiden summien maksamiselle. Pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä voimassa olleen kansallisen
lainsäädännön mukaan lykkäys edellytti kuitenkin vakuuksien asettamista. N antoi näin ollen pantiksi yhden yhtiönsä omistusosuudet.
14     Asiassa C‑9/02, de Lasteyrie du Saillant, 11.3.2004 annetun tuomion (Kok. 2004, s. I‑2409) seurauksena valtiovarainministeriön
valtiosihteeri esitti 13.4.2004 päivätyssä kirjeessään vastauksena Alankomaiden parlamentin alahuoneen jäsenen esittämiin
kysymyksiin kantanaan, että vaatimusta vakuuksien asettamisesta maksunlykkäyksen edellytyksenä ei enää voida pitää voimassa.
Tämän johdosta veronsaaja ilmoitti N:lle, että tämän asettaman vakuuden voitiin katsoa rauenneen.
15     N:llä on ollut vuodesta 2002 lähtien Isossa-Britanniassa maatila, johon kuuluu omenatarha.
16     Gerechtshof te Arnhemin käsiteltävänä olevan pääasian oikeusriidassa on olennaisesti kysymys siitä, onko sellainen verotusjärjestelmä
itsessään, joka perustuu WIB:n, IW:n ja URIW:n säännöksiin ja jossa verotettavana tapahtumana on sellaisen Alankomaissa asuvan
henkilön, joka on merkittävän omistusosuuden haltija WIB:n 20 a §:n 3 momentissa tarkoitetulla tavalla, kotipaikan siirto
toiseen jäsenvaltioon, yhteisön oikeuden mukainen.
17     Toissijaisesti N kiistää tavan, jolla kyseinen verotusjärjestelmä on pantu täytäntöön. Hän katsoo erityisesti, että vakuuksien
asettamisvelvollisuus, jonka täyttäminen oli edellytyksenä sille, että hän sai lykkäyksen WIB:n mukaisen veron maksamiseen,
rajoittaa yhteisön oikeuden nojalla hänelle kuuluvista oikeuksista nauttimista. Lisäksi hän katsoo, että tätä rajoitusta ei
voida poistaa taannehtivasti vain valtiovarainministeriön valtiosihteerin määräämällä mainittujen vakuuksien vapautuksella.
18     Lisäksi pääasian kantaja väittää, että se Alankomaiden järjestelmä, jolla myönnetään kiinteämääräinen oikeudenkäyntikulujen
korvaus sille, joka voittaa asiansa tuomioistuimessa, on yhteisön oikeuden vastainen, koska se rajoittaa hollantilaisten oikeussubjektien
mahdollisuuksia vedota tehokkaasti yhteisön oikeuteen.
19     Gerechtshof te Arnhem, joka käsittelee kysymystä WIB:n, IW:n ja URIW:n mukaisen verotusjärjestelmän yhteensopivuudesta EY 18
ja EY 43 artiklan kanssa, on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko jäsenvaltion asukas, joka muuttaa pois jäsenvaltiosta asuakseen pysyvästi toisessa jäsenvaltiossa, vedota ensin mainittua
jäsenvaltiota vastaan käytävässä oikeudenkäynnissä EY 18 artiklan soveltamiseen pelkästään sillä perusteella, että maastamuuton
yhteydessä suoritettava verotus rajoittaa tai voi rajoittaa maastamuuttoa?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan kieltävästi: Voiko jäsenvaltion asukas, joka muuttaa pois jäsenvaltiosta asuakseen
pysyvästi toisessa jäsenvaltiossa, vedota ensin mainittua jäsenvaltiota vastaan käytävässä oikeudenkäynnissä EY 43 artiklan
soveltamiseen silloin, kun ei ole selvää tai todennäköistä, että hän aikoo ryhtyä harjoittamaan ammattia toisessa jäsenvaltiossa
mainitussa artiklassa tarkoitetulla tavalla? Onko tähän kysymykseen vastaamisen kannalta merkitystä sillä, että toimintaa
aletaan harjoittaa kohtuullisen ajan kuluessa? Mikäli näin on, miten pitkä tällainen kohtuullinen aika on?
3)      Jos ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi: Onko EY 18 tai EY 43 artikla esteenä nyt käsiteltävän asian
kohteena olevalle Alankomaiden järjestelmälle, jossa tulovero ja sosiaalivakuutusmaksu määrätään suoritettavaksi merkittävästä
omistusosuudesta fiktiivisesti saadun voiton perusteella ainoastaan siitä syystä, että Alankomaiden asukasta, jonka asema
kotimaisena verovelvollisena lakkaa hänen muuttaessaan asumaan toiseen jäsenvaltioon, kohdellaan verotuksessa siten kuin hän
olisi luovuttanut merkittävään omistusosuuteen kuuluvat osakkeet?
4)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi sillä perusteella, että lykkäyksen saaminen vahvistetulle verovaateelle edellyttää
vakuuden asettamista: Voiko asetetun vakuuden vapauttaminen poistaa olemassa olevan rajoituksen taannehtivasti? Vaikuttaako
tähän kysymykseen annettavaan vastaukseen myös se, perustuuko vakuuden vapauttaminen lain säännökseen tai mahdollisesti lain
täytäntöönpanoon liittyvään hallinnolliseen ohjeeseen? Vaikuttaako tähän kysymykseen annettavaan vastaukseen vielä se, tarjotaanko
vakuuksien asettamisesta mahdollisesti aiheutuneesta vahingosta korvausta?
5)      Jos kolmanteen kysymykseen vastataan myöntävästi ja neljännen kysymyksen ensimmäiseen osaan kieltävästi: Onko tällainen rajoitus
perusteltavissa?”
20     Lisäksi Gerechtshof te Arnhem toteaa, että ”siltä osin, onko Alankomaiden oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeva järjestelmä
(joka perustuu kiinteämääräisiin korvauksiin) yhteisön oikeuden vastainen, mikäli verovelvollisen katsotaan voivan vedota
yhteisön oikeuden rikkomiseen, Gerechtshof yhtyy Gerechtshof te ’s‑Hertogenboschin yhteisöjen tuomioistuimelle tältä osin
esittämään kysymykseen, joka on johtanut asiassa C‑376/03, D, 5.7.2005 annettuun tuomioon (Kok. 2005, s. I‑5821)”.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys
21     Kahdella ensimmäisellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää vastausta
siihen, mitkä EY:n perustamissopimuksen määräykset ovat sovellettavissa pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen asiaan. Kyseinen
tuomioistuin haluaa erityisesti saada selvennyksen Euroopan unionin kansalaisten liikkumis‑ ja oleskeluvapauden ja sijoittautumisvapauden
välisistä yhtymäkohdista ja suhteista.
22     Tältä osin on syytä todeta, että EY 18 artiklasta, jossa ilmaistaan yleisesti jokaisella unionin kansalaisella olevan oikeus
vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, on erityismääräys EY 43 artiklassa (asia C‑193/94, Skanavi ja Chryssanthakopoulos,
tuomio 29.2.1996, Kok. 1996, s. I‑929, 22 kohta).
23     Näin ollen ainoastaan siinä tapauksessa, että EY 43 artiklaa ei voida soveltaa pääasiassa kyseessä olevan tilanteen kaikkiin
osatekijöihin, niitä osatekijöitä, joita EY 43 artikla ei kata, on arvioitava EY 18 artiklan pohjalta.
EY 43 artiklan sovellettavuus
24     On tutkittava, voiko N vedota EY 43 artiklaan vain siksi, että hän on yhtiöidensä ainoa osakas.
25     Alankomaiden hallitus katsoo, että kyse ei ole sijoittautumisvapaudesta eikä tämän vapauden rajoituksesta, koska se, joka
siihen vetoaa, ei harjoita tosiasiallisesti taloudellista toimintaa.
26     Tältä osin on todettava, että hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 43 artiklassa tarkoitettu sijoittautumisen käsite
on varsin laaja ja se merkitsee yhteisön jäsenvaltion kansalaisen mahdollisuutta osallistua pysyvästi ja jatkuvasti muun kuin
sen jäsenvaltion taloudelliseen elämään, josta hän on peräisin (asia C‑55/94, Gebhard, tuomio 30.11.1995, Kok. 1995, s. I‑4165,
25 kohta). Yhteisöjen tuomioistuin on tarkemmin todennut, että kun verovelvollinen omistaa sellaisen yhtiön osakkeita, jonka
kotipaikka on jossakin toisessa jäsenvaltiossa kuin siellä, missä näiden osakkeiden omistajan asuinpaikka sijaitsee, määrän,
joka vastaa 100:aa prosenttia tämän yhtiön pääomasta, verovelvolliseen sovelletaan epäilemättä sijoittautumisoikeutta koskevia
perustamissopimuksen määräyksiä (asia C‑251/98, Baars, tuomio 13.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2787, 21 kohta).
27     Voi siis olla kyse sijoittautumisvapaudesta, kun yhteisön jäsenvaltion kansalainen, joka asuu jossakin jäsenvaltiossa, omistaa
yhtiöstä, jonka kotipaikka on jossakin toisessa jäsenvaltiossa, sellaisen osuuden tai määrän osakkeita, joka antaa hänelle
selvän vaikutusvallan yhtiön päätöksiin ja mahdollisuuden määrätä yhtiön toiminnasta, mistä on aina kyse silloin, kun hän
omistaa 100 prosenttia yhtiöosuuksista (ks. vastaavasti em. asia Baars, tuomion 22 ja 26 kohta).
28     On kuitenkin todettava, että pääasiassa kyseessä olevan oikeusriidan taustalla on tilanne, jossa yhteisön jäsenvaltion kansalainen,
joka kotipaikkansa siirron jälkeen asuu jossakin jäsenvaltiossa ja omistaa yhtiöistä, joiden kotipaikka on jossakin toisessa
jäsenvaltiossa, kaikki yhtiöosuudet. Tästä seuraa, että mainitun siirron jälkeen N:n tilanne kuuluu EY 43 artiklan soveltamisalaan
(ks. vastaavasti asia C‑152/03, Ritter‑Coulais, tuomio 21.2.2006, Kok. 2006, s. I‑1711, 32 kohta).
29     Näin ollen ei ole tarpeen tutkia EY 18 artiklan sovellettavuutta.
30     Kahteen ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että sellainen yhteisön jäsenvaltion kansalainen kuin pääasian kantaja,
joka kotipaikkansa siirron jälkeen asuu jossakin jäsenvaltiossa ja omistaa kaikki yhtiöosuudet yhtiöistä, joiden kotipaikka
on jossakin toisessa jäsenvaltiossa, voi vedota EY 43 artiklaan.

Kolmas ja viides ennakkoratkaisukysymys
31     Kolmannella ja viidennellä kysymyksellään, joita on myös tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää
vastausta siihen, onko EY 43 artiklaa tulkittava siten, että sen vastainen on sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen
jäsenvaltion säätämä järjestelmä, jossa omaisuuden arvonnousua verotetaan siinä tapauksessa, että verovelvollisen verotuksellinen
kotipaikka siirretään pois kyseisestä jäsenvaltiosta.
32     Alankomaiden vero-oikeudessa säädettiin pääasian oikeusriidan tosiseikkojen tapahtumahetkellä yhtiöosuuksien piilevää arvonnousua
koskevasta verotusjärjestelmästä, jonka osalta verotettavana tapahtumana oli verovelvollisen, joka omistaa merkittävän osuuden
yhtiöstä, kotipaikan siirto pois Alankomaista.
33     Tältä osin on aluksi huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan välitön verotus kuuluu yhteisön oikeuden tässä
kehitysvaiheessa jäsenvaltioiden toimivaltaan, mutta näiden on tätä toimivaltaansa käyttäessään noudatettava yhteisön oikeutta
(em. asia de Lasteyrie du Saillant, tuomion 44 kohta ja asia C‑446/03, Marks & Spencer, tuomio 13.12.2005, Kok. 2005, s. I‑10837,
29 kohta).
34     On kuitenkin selvää, että vaikka tällaisella järjestelmällä, josta WIB:llä, IW:llä ja URIW:llä säädettiin pääasian tosiseikkojen
tapahtumahetkellä, ei hollantilaista verovelvollista kielletä käyttämästä sijoittautumisoikeuttaan, siitä aiheutuvien epäedullisten
vaikutusten johdosta sillä kuitenkin rajoitetaan näiden oikeuksien käyttämistä.
35     Nimittäin analogisesti sen kanssa, mitä yhteisöjen tuomioistuin on jo vastaavan järjestelmän osalta lausunut (em. asia de
Lasteyrie du Saillant, tuomion 46 kohta), verovelvolliseen, joka haluaa hänelle EY 43 artiklan mukaan kuuluvia oikeuksia käyttäen
siirtää kotipaikkansa pois Alankomaiden alueelta, sovellettiin pääasian oikeusriidan tosiseikkojen tapahtumahetkellä epäedullisempaa
kohtelua kuin henkilöön, joka pitää kotipaikkansa Alankomaissa. Tällä verovelvollisella oli velvollisuus pelkästään tämän
siirron perusteella maksaa vero vielä toteutumattomasta tulosta, jota hänellä ei ollut käytettävissään, kun taas siinä tilanteessa,
että hän olisi jatkanut asumista Alankomaissa, arvonnousua olisi verotettu vasta silloin ja vain siltä osin kuin se tosiasiallisesti
olisi realisoitu. Tällä erilaisella kohtelulla saatettiin tehdä verovelvolliselle vähemmän houkuttelevaksi se, että hän siirtää
kotipaikkansa pois Alankomaista.
36     Tämä päätelmä vahvistuu tutkittaessa kyseisen yhtiöosuuksien piilevää arvonnousua koskevan verotusjärjestelmän yksityiskohtaisia
soveltamissäännöksiä. Ensinnäkin, vaikka maksun lykkäyksen saaminen oli ollut mahdollista, se ei ollut automaattista, vaan
sille oli asetettu edellytyksiä, joihin kuului muun muassa vakuuksien asettaminen. Näillä viimeksi mainituilla on jo sinänsä
rajoittava vaikutus, koska niillä estetään verovelvollista käyttämästä vakuudeksi annettua omaisuutta (ks. vastaavasti em.
asia de Lasteyrie du Saillant, tuomion 47 kohta).
37     Lisäksi kotipaikan siirron jälkeen tapahtuneita osakkeiden arvonalentumisia ei otettu huomioon veroa pienentävinä seikkoina
pääasian oikeusriidan tosiseikkojen tapahtumahetkellä. Tästä saattoi seurata, että vero, joka määrättiin mainitun siirron
yhteydessä vielä realisoimattomasta arvonnoususta ja jolle oli myönnetty maksunlykkäystä sekä joka sitten tuli maksettavaksi,
kun kyseiset osakkeet myöhemmin luovutettiin, olisi voinut olla suurempi kuin vero, joka verovelvollisen olisi tullut maksaa,
mikäli osakkeet olisi luovutettu samana luovutusajankohtana ilman verovelvollisen kotipaikan siirtoa pois Alankomaista. Vero
olisi näet siellä kannettu todellisen luovutuksessa saadun voiton, mahdollisesti alhaisemman tai jopa olemattoman, perusteella.
38     Lopuksi, kuten julkisasiamies perustellusti tuo esiin ratkaisuehdotuksensa 79 kohdassa, Alankomaista muuttamisen hetkellä
edellytetty veroilmoituksen antaminen on lisämuodollisuus, joka saattaa estää asianomaista muuttamasta enempää ja joka koskee
niitä verovelvollisia, jotka jatkavat kyseisessä jäsenvaltiossa asumista, vasta sillä hetkellä, kun he todellisuudessa luovuttavat
omistusosuutensa.
39     Näin ollen pääasiassa kyseessä oleva verotusjärjestelmä on omiaan rajoittamaan sijoittautumisvapauden käyttämistä.
40     Kuitenkin hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kansalliset toimenpiteet, jotka voivat haitata perustamissopimuksessa
taattujen perusvapauksien käyttämistä tai tehdä näiden vapauksien käyttämisestä vähemmän houkuttelevaa, voidaan silti hyväksyä
edellyttäen, että niillä on yleisen edun mukainen tavoite, niillä voidaan taata tämän tavoitteen saavuttaminen eikä niillä
ylitetä sitä, mikä on tarpeen niillä tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi (ks. vastaavasti em. asia de Lasteyrie du Saillant,
tuomion 49 kohta).
41     Sen edellytyksen osalta, että kyseisellä verojärjestelmällä on oltava yleisen edun mukainen tavoite, joka on myös oltava mahdollista
saavuttaa tällä järjestelmällä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että kun otetaan huomioon pääasiassa kyseessä
olevien kansallisten säännösten antamisen syntyhistoria, niiden tarkoituksena on etenkin jakaa alueperiaatteen perusteella
yhtiöosuuksien arvonnousua koskeva verotusvalta jäsenvaltioiden välillä. Alankomaiden hallituksen mukaan tämän sääntelyn tarkoituksena
on myös estää kaksinkertainen verotus.
42     On yhtäältä muistettava, että jäsenvaltioiden välisen verotusvallan jaon säilyttäminen on yhteisöjen tuomioistuimen tunnustama
oikeutettu tavoite (ks. vastaavasti em. asia Marks & Spencer, tuomion 45 kohta). Toisaalta EY 293 artiklan mukaan jäsenvaltiot
ryhtyvät keskenään tarvittaessa neuvotteluihin taatakseen kansalaistensa hyväksi kaksinkertaisen verotuksen poistamisen yhteisön
alueella.
43     Kaksinkertaisen verotuksen poistamisesta etuyhteydessä keskenään olevien yritysten tulonoikaisun yhteydessä tehtyä yleissopimusta
90/436/ETY (EYVL 1990, L 225, s. 10) lukuun ottamatta yhteisön tasolla ei kuitenkaan ole ryhdytty minkäänlaisiin yhtenäistäviin
tai yhdenmukaistaviin toimenpiteisiin, eivätkä jäsenvaltiot ole tehneet EY 293 artiklan nojalla tätä koskevia monenvälisiä
sopimuksia (ks. vastaavasti asia C‑336/96, Gilly, tuomio 12.5.1998, Kok. 1998, s. I‑2793, 23 kohta ja em. asia D, tuomion
50 kohta).
44     Tässä yhteydessä yhteisöjen tuomioistuin on jo lausunut, että yhteisön tason yhtenäistämis‑ tai yhdenmukaistamistoimien puuttuessa
jäsenvaltioilla on edelleen toimivalta sopimuksin tai yksipuolisesti päättää verotusvaltansa jakoperusteista erityisesti kaksinkertaisen
verotuksen poistamiseksi (em. asia Gilly, tuomion 24 ja 30 kohta; asia C‑307/97, Saint‑Gobain ZN, tuomio 21.9.1999, Kok. 1999,
s. I‑6161, 57 kohta; asia C‑385/00, De Groot, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11819, 93 kohta ja asia C‑513/03, van Hilten‑van
der Heijden, tuomio 23.2.2006, Kok. 2006, s. I‑1957, 47 ja 48 kohta).
45     Tältä osin on järkevää, että jäsenvaltiot seuraavat kansainvälistä käytäntöä ja varsinkin niitä mallisopimuksia, jotka Taloudellisen
yhteistyön ja kehityksen järjestö (OECD) on laatinut (ks. em. asia Gilly, tuomion 31 kohta ja em. asia van Hilten‑van der
Heijden, tuomion 48 kohta).
46     Omaisuuserien luovutuksesta saaduista voitoista kannetaan täten tulo‑ ja varallisuusveroja koskevan OECD:n malliverosopimuksen
– erityisesti sen vuoden 2005 toisinnossa – 13 artiklan 5 kappaleen mukaan verot maassa, jossa luovuttaja asuu. Kuten julkisasiamies
on korostanut ratkaisuehdotuksensa 96 ja 97 kohdassa, on tämän verotuksen alueperiaatteen mukaista, yhdistettynä ajalliseen
osatekijään eli oleskeluun Alankomaissa sen ajanjakson aikana, jona veronalainen voitto on syntynyt, että kyseessä olevissa
kansallisissa säännöksissä säädetään Alankomaissa syntyneestä arvonnoususta kannettavan sellaisen veron perimisestä, joka
on määrätty kyseisen verovelvollisen maastamuuton yhteydessä ja jonka maksua on lykätty siihen, kunnes osakkeet luovutetaan
tosiasiallisesti.
47     Tästä seuraa yhtäältä, että pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä on yleisen edun mukainen tavoite, ja toisaalta, että
sillä voidaan taata mainitun tavoitteen saavuttaminen.
48     Lopuksi on tutkittava, ylittääkö pääasian oikeusriidassa kyseessä olevan kaltainen toimenpide sen, mikä on tarpeen sillä tavoitellun
päämäärän saavuttamiseksi.
49     Käsillä olevan tuomion 38 kohdassa on tosin todettu, että kotipaikan siirron hetkellä edellytetty veroilmoituksen antaminen,
joka on välttämätöntä tuloveron laskemiseksi, on kyllä hallinnollinen muodollisuus, joka voi haitata asianomaista verovelvollista
perusvapauksien käytössä tai tehdä näiden vapauksien käyttämisestä tälle vähemmän houkuttelevaa, mutta sitä ei voida pitää
suhteettomana sen oikeutetun tavoitteen kannalta, joka koskee verotusvallan jakoa etenkin jäsenvaltioiden välisen kaksinkertaisen
verotuksen poistamiseksi.
50     Vaikka olisi ollut mahdollista määrittää sille jäsenvaltiolle, josta verovelvollinen on lähtöisin, kuuluva veron osa vasta
jälkikäteen osakkeiden tosiasiallisen luovutuksen hetkellä, tämä ei olisi vähentänyt tällaiselle verovelvolliselle lankeavia
velvollisuuksia. Sen veroilmoituksen lisäksi, joka tämän olisi pitänyt antaa Alankomaiden veroviranomaisille omistusosuuksiensa
luovutuksen hetkellä, hänen olisi pitänyt säilyttää kaikki tositteet, joilla määritettäisiin osakkeiden markkina-arvo hänen
kotipaikkansa siirron hetkellä sekä mahdolliset vähennyskelpoiset kulut.
51     Sitä vastoin velvollisuudesta asettaa vakuus, joka vaaditaan normaalisti erääntyneen veron maksunlykkäyksen saamiseksi, on
todettava, että vaikka tällainen velvollisuus epäilemättä helpottaa tämän veron kantamista ulkomailla asuvalta, se ylittää
sen, mikä on ehdottomasti tarpeen tällaisen verojärjestelmän, joka perustuu verotuksen alueperiaatteeseen, toimivuuden ja
tehokkuuden takaamiseksi. On nimittäin olemassa perusvapauksia vähemmän rajoittavia keinoja.
52     Kuten julkisasiamies on tuonut esiin ratkaisuehdotuksensa 113 kohdassa, yhteisön lainsäätäjä on jo toteuttanut yhdenmukaistamistoimenpiteitä,
joilla tavoitellaan olennaisilta osin samaa päämäärää. Jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten keskinäisestä avusta
välittömien verojen, tiettyjen valmisteverojen ja vakuutusmaksuista perittävien verojen alalla 19 päivänä joulukuuta 1977
annetun neuvoston direktiivin 77/799/ETY (EYVL L 336, s. 15), sellaisena kuin se on muutettuna 16.11.2004 annetulla neuvoston
direktiivillä 2004/106/EY (EUVL L 359, s. 30), mukaan jäsenvaltio voi pyytää toisen jäsenvaltion viranomaisia toimittamaan
sille kaikki tiedot, joiden perusteella se voi vahvistaa oikean tuloveron määrän (asia C‑55/98, Vestergaard, tuomio 28.10.1999,
Kok. 1999, s. I‑7641, 26 kohta ja asia C‑422/01, Skandia ja Ramstedt, tuomio 26.6.2003, Kok. 2003, s. I‑6817, 42 kohta).
53     Lisäksi keskinäisestä avunannosta Euroopan maatalouden ohjaus‑ ja tukirahaston rahoitusjärjestelmään kuuluvista toimista aiheutuvien
saatavien sekä maatalousmaksujen ja tullien perinnässä 15 päivänä maaliskuuta 1976 annetussa neuvoston direktiivissä 76/308/ETY
(EYVL L 73, s. 18), sellaisena kuin se on muutettuna 15.6.2001 annetulla neuvoston direktiivillä 2001/44/EY (EYVL L 175, s.
17), säädetään, että jäsenvaltio voi pyytää apua toiselta jäsenvaltiolta tiettyjä veroja, joihin kuuluvat tulo‑ ja varallisuusverot,
koskevien saatavien perinnässä.
54     Lopuksi tässä yhteydessä voidaan katsoa tavoitellun päämäärän kannalta oikeasuhteiseksi ainoastaan sellainen arvopaperituloja
koskeva verotusjärjestelmä, jossa otetaan täysin huomioon arvonalennukset, jotka saattavat aiheutua kyseisen verovelvollisen
kotipaikan siirron jälkeen, ellei näitä arvonalennuksia sitten ole otettu huomioon jo vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
55     Näin ollen kolmanteen ja viidenteen kysymykseen on vastattava, että EY 43 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastainen
on sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion säätämä järjestelmä, jossa omaisuuden arvonnousua verotetaan
siinä tapauksessa, että verovelvollisen verotuksellinen kotipaikka siirretään pois kyseisestä jäsenvaltiosta, sikäli kuin
tämän veron maksunlykkäyksen myöntäminen edellyttää vakuuksien asettamista ja sikäli kuin järjestelmässä ei täysin oteta huomioon
arvonalennuksia, jotka aiheutuvat asianomaisen kotipaikan siirron jälkeen ja joita ei ole otettu huomioon vastaanottavassa
jäsenvaltiossa.

Neljäs ennakkoratkaisukysymys
56     Neljännellä kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää vastausta siihen, poistaako sen vakuuden vapauttaminen,
joka on asetettu arvopapereiden arvonnoususta kannettavan veron maksunlykkäyksen saamiseksi, olemassa olevan rajoituksen taannehtivasti
pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa. Tuomioistuin kysyy lisäksi, vaikuttaako sen säädöksen muoto, jonka nojalla
vakuus on vapautettu, jollakin tavalla tähän arviointiin. Tuomioistuin haluaa lopuksi tietää, onko näin mahdollisesti aiheutuneesta
vahingosta maksettava korvausta.
57     Kuten julkisasiamies on huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 128 kohdassa, vakuuden asettamisesta aiheutuu pääsääntöisesti kustannuksia.
Erityisesti yhtiön osakkeiden panttaaminen saattaa vähentää niiden haltijan luottokelpoisuutta ja johtaa mahdollisesti siihen,
että hänelle tarjotaan huonompia luottoehtoja. Tällaisia seurauksia ei täten poisteta taannehtivasti yksin vakuuden vapauttamisella.
58     Lisäksi on todettava, että vakuuden vapauttamisessa sovelletun säädöksen muotoa koskevalla kysymyksellä ei tältä osin ole
merkitystä.
59     Siltä osin kuin on kyse mahdollisuudesta saada korvausta siitä vahingosta, joka on aiheutunut velvollisuudesta asettaa vakuus
kyseisen veron maksunlykkäyksen saamiseksi, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltioiden tuomioistuinten
on EY 10 artiklassa vahvistetun yhteistyöperiaatteen mukaisesti varmistettava yhteisön oikeuden välittömän oikeusvaikutuksen
perusteella oikeussubjekteille syntyvän oikeussuojan toteutuminen. Koska kyseisellä alalla ei ole annettu yhteisön säännöksiä,
kunkin jäsenvaltion asiana on sisäisessä oikeusjärjestyksessään määrittää toimivaltaiset tuomioistuimet ja antaa menettelysäännöt
sellaisia oikeussuojakeinoja varten, joilla pyritään turvaamaan yhteisön oikeuden välittömään oikeusvaikutukseen perustuvat
oikeussubjektien oikeudet. Nämä menettelysäännöt eivät kuitenkaan saa olla epäedullisempia kuin ne, jotka koskevat samankaltaisia
jäsenvaltion sisäiseen oikeuteen perustuvia vaatimuksia (vastaavuusperiaate), eivätkä ne saa olla sellaisia, että yhteisön
oikeusjärjestyksessä vahvistettujen oikeuksien käyttäminen on käytännössä mahdotonta tai suhteettoman vaikeaa (tehokkuusperiaate)
(ks. vastaavasti asia 33/76, Rewe, tuomio 16.12.1976, Kok. 1976, s. 1989, Kok. Ep. III, s. 271, 5 kohta; asia C‑312/93, Peterbroeck,
tuomio 14.12.1995, Kok. 1995, s. I‑4599, 12 kohta ja yhdistetyt asiat C‑397/98 ja C‑410/98, Metallgesellschaft ym., tuomio
8.3.2001, Kok. 2001, s. I‑1727, 85 kohta).
60     Lisäksi yhteisöjen tuomioistuin on jo lausunut, että kansallisessa oikeudessa on säänneltävä edellä mainittuja periaatteita
noudattaen kaikki perusteettomasti kannettujen verojen palauttamiseen liittyvät liitännäiskysymykset, kuten mahdollinen koron
maksu, mukaan lukien päivä, josta lukien korko on laskettava, sekä koron suuruus (asia 26/74, Roquette frères v. komissio,
tuomio 21.5.1976, Kok. 1976, s. 677, 11 ja 12 kohta; asia 130/79, Express Dairy Foods, tuomio 12.6.1980, Kok. 1980, s. 1887,
Kok. Ep. V, s. 235, 16 ja 17 kohta sekä em. asia Metallgesellschaft ym., tuomion 86 kohta).
61     Asian laita ei ole eri tavoin silloin, kun kyse on vaatimuksesta maksaa viivästyskorkoa, jonka tarkoituksena on korvata vakuuksien
asettamisesta aiheutuneet mahdolliset kulut, kun otetaan huomioon ne samankaltaisuudet, jotka ovat olemassa perusteettomasti
kannettujen verojen palautuksen ja yhteisön oikeuden vastaisesti vaadittujen vakuuksien vapauttamisen välillä.
62     Lisäksi on huomattava, että yhteisön oikeuden vastaisesti vaaditun vakuuden asettamisen aiheuttama vahinko voi synnyttää vahingonkorvausvastuun
riidanalaisen toimenpiteen tekijänä olevalle jäsenvaltiolle.
63     Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että jotta jäsenvaltiolla olisi velvollisuus korvata yksityisille sen
syyksi luettavalla yhteisön oikeuden rikkomisella aiheutetut vahingot, seuraavan kolmen edellytyksen on täytyttävä: rikotulla
oikeusnormilla on oltava tarkoitus antaa oikeuksia yksityisille, rikkomisen on oltava riittävän ilmeistä ja vahingon, joka
on aiheutunut henkilöille, joiden oikeuksia on loukattu, on oltava välittömässä syy-yhteydessä valtion velvoitteen laiminlyöntiin.
Näitä edellytyksiä on arvioitava tilanteen mukaan (yhdistetyt asiat C‑46/93 ja C‑48/93, Brasserie du pêcheur ja Factortame,
tuomio 5.3.1996, Kok. 1996, s. I‑1029, 51 kohta; yhdistetyt asiat C‑178/94, C‑179/94 ja C‑188/94–C‑190/94, Dillenkofer ym.,
tuomio 8.10.1996, Kok. 1996, s. I‑4845, 21 kohta sekä asia C‑424/97, Haim, tuomio 4.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5123, 36 kohta).
64     Erityisesti toisen edellytyksen osalta yhteisöjen tuomioistuin on jo lausunut, että yhtäältä yhteisön oikeuden rikkominen
on riittävän ilmeistä silloin, kun jäsenvaltio on lainsäädäntövaltaansa käyttäessään ylittänyt selvällä ja vakavalla tavalla
sen toimivallan käytölle asetetut rajat (ks. em. yhdistetyt asiat Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomion 55 kohta sekä
em. yhdistetyt asiat Dillenkofer ym., tuomion 25 kohta), ja toisaalta silloin, kun kyseisellä jäsenvaltiolla oli yhteisön
oikeutta rikkoessaan oleellisesti vähentynyt tai jopa olematon harkintavalta, pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan
katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen (asia C‑5/94, Hedley Lomas, tuomio 23.5.1996, Kok. 1996, s. I‑2553, 28 kohta).
65     Sen arvioimiseksi, onko yhteisön oikeuden rikkominen riittävän ilmeistä rikkomista, korvausvaadetta käsittelevän kansallisen
tuomioistuimen on otettava huomioon kaikki sen käsiteltävänä olevaa tilannetta koskevat seikat. Näistä seikoista on mainittava
rikotun oikeusnormin selkeys ja täsmällisyys, laiminlyönnin tai vahinkoa aiheuttaneen teon tahallisuus tai tahattomuus, mahdollisen
oikeudellisen erehdyksen anteeksiannettavuus tai anteeksiantamattomuus ja se seikka, onko yhteisön toimielimen toiminta voinut
myötävaikuttaa yhteisön oikeuden vastaisten kansallisten toimenpiteiden tai menettelyiden toteuttamiseen tai ylläpitämiseen
(ks. em. yhdistetyt asiat Brasserie du pêcheur ja Factortame, tuomion 56 kohta ja em. asia Haim, tuomion 43 kohta).
66     Tältä osin on tuotava esiin, että kyseessä olevat yhteisön oikeuden oikeussäännöt ovat perustamissopimuksen määräyksiä, jotka
olivat voimassa ja suoraan sovellettavissa jo ennen pääasian tosiseikkoja. Sinä ajankohtana, jolloin kyseinen verojärjestelmä
tuli voimaan, eli 1.1.1997, yhteisöjen tuomioistuin ei kuitenkaan ollut vielä antanut edellä mainittua de Lasteyrie du Saillant
‑tuomiota, jossa se lausui ensimmäistä kertaa, että velvollisuus asettaa vakuus arvopapereiden arvonnoususta kannettavan veron
maksunlykkäyksen saamiseksi, eli velvollisuus, joka on monessa suhteessa analoginen pääasiassa kyseessä olevan velvollisuuden
kanssa, on sijoittautumisvapauden vastainen.
67     Näin ollen neljänteen kysymykseen on vastattava, että yhteisön oikeuden vastaisesti vaaditun vakuuden asettamisesta mahdollisesti
aiheutuva rajoitus ei poistu taannehtivasti pelkästään tämän vakuuden vapauttamisella. Sen säädöksen muodolla, jonka nojalla
vakuus on vapautettu, ei ole merkitystä tässä arvioinnissa. Silloin kun jäsenvaltiossa on säädetty viivästyskorosta sisäisen
oikeuden vastaisesti vaaditun vakuuden palauttamisen yhteydessä, nämä korot tulevat maksettaviksi myös yhteisön oikeuden rikkomistapauksessa.
Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen on arvioitava yhteisöjen tuomioistuimen antamien suuntaviivojen mukaisesti
ja vastaavuusperiaatetta sekä tehokkuusperiaatetta noudattaen, onko kyseisen jäsenvaltion korvattava vahinko, joka on aiheutunut
velvollisuudesta asettaa tällainen vakuus.

Oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskeva järjestelmä
68     Vaikka ennakkoratkaisupyynnön kysymysosassa ei mainita kuin edellä käsitellyt viisi kysymystä, tässä samassa päätöksessä olevasta
viittauksesta edellä mainittuun asiaan D käy ilmi, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toivoo saavansa selvennyksen
Alankomaiden oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskevan järjestelmän yhteensopivuudesta yhteisön oikeuden kanssa. Tässä tapauksessa
se on yksi niistä kysymyksistä, joita tämä tuomioistuin joutuu käsittelemään pääasiassa kyseessä olevassa oikeusriidassa.
69     Vakiintuneessa oikeuskäytännössä on kuitenkin katsottu, että koska ennakkoratkaisulla on pyrittävä antamaan kansalliselle
tuomioistuimelle hyödyllinen tulkinta yhteisön oikeudesta, kansallisen tuomioistuimen on määriteltävä esittämiinsä kysymyksiin
liittyvät tosiasiat ja oikeudelliset seikat tai ainakin selostettava ne tosiseikkoja koskevat lähtökohdat, joihin nämä kysymykset
perustuvat (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑320/90–C‑322/90, Telemarsicabruzzo ym., tuomio 26.1.1993, Kok. 1993, s. I‑393, Kok.
Ep. XIV, s. I‑1, 6 ja 7 kohta; asia C‑67/96, Albany, tuomio 21.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5751, 39 kohta ja asia C‑176/96, Lehtonen
ja Castors Braine, tuomio 13.4.2000, Kok. 2000, s. I‑2681, 22 kohta).
70     Ennakkoratkaisupyynnöissä annetut tiedot eivät ole tarpeen ainoastaan sen vuoksi, että yhteisöjen tuomioistuin voi niiden
perusteella antaa soveltamiskelpoisen vastauksen, vaan myös siksi, että jäsenvaltioiden hallituksilla ja tietyillä muilla
osapuolilla on niiden perusteella mahdollisuus esittää huomautuksensa yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 23 artiklan mukaisesti.
Yhteisöjen tuomioistuimen on huolehdittava siitä, että kyseiset osapuolet voivat käyttää tätä mahdollisuutta, kun otetaan
huomioon se, että mainitun määräyksen mukaan ainoastaan ennakkoratkaisupyynnöt annetaan tiedoksi näille osapuolille (ks. mm.
asia C‑458/93, Saddik, määräys 23.3.1995, Kok. 1995, s. I‑511, 13 kohta; em. asia Albany, tuomion 40 kohta sekä em. asia Lehtonen
ja Castors Braine, tuomion 23 kohta).
71     On kuitenkin todettava, että mainitut edellytykset eivät täyty oikeudenkäyntikulujen korvaamista koskevan järjestelmän osalta.
72     Näin ollen mainittua järjestelmää koskeva kysymys jätetään tutkimatta.

Oikeudenkäyntikulut
73     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Sellainen yhteisön jäsenvaltion kansalainen kuin pääasian kantaja, joka kotipaikkansa siirron jälkeen asuu jossakin jäsenvaltiossa
ja omistaa kaikki yhtiöosuudet yhtiöistä, joiden kotipaikka on jossakin toisessa jäsenvaltiossa, voi vedota EY 43 artiklaan.
2)
EY 43 artiklaa on tulkittava siten, että sen vastainen on sellainen pääasiassa kyseessä olevan kaltainen jäsenvaltion säätämä
järjestelmä, jossa omaisuuden arvonnousua verotetaan siinä tapauksessa, että verovelvollisen verotuksellinen kotipaikka siirretään
pois kyseisestä jäsenvaltiosta, sikäli kuin tämän veron maksunlykkäyksen myöntäminen edellyttää vakuuksien asettamista ja
jossa ei täysin oteta huomioon arvonalennuksia, jotka aiheutuvat asianomaisen kotipaikan siirron jälkeen ja joita ei ole otettu
huomioon vastaanottavassa jäsenvaltiossa.
3)
Yhteisön oikeuden vastaisesti vaaditun vakuuden asettamisesta mahdollisesti aiheutuva rajoitus ei poistu taannehtivasti pelkästään
tämän vakuuden vapauttamisella. Sen säädöksen muodolla, jonka nojalla vakuus on vapautettu, ei ole merkitystä tässä arvioinnissa.
Silloin kun jäsenvaltiossa on säädetty viivästyskorosta sisäisen oikeuden vastaisesti vaaditun vakuuden palauttamisen yhteydessä,
nämä korot tulevat maksettaviksi myös yhteisön oikeuden rikkomistapauksessa. Lisäksi ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen
on arvioitava yhteisöjen tuomioistuimen antamien suuntaviivojen mukaisesti ja vastaavuusperiaatetta sekä tehokkuusperiaatetta
noudattaen, onko kyseisen jäsenvaltion korvattava vahinko, joka on aiheutunut velvollisuudesta asettaa tällainen vakuus.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.