CELEX: 62008CJ0467
Tilnærmelse af lovgivningerne
ophavsret og beslægtede rettigheder
direktiv 2001/29/EF
retten til reproduktion
undtagelser og begrænsninger
undtagelsen for så vidt angår kopiering til privat brug
begrebet »rimelig kompensation«
ensartet fortolkning
medlemsstaternes gennemførelse
kriterier
grænser
afgift for privatkopiering på udstyr, apparater og medier til digital reproduktion

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af begrebet »rimelig kompensation« i artikel 5, stk. 2, litra
b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og
beslægtede rettigheder i informationssamfundet (EFT L 167, s. 10), der udbetales til indehaverne af ophavsretten i medfør
af »undtagelsen for så vidt angår privatkopiering«.
Anmodningen er blevet fremsat i en sag mellem Padawan SL (herefter »Padawan«) og Sociedad General de Autores y Editores de
España (herefter »SGAE«) vedrørende »afgiften for privatkopiering«, som Padawan angiveligt er skyldig for de CD-R’er, CD-RW’er,
DVD-R’er og MP3-afspillere, som selskabet markedsfører.

Retsforskrifter

Direktiv 2001/29
9., 10., 31., 32., 35., 38. og 39. betragtning til direktiv 2001/29 har følgende ordlyd:
»(9)      Udgangspunktet for en harmonisering af ophavsret og beslægtede rettigheder bør være et højt beskyttelsesniveau, da sådanne
rettigheder er af afgørende betydning for den intellektuelle skabelsesproces. En sådan beskyttelse bidrager til at bevare
og udvikle kreativiteten til gavn for ophavsmænd, kunstnere, producenter, forbrugere, kulturen, industrien og almenheden generelt.
Intellektuel ejendomsret er derfor blevet anerkendt som en integrerende del af ejendomsretten.
(10)      Hvis ophavsmænd og kunstnere skal kunne fortsætte deres kreative og kunstneriske arbejde, er det nødvendigt, at de modtager
et passende vederlag for anvendelsen af deres værker, og det samme gælder producenterne, der skal kunne finansiere dette arbejde.
[…]
[…]
(31)      Det er nødvendigt at bevare en rimelig balance med hensyn til rettigheder og interesser mellem de forskellige kategorier af
rettighedshavere og mellem de forskellige kategorier af rettighedshavere og brugere af beskyttede frembringelser. […]
(32)      Direktivet indeholder en udtømmende opregning af undtagelser og indskrænkninger til reproduktionsretten og retten til overføring
til almenheden. Nogle undtagelser og indskrænkninger finder i givet fald kun anvendelse på retten til reproduktion. Listen
tager behørigt hensyn til medlemsstaternes forskellige retlige traditioner, samtidig med at den tilsigter at sikre det indre
markeds funktion. Det er ønskeligt, at medlemsstaterne anvender disse undtagelser og indskrænkninger på ensartet vis, hvilket
vil blive vurderet i forbindelse med den fremtidige gennemgang af gennemførelseslovgivningen.
[…]
(35)      I visse undtagelsestilfælde bør rettighedshavere have en rimelig kompensation for anvendelsen af deres beskyttede værker eller
andre beskyttede frembringelser. Når det fastsættes, hvilken form en sådan rimelig kompensation skal have, hvilke nærmere
bestemmelser der skal gælde for den, og hvilket omfang den eventuelt skal have, bør der tages hensyn til de særlige omstændigheder
i hvert enkelt tilfælde. I forbindelse med vurderingen af disse omstændigheder kan det være relevant som kriterium at lægge
til grund, om rettighedshaverne eventuelt har lidt skade som følge af den pågældende handling. I visse sager, hvor rettighedshaverne
allerede har modtaget en anden form for betaling, f.eks. som del af en licensafgift, bør der ikke forfalde specifik eller
særskilt betaling. Ved fastsættelsen af størrelsen af den rimelige kompensation bør der tages hensyn til, i hvor stor udstrækning
der anvendes tekniske beskyttelsesforanstaltninger som nævnt i dette direktiv. I visse situationer, hvor skaden for rettighedshaveren
er minimal, bør der ikke være betalingspligt.
[…]
(38)      Medlemsstaterne bør have mulighed for at indføre en undtagelse eller indskrænkning med hensyn til retten til reproduktion
mod en rimelig kompensation for visse former for reproduktion af lyd-, video- og audiovisuelt materiale til privat brug. Dette
kan indebære indførelse af eller fortsat anvendelse af vederlagsordninger som kompensation for rettighedshavernes skade. […]
(39)      Hvis undtagelsen eller indskrænkningen anvendes på privatkopiering, bør medlemsstaterne tage behørigt hensyn til den teknologiske
og økonomiske udvikling, navnlig for så vidt angår digital privatkopiering og vederlagsordninger, når der findes effektive
tekniske beskyttelsesforanstaltninger. Sådanne undtagelser eller indskrænkninger bør hverken hindre anvendelsen af tekniske
foranstaltninger eller deres gennemførelse over for ulovlig omgåelse.«
Det bestemmes i artikel 2 i direktiv 2001/29:
»Medlemsstaterne indfører en eneret til at tillade eller forbyde direkte eller indirekte, midlertidig eller permanent reproduktion
på en hvilken som helst måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis:
a)      for ophavsmænd for så vidt angår deres værker
b)      for udøvende kunstnere for så vidt angår optagelser af deres fremførelser
c)      for fremstillere af fonogrammer for så vidt angår deres fonogrammer
d)      for producenter af den første filmoptagelse for så vidt angår den originale film eller eksemplarer heraf, og
e)      for radio- og fjernsynsforetagender for så vidt angår optagelser af deres udsendelser, hvad enten der er tale om trådbunden
eller trådløs transmission, herunder via kabel eller satellit.«
Artikel 5 i direktiv 2001/29, der har overskriften »Undtagelser og indskrænkninger«, bestemmer i stk. 2, litra b):
»Medlemsstaterne kan indføre undtagelser fra eller indskrænkninger i den i artikel 2 nævnte ret til reproduktion med hensyn
til:
[…]
b)      reproduktioner på ethvert medium foretaget af en fysisk person til privat brug og til formål, der hverken direkte eller indirekte
er kommercielle, forudsat at rettighedshaverne modtager en rimelig kompensation, i forbindelse med hvilken der tages hensyn
til anvendelse eller ikke-anvendelse af de i artikel 6 nævnte tekniske foranstaltninger på det pågældende værk eller den pågældende
frembringelse.«
Nævnte direktivs artikel 5, stk. 5, fastsætter:
»Undtagelser og indskrænkninger efter stk. 1, 2, 3 og 4 må kun anvendes i visse specielle tilfælde, der ikke strider mod den
normale udnyttelse af værket eller andre frembringelser og ikke indebærer urimelig skade for rettighedshaverens legitime interesser.«
Samme direktivs artikel 6, der har overskriften »Forpligtelser vedrørende tekniske foranstaltninger«, fastsætter i stk. 3
og 4:
»3.      Ved »tekniske foranstaltninger« forstås i dette direktiv teknologier, anordninger eller komponenter, der under deres normale
funktion har til formål at forhindre eller begrænse handlinger i forbindelse med værker eller andre frembringelser, som indehaveren
af lovfæstede ophavsrettigheder eller ophavsretsbeslægtede rettigheder eller sui generis-rettigheder efter kapitel III i direktiv
96/9/EF ikke har givet tilladelse til. Tekniske foranstaltninger skal anses som »effektive«, hvis anvendelsen af beskyttede
værker eller andre frembringelser styres af rettighedshaveren ved anvendelse af en adgangskontrol- eller beskyttelsesforanstaltning,
f.eks. kryptering, scrambling eller anden omdannelse af værket eller andre frembringelser eller en kopikontrolanordning, der
opfylder beskyttelsesformålet.
4.      Uanset den retlige beskyttelse i henhold til stk. 1 skal medlemsstaterne, hvor rettighedshaverne ikke har truffet frivillige
foranstaltninger, herunder aftaler mellem rettighedshaverne og andre involverede parter, træffe passende foranstaltninger
til at sikre, at rettighedshaverne giver den, der nyder godt af en undtagelse eller en indskrænkning i henhold til national
lovgivning i overensstemmelse med artikel 5, stk. 2, litra a), c), d) og e), stk. 3, litra a), b) eller e), sådanne midler
til at drage fordel af denne undtagelse eller indskrænkning, i det omfang de er nødvendige for at kunne drage fordel af undtagelsen
eller indskrænkningen, forudsat at den begunstigede har lovlig adgang til det pågældende beskyttede værk eller den pågældende
beskyttede anden frembringelse.
En medlemsstat kan også træffe sådanne foranstaltninger vedrørende en person, der nyder godt af en undtagelse eller indskrænkning
hjemlet i artikel 5, stk. 2, litra b), medmindre rettighedshaverne allerede har gjort reproduktion til privat brug muligt
i det omfang, det er nødvendigt for at kunne drage fordel af den pågældende undtagelse eller indskrænkning og i overensstemmelse
med bestemmelserne i artikel 5, stk. 2, litra b), og artikel 5, stk. 5, uden at dette hindrer rettighedshaverne i at træffe
relevante foranstaltninger med hensyn til antallet af reproduktioner i overensstemmelse med disse bestemmelser.
[…]«

Nationale bestemmelser
Den relevante lovgivning er indeholdt i kongeligt lovdekret nr. 1/1996 af 12. april 1996 om godkendelse af den kodificerede
version af lov om intellektuel ejendomsret (herefter »TRLPI«). Dette kongelige lovdekret blev ændret i forbindelse med gennemførelsen
af direktiv 2001/29 ved lov nr. 23/2006 af 7. juli 2006 om ændring af lov om intellektuel ejendomsret, som godkendt ved kongeligt
lovdekret 1/1996 (BOE nr. 162 af 8.7.2006, s. 25561).
TRLPI’s artikel 17, der har overskriften »Eneret til udnyttelse og gennemførelsesbestemmelser«, har følgende ordlyd:
»Ophavsmanden har eneret til udøvelse af retten til udnyttelse af hans værk under enhver form og navnlig retten til reproduktion
[...] sidstnævnte ret må ikke udøves uden hans tilladelse bortset fra de tilfælde, der er fastsat i denne lov.«
Under overskriften »Reproduktion« bestemmer TRLPI’s artikel 18:
»Ved reproduktion forstås den direkte eller indirekte, midlertidige eller permanente reproduktion på en hvilken som helst
måde og i en hvilken som helst form, helt eller delvis af værket med hensyn til dets udbredelse og kopiering.«
I henhold til TRLPI’s artikel 31, stk. 2,
»kan allerede udbredte værker reproduceres uden ophavsmandens tilladelse, når reproduktionen foretages af en fysisk person
til privat brug af værker, som denne lovligt har adgang til, forudsat at kopien ikke er genstand for kollektiv eller lukrativ
anvendelse med forbehold for bestemmelserne om rimelig kompensation i artikel 25 […]«
TRLPI’s artikel 25, der har overskriften »Rimelig kompensation for privatkopiering«, bestemmer i stk. 1, 2 og 4:
»1.      Reproduktioner, der udelukkende er til privat brug, via apparater eller ikke-typografiske tekniske instrumenter, af værker
udbredt i form af bøger eller publikationer, som lovmæssigt sidestilles med bøger, samt fonogrammer, videogrammer eller andre
lyd-, video- eller audiovisuelle medier, giver de i stk. 4, litra b), anførte personer ret til en rimelig engangskompensation
for hver af de tre angivne reproduktionsmetoder som kompensation for de gebyrer for intellektuelle ejendomsrettigheder, der
ikke længere kan opkræves som følge af nævnte reproduktion. […]
2.      Denne kompensation fastlægges for hver reproduktionsmetode i relation til det udstyr, de apparater og materielle medier, der
er egnet til at foretage nævnte reproduktion, der er blevet udført på det spanske område eller erhvervet uden for dette med
henblik på distribution eller anvendelse af disse på samme område.
[…]
4.      Hvad angår den retlige forpligtelse, der nævnes i stk. 1, forstås ved:
a)      Debitorer: producenter i Spanien, når disse virker som kommercielle distributører, og personer, der uden for det spanske område
erhverver udstyr, apparater og materielle medier, som nævnt i stk. 2, med henblik på deres kommercielle distribution eller
anvendelse.
Distributører, engros- og detailhandlere, der efterfølgende erhverver nævnte udstyr, apparater og materielle medier, forpligtes
til at betale kompensationen solidarisk med de debitorer, der har leveret dette, medmindre det kan bevises, at de faktisk
har betalt den og med forbehold af bestemmelserne i stk. 14, 15 og 20.
b)       Kreditorer: ophavsmænd til værker, der er blevet offentligt anvendt i en af de i stk. 1 nævnte former, i fællesskab med –
afhængig af reproduktionsprocessen og -metoden – forlæggere, fremstillere af fonogrammer og videogrammer og udøvende kunstnere,
hvis præsentation er blevet registreret på disse fonogrammer og videogrammer.«
TRLPI’s artikel 25, stk. 6, fastsætter godkendelsesproceduren for kompensationsbeløbet, som hver debitor skal yde for så vidt
angår udstyr, apparater og materielle medier til digital reproduktion, hvilken procedure inddrager kulturministeriet, ministeriet
for industri, turisme og handel, sammenslutninger, som forvalter ophavsrettigheder, sektororganisationerne, som med flertal
repræsenterer debitorerne, den spanske forbrugersammenslutning samt økonomi- og finansministeriet.
Samme stk. 6 fastsætter, at »parterne under forhandlingsprocessen – og i alle tilfælde kulturministeriet og ministeriet for
industri, turisme og handel – med henblik på vedtagelse af den fællesministerielle afgørelse, der nævnes i den foregående
bestemmelse, navnlig skal tage hensyn til følgende kriterier:
a)      den faktisk forvoldte skade på rettighedsindehaverne i forbindelse med de i stk. 1 nævnte reproduktioner, idet der dog i situationer,
hvor skaden for rettighedshaveren er minimal, ikke bør være betalingspligt
b)      omfanget af brugen af udstyr, apparater eller i forbindelse med de i stk. 1 angivne reproduktioner
c)      udstyrets, apparaternes og de fysiske mediers lagringskapacitet
d)      reproduktionernes kvalitet
e)      disponibilitet, graden af anvendelse og effektivitet af de i artikel 161 nævnte tekniske foranstaltninger
f)      reproduktionernes holdbarhed
g)      at kompensationsbeløbene for de forskellige former for udstyr eller apparater skal stå i et rimeligt økonomisk forhold til
den endelige gennemsnitspris for slutforbrugeren«.
TRLPI’s artikel 25 indeholder et stk. 12 vedrørende de personer, det pålægges at betale kompensationen, der har følgende ordlyd:
»Forpligtelsen til at betale kompensation opstår i følgende tilfælde:
a)      for producenter, når de virker som distributører, og for personer, detr erhverver udstyr, apparater og materielle medier uden
for det spanske område med henblik på deres kommercielle distribution, på tidspunktet for debitorens effektuering af ejendomsrettens
overgang eller om nødvendigt på tidspunktet for ophøret af anvendelsen eller brugen af hvilken som helst af de nævnte udstyr,
apparater eller materielle medier
b)      for personer, der erhverver udstyr, apparater og materielle medier uden for det spanske område med henblik på anvendelse heraf
på dette område, på tidspunktet for erhvervelsen.«

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
SGAE er et af de organer, der varetager forvaltningen af intellektuelle ejendomsrettigheder i Spanien.
Padawan markedsfører CD-R’er, CD-RW’er, DVD-R’er og MP3-afspillere. SGAE afkrævede Padawan betaling af »afgiften for privatkopiering«,
der er fastsat i TRLPI’s artikel 25, for årene 2002 til 2004. Sidstnævnte afslog dette med den begrundelse, at anvendelsen
af denne afgift på digitale medier uden forskel og uafhængigt af deres tilsigtede funktion (privat brug eller anden professionel
eller kommerciel aktivitet) er i strid med direktiv 2001/29. Ved dom af 14. juni 2007 gav Juzgado de lo Mercantil n
o
4 de Barcelona SGAE fuldstændig medhold i kravet, og Padawan blev tilpligtet at betale et beløb på 16 759,25 EUR med tillæg
af procesrenter.
Padawan ankede denne dom til den forelæggende ret.
Efter høring af de berørte parter og det offentliges repræsentant om, hvorvidt det var hensigtsmæssigt at fremsætte en anmodning
om præjudiciel afgørelse, har Audiencia Provincial de Barcelona udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)      Indebærer begrebet »rimelig kompensation« i artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29/EF en harmonisering, uafhængigt
af medlemsstaternes beføjelse til at vælge de vederlagsordninger, som de finder relevante for at gennemføre retten til en
»rimelig kompensation« af de indehavere af intellektuelle ejendomsrettigheder, der er berørt af indførelsen af undtagelsen
for retten til reproduktion til privat brug?
2)      Skal ordningen, uanset hvilken ordning den enkelte medlemsstat anvender til at fastsætte den rimelige kompensation, overholde
en rimelig balance mellem de berørte, på den ene side indehaverne af de intellektuelle ejendomsrettigheder, der er berørt
af undtagelsen for privatkopiering, og som er kreditorer for kompensationen, og på den anden side de direkte eller indirekte
betalingspligtige, og er denne ligevægt bestemt af begrundelsen for den rimelige kompensation, nemlig at afhjælpe den skade,
der følger af undtagelsen for privatkopiering?
3)
Skal afgiften
(den rimelige kompensation for privatkopiering), når en medlemsstat vælger den ordning at afgiftsbelægge udstyr, apparater
og materialer til digital reproduktion,
nødvendigvis
– i overensstemmelse med formålet med artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29/EF og denne bestemmelses kontekst –
være forbundet med den formodede brug af udstyret og materialerne til at foretage
reproduktioner, der er omfattet af undtagelsen for
privatkopiering
, således at anvendelsen af afgiften er berettiget, når udstyret, apparaterne og medierne til digital reproduktion formodentlig
skal anvendes til privatkopiering, og ikke i modsat fald?
4)      Er det, hvis en medlemsstat vælger en »afgiftsordning« for privatkopiering, i overensstemmelse med begrebet »rimelig kompensation«
at anvende »afgiften« uden forskel på virksomheder og erhvervsdrivende, som klart erhverver de digitale reproduktionsapparater
og de digitale reproduktionsmedier til formål, der er privatkopiering uvedkommende?
5)      Er det af den spanske stat indførte system med forskelsløs pålæggelse af afgiften for privatkopiering på alt udstyr og alle
apparater og materialer til digital reproduktion i strid med direktiv 2001/29/EF, eftersom der ophører med at være en passende
sammenhæng mellem den rimelige kompensation og rettighedsindskrænkningen i forbindelse med privatkopiering, som begrunder
kompensationen, fordi afgiften i vid udstrækning anvendes i situationer, hvor der ikke er tale om den rettighedsindskrænkning,
som begrunder den økonomiske kompensation?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Formaliteten
For det første har Centro Español de Derechos Reprográficos og den spanske regering i det væsentlige gjort gældende, at anmodningen
om præjudiciel afgørelse er irrelevant i forhold til hovedsagens afgørelse, for så vidt som direktiv 2001/29 ikke tidsmæssigt
finder anvendelse i sagen.  Ifølge Centro Español de Derechos Reprográficos og den spanske regering er det de nationale bestemmelser,
der var gældende, før direktivets gennemførelsesbestemmelser trådte i kraft, der finder anvendelse. Heraf følger, at fortolkningen
af begrebet »rimelig kompensation« i nævnte direktivs artikel 5, stk. 2, litra b), ikke er nødvendig for afgørelsen af denne
retstvist.
I den forbindelse skal det bemærkes, at det inden for rammerne af samarbejdet mellem Domstolen og medlemsstaternes retter
i henhold til artikel 267 TEUF udelukkende tilkommer de nationale retter, for hvilke tvisten er indbragt, og som har ansvaret
for den retsafgørelse, der skal træffes, på grundlag af de konkrete omstændigheder i hver sag at vurdere såvel, om en præjudiciel
afgørelse er nødvendig for, at de kan afsige dom, som relevansen af de spørgsmål, de forelægger Domstolen. Når de forelagte
spørgsmål derfor vedrører fortolkningen af EU-retten, er Domstolen principielt forpligtet til at træffe afgørelse (jf. bl.a.
dom af 13.3.2001, sag C-379/98, PreussenElektra, Sml. I, s. 2099, præmis 38, af 22.5.2003, sag C-18/01, Korhonen m.fl., Sml.
I, s. 5321, præmis 19, og af 23.4.2009, forenede sager C-261/07 og C-299/07, VTB-VAB og Galatea, Sml. I, s. 2949, præmis 32).
Det tilkommer derimod ikke Domstolen inden for rammerne af en anmodning om præjudiciel afgørelse at udtale sig om fortolkningen
af nationale bestemmelser eller at afgøre, om den af den forelæggende ret anlagte fortolkning er korrekt. Det tilkommer Domstolen
i henhold til kompetencefordelingen mellem Unionens retsinstanser og de nationale retter at tage hensyn til de faktiske omstændigheder
og de retsregler, som ifølge forelæggelseskendelsen er baggrunden for de præjudicielle spørgsmål (jf. dom af 29.4.2004, forenede
sager C-482/01 og C-493/01, Orfanopoulos og Oliveri, Sml. I, s. 5257, præmis 42, af 4.12.2008, sag C-330/07, Jobra, Sml. I,
s. 9099, præmis 17, og af 23.4.2009, forenede sager C-378/07 – C-380/07, Angelidaki m.fl., Sml. I, s. 3071, præmis 48).
For så vidt angår denne anmodning om præjudiciel afgørelse skal det bemærkes, at den på den ene side vedrører fortolkningen
af en EU-retlig bestemmelse, dvs. artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29, hvilket henhører under Domstolens kompetence
i forbindelse med en sådan anmodning, og at det ydermere ingenlunde kan udelukkes, når der henses til den periode, for hvilken
den i hovedsagen omhandlede afgift kræves, og til tidspunktet for udløbet af gennemførelsesfristen, der er fastsat til den
22. december 2002 i artikel 13, stk. 1, første afsnit, i direktiv 2001/29, at den forelæggende ret vil være bundet til at
drage konklusioner fra den fortolkning, den har anmodet om, navnlig i henhold til forpligtelsen til at fortolke national ret
i overensstemmelse med EU-retten (jf. dom af 13.11.1990, sag C-106/89, Marleasing, Sml. I, s. 4135, præmis 8).
Fastlæggelsen af den tidsmæssigt anvendelige nationale lovgivning er på den anden side et spørgsmål om fortolkning af national
lovgivning, der ikke henhører under Domstolens kompetence i forbindelse med en anmodning om en præjudiciel afgørelse.
Heraf følger, at denne første formalitetsindsigelse må forkastes.
For det andet har SGAE gjort gældende, at den forelæggende rets spørgsmål skal afvises, eftersom de vedrører forhold i national
ret, der ikke er harmoniseret ved direktiv 2001/29. Ifølge SGAE er de rejste spørgsmål nemlig i det væsentlige baseret på
forhold, der henhører under medlemsstaternes kompetence. I forbindelse med en præjudiciel forelæggelse har Domstolen ifølge
SGAE imidlertid ikke kompetence til at fortolke og anvende national ret.
Det bemærkes dog, at spørgsmålet om, hvorvidt de af den nationale ret forelagte spørgsmål omhandler et område, der ikke henhører
under EU-retten, eftersom direktiv 2001/29 angiveligt kun fastsætter en minimumsharmonisering på området, vedrører realiteten
og ikke formaliteten i de af den forelæggende ret rejste spørgsmål (jf. dom af 11.4.2000, forenede sager C-51/96 og C-191/97,
Deliège, Sml. I, s. 2549, præmis 28). SGAE’s indsigelse vedrørende dette direktivs uanvendelighed på hovedsagen angår derfor
ikke formaliteten i den foreliggende sag, men realiteten i de nævnte spørgsmål (jf. i denne retning dom af 13.7.2006, forenede
sager C-295/04 – C-298/04, Manfredi m.fl., Sml. I, s. 6619, præmis 30).
Idet denne anden formalitetsindsigelse må forkastes, følger det af det ovenstående, at anmodningen om en præjudiciel afgørelse
må antages til realitetsbehandling.

Realiteten
Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt at få oplyst, om begrebet »rimelig kompensation« i henhold
til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 er et selvstændigt EU-retligt begreb, der skal fortolkes ensartet i alle
medlemsstaterne, uafhængigt af disses mulighed for at fastlægge, hvorledes retten til denne kompensation nærmere skal gennemføres.
Det bemærkes, at i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 er de medlemsstater, der beslutter at indføre
en undtagelse for så vidt angår kopiering til privat brug i deres nationale lovgivning, forpligtet til at fastsætte bestemmelser
om udbetaling af en »rimelig kompensation« til fordel for rettighedsindehaverne.
Herom bemærkes indledningsvis, at hverken artikel 5, stk. 2, litra b), eller nogen anden bestemmelse i direktiv 2001/29 indeholder
en henvisning til medlemsstaternes nationale ret for så vidt angår begrebet »rimelig kompensation«.
Under sådanne omstændigheder følger det i henhold til Domstolens faste retspraksis såvel af kravene om en ensartet anvendelse
af EU-retten som af lighedsprincippet, at en bestemmelse i EU-retten, som ikke indeholder nogen udtrykkelig henvisning til
medlemsstaternes ret med henblik på at fastlægge dens betydning og rækkevidde, normalt skal undergives en selvstændig og ensartet
fortolkning i hele Den Europæiske Union, som skal søges under hensyntagen til bestemmelsens kontekst og formålet med den pågældende
ordning (jf. bl.a. dom af 18.1.1984, sag 327/82, Ekro, Sml. s. 107, præmis 11, af 19.9.2000, sag C-287/98, Linster, Sml. I,
s. 6917, præmis 43, og af 2.4.2009, sag C-523/07, A, Sml. I, s. 2805, præmis 34).
Det fremgår af denne retspraksis, at begrebet »rimelig kompensation« i en af bestemmelserne i et direktiv, der ikke indeholder
nogen henvisning til national ret, skal anses for et selvstændigt EU-retligt begreb og fortolkes ensartet på Unionens område
(jf. analogt for så vidt angår begrebet »rimeligt vederlag« i artikel 8, stk. 2, i Rådets direktiv 92/100/EØF af 19.11.1992
om udlejnings- og udlånsrettigheder samt om visse andre ophavsretsbeslægtede rettigheder i forbindelse med intellektuel ejendomsret
(EFT L 346, s. 61), dom af 6.2.2003, sag C-245/00, SENA, Sml. I, s. 1251, præmis 24).
Denne konklusion underbygges af det tilsigtede formål med de forskrifter, som begrebet rimelig kompensation er en del af.
Formålet med direktiv 2001/29 – som navnlig er baseret på artikel 95 EF og tilsigter at harmonisere visse aspekter af ophavsretten
og beslægtede rettigheder i informationssamfundet samt sikre, at konkurrencen i det indre marked ikke fordrejes som følge
af medlemsstaternes forskelligartede lovgivninger (dom af 12.9.2006, sag C-479/04, Laserdisken, Sml. I, s. 8089, præmis 26
og 31-34) – medfører således, at der udvikles selvstændige EU-retlige begreber. EU-lovgiverens vilje til at nå frem til en
fortolkning af direktiv 2001/29, der er så ensartet som muligt, afspejles bl.a. i direktivets 32. betragtning, hvorved medlemsstaterne
opfordres til at anvende undtagelserne fra og indskrænkningerne i retten til reproduktion på ensartet vis med henblik på at
sikre det indre markeds funktion.
Selv om det således står medlemsstaterne frit i medfør af artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 at beslutte sig
for det valg, at der for så vidt angår privatkopiering skal indføres en undtagelse fra ophavsmandens eneret til reproduktion,
som er fastsat i EU-retten, skal de stater, der gør brug af denne mulighed, fastsætte bestemmelser om udbetaling af en rimelig
kompensation til de ophavsmænd, der lider skade som følge af anvendelsen af denne undtagelse. En fortolkning, hvorefter de
medlemsstater, der har indført en sådan enslydende undtagelse, som er omhandlet i EU-retten, og som i medfør af direktivets
35. og 38. betragtning indeholder begrebet »rimelig kompensation« som et væsentligt element, frit skulle kunne præcisere dette
begrebs parametre på uensartet og ikke-harmoniseret vis, og muligvis varierende fra den ene medlemsstat til den anden, ville
imidlertid være i strid med nævnte direktivs formål som anført i den foregående præmis.
På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det første spørgsmål besvares med, at begrebet »rimelig kompensation« i henhold
til artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 er et selvstændigt EU-retligt begreb, der skal fortolkes ensartet i alle
de medlemsstater, der har indført en undtagelsesregel for privatkopiering, uafhængigt af medlemsstaternes mulighed for – inden
for de i EU-retten fastlagte rammer, navnlig som fastlagt i dette direktiv – at fastsætte formen og finansierings- og opkrævningsbestemmelserne
for denne rimelige kompensation såvel som dens størrelse.
Det andet spørgsmål
Med det andet spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om den »rimelige balance«, der skal findes mellem
de involverede personer, indebærer, at den rimelige kompensation beregnes på grundlag af den lidte skade for ophavsmændene
som følge af indførelsen af undtagelsen for privatkopiering. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, blandt hvilke personer,
ud over de skadelidte ophavsmænd, der skal foreligge en »rimelig balance«.
Hvad for det første angår den rolle, som den af ophavsmanden lidte skade har i beregningen af den rimelige kompensation, fremgår
det af 35. og 38. betragtning til direktiv 2001/29, at denne rimelige kompensation har til formål at beskytte ophavsmændene
»på tilfredsstillende vis« for anvendelse uden tilladelse af deres beskyttede værker. Med henblik på fastlæggelsen af størrelsen
af denne kompensation skal der som »relevant kriterium« tages hensyn til rettighedshavernes »eventuelle skade« som følge af
den pågældende handling, idet der dog for en »minimal skade« ikke bør være betalingspligt. Undtagelsesreglen for så vidt angår
privatkopiering bør således indeholde en ordning, »der har til formål at yde skadelidte rettighedsindehavere kompensation«.
Det følger af disse bestemmelser, at udformningen og størrelsen af den rimelige kompensation har tilknytning til den skade,
der påføres ophavsmanden som følge af, at hans beskyttede værk uden hans tilladelse reproduceres med henblik på privat brug.
På denne baggrund skal den rimelige kompensation anses for en modydelse for ophavsmandens skade.
Ydermere er begreberne »godtgøre« og »kompensere« i 35. og 38. betragtning til direktiv 2001/29 udtryk for EU-lovgivers vilje
til at oprette en særlig kompensationsordning, hvis iværksættelse udløses, når der foreligger en skade, som er påført rettighedshaverne,
hvilket i princippet udløser en forpligtelse til at »godtgøre« og »kompensere« disse.
Heraf følger, at den rimelige kompensation nødvendigvis skal beregnes på grundlag af kriteriet om skade for ophavsmænd til
beskyttede værker i forbindelse med indførelsen af undtagelsesreglen for så vidt angår privatkopiering.
Hvad for det andet angår spørgsmålet om, hvilke personer der berøres af den »rimelige balance«, nævner 31. betragtning til
direktiv 2001/29 opretholdelsen af en »rimelig balance« mellem på den ene side ophavsmændenes rettigheder og interesser, som
modtagere af den rimelige kompensation, og på den anden side rettigheder og interesser for brugerne af beskyttede værker.
En fysisk persons privatkopiering skal herved anses for en handling til skade for ophavsmanden til det beskyttede værk.
Det følger heraf, at den person, der har givet anledning til skaden for indehaveren af eneretten til reproduktion, er den,
som til privat brug foretager en sådan reproduktion af et beskyttet værk uden at søge forudgående tilladelse fra nævnte indehaver.
Det påhviler følgelig i princippet denne person at erstatte det tab, der er forbundet med denne reproduktion, ved at finansiere
den godtgørelse, der udbetales til den pågældende indehaver.
Under hensyntagen til de praktiske vanskeligheder med at identificere de private brugere og forpligte disse til at godtgøre
rettighedsindehaverne den skade, de har påført dem, og henset til det forhold, at skaden vil kunne opstå ved hver eneste private
brug, der individuelt vurderet kan vise sig at være minimal, og derfor ikke vil give anledning til en betalingsforpligtelse
som anført i den sidste sætning i 35. betragtning til direktiv 2001/29, står det medlemsstaterne frit med henblik på finansieringen
af den rimelige kompensation at indføre en »afgift på privatkopiering« ikke blot for de pågældende privatpersoner, men for
personer, der råder over udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, og som i den forbindelse retligt eller faktisk
giver privatpersoner adgang til dette udstyr eller tilbyder disse kopieringsservice. Inden for rammerne af en sådan ordning
påhviler betalingen af afgiften for privatkopiering de personer, der råder over sådant udstyr.
Inden for en sådan ordning er det ganske vist ikke brugerne af de beskyttede værker, der fremstår som de betalingspligtige
i forhold til finansieringen af den rimelige kompensation, i modsætning til hvad der synes at være et krav i henhold til direktiv
2001/29.
Det skal imidlertid bemærkes, at for det første udgør det forhold, at de giver private brugere adgang til udstyr, apparater
og medier til reproduktion, eller den kopieringsservice, de tilbyder, den nødvendige faktiske forudsætning for, at fysiske
personer kan komme i besiddelse af private kopier. For det andet er det intet til hinder for, at de betalingspligtige lader
afgiftsbeløbet for privatkopiering indgå i prisen for adgangen til nævnte udstyr, apparater og reproduktionsmedier eller i
prisen på kopieringsservicen. På den måde bliver byrden ved afgiften i sidste ende båret af den private bruger, der betaler
denne pris. Under sådanne omstændigheder skal den private bruger, til hvis fordel udstyret, apparaterne og medierne til digital
reproduktion stilles til rådighed, eller som er modtager af en kopieringsservice, reelt anses for den »indirekte betalingspligtige«
for den rimelige kompensation.
Følgelig skal denne ordning anses for at være i overensstemmelse med den »rimelige balance«, som skal findes mellem ophavsmændenes
interesser og interesserne for brugerne af de beskyttede værker, idet ordningen gør det muligt for de betalingspligtige at
overvælte omkostningen ved afgiften på de private brugere, og dermed bærer disse afgiftsbyrden for privatkopiering.
På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det andet spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv
2001/29 skal fortolkes således, at den »rimelige balance«, der skal findes mellem de pågældende berørte personers interesser,
indebærer, at den rimelige kompensation nødvendigvis skal beregnes på grundlag af kriteriet om skade for ophavsmændene til
de beskyttede værker som følge af indførelsen af undtagelsen for privatkopiering. Det er i overensstemmelse med kravene til
denne »rimelige balance« at fastsætte, at personer, der råder over udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, og
som i den forbindelse retligt eller faktisk giver private brugere adgang hertil, eller som tilbyder disse en kopieringsservice,
er betalingspligtige i forhold til finansieringen af den rimelige kompensation, for så vidt som disse personer har mulighed
for at overvælte den reelle byrde ved denne finansiering på de private brugere.
Det tredje og det fjerde spørgsmål
Med sit tredje og fjerde spørgsmål, som skal undersøges samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om der
i medfør af artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 er en nødvendig sammenhæng mellem anvendelsen af en afgift, der
har til formål at finansiere den rimelige kompensation med hensyn til udstyr, apparater og digitale medier til reproduktion,
og den formodede brug af disse instrumenter til privatkopiering. Den forelæggende ret ønsker ligeledes oplyst, om anvendelsen
uden forskel af afgiften for privatkopiering, navnlig med hensyn til nævnte udstyr, apparater og medier til digital reproduktion,
der klart er bestemt til anden anvendelse end til fremstilling af kopier til privat brug, er i overensstemmelse med direktiv
2001/29.
Det skal indledningsvis konstateres, at en finansieringsordning for den rimelige kompensation som den, der er beskrevet i
nærværende doms præmis 46 og 48, kun er forenelig med kravene til en »rimelig balance«, hvis det omhandlede udstyr, apparater
og medier til digital reproduktion kan tænkes anvendt til privatkopiering og dermed forvolde skade for ophavsmanden til det
beskyttede værk. Der foreligger således med hensyn til disse krav en nødvendig sammenhæng mellem anvendelsen af afgiften for
privatkopiering med hensyn til nævnte udstyr, apparater og medier til digital reproduktion og brugen af disse instrumenter
til privatkopiering.
Følgelig er anvendelsen uden forskel af afgiften for privatkopier med hensyn til alle typer af udstyr, apparater og medier
til digital reproduktion, herunder i det tilfælde, som udtrykkeligt er nævnt af den forelæggende ret, hvor disse instrumenter
er erhvervet af andre personer end fysiske personer til formål, der klart er forskellige fra privatkopiering, ikke i overensstemmelse
med artikel 5, stk. 2, i direktiv 2001/29.
Det er derimod ikke nødvendigt at bevise, at det omhandlede udstyr, når dette er blevet stillet til rådighed for fysiske personer
til privat brug, faktisk er blevet benyttet til fremstilling af private kopier af disse personer, der således faktisk har
påført ophavsmanden til det beskyttede værk en skade.
I forhold til disse fysiske personer foreligger der nemlig en berettiget formodning om, at de fuldt ud drager fordel af denne
rådighed, dvs. at de forventes at udnytte alle de til nævnte udstyr knyttede funktioner, herunder reproduktionsfunktionen.
Heraf følger, at udstyrets eller apparaternes anvendelighed til at udføre kopier i sig selv er tilstrækkelig til at begrunde
afgiften for privatkopiering, forudsat at nævnte udstyr eller apparater er blevet stillet til rådighed for fysiske personer
som private brugere.
En sådan fortolkning underbygges af ordlyden i 35. betragtning til direktiv 2001/29. Denne nævner således ikke alene »skaden«
som sådan, men den »mulige« skade som relevant kriterium i forbindelse med fastlæggelsen af størrelsen af den rimelige kompensation.
For ophavsmanden til det beskyttede værk indtræder »muligheden« for skade ved opfyldelsen af den nødvendige forudgående betingelse,
at en fysisk person gives adgang til udstyr eller apparater, der kan udføre kopier, hvilket ikke nødvendigvis behøver at blive
efterfulgt af den faktiske fremstilling af private kopier.
Domstolen har desuden allerede fastslået, at inden for ophavsrettens område skal der tages hensyn til slutbrugerens, i den
pågældende sag hotelgæsters, mulighed for at se de radioudsendte værker ved hjælp af et fjernsyn og et fjernsynssignal stillet
til rådighed af nævnte etablissement, og ikke nævnte gæsters faktiske adgang til værkerne (dom af 7.12.2006, sag C-306/05,
SGAE, Sml. I, s. 11519, præmis 43 og 44).
På baggrund af de ovenstående betragtninger skal det tredje og det fjerde spørgsmål besvares med, at artikel 5, stk. 2, litra
b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at der skal foreligge en sammenhæng mellem anvendelsen af afgiften, der har
til formål at finansiere den rimelige kompensation, med hensyn til udstyr, apparater og medier til digital reproduktion og
disses formodede brug til privatkopiering. Som følge heraf er anvendelse uden forskel af afgiften for privatkopiering, navnlig
med hensyn til udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, der ikke stilles til rådighed for private brugere og
klart er forbeholdt til anden brug end fremstilling af kopier til privat brug, ikke i overensstemmelse med direktiv 2001/29.
Det femte spørgsmål
Med det femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorvidt den af Kongeriget Spanien indførte ordning,
hvorefter afgiften for privatkopiering anvendes uden forskel på alle typer af udstyr, apparater og medier til digital reproduktion,
uanset brugen af disse instrumenter, er i overensstemmelse med direktiv 2001/29.
Det er i denne henseende fast praksis, at Domstolen ikke, bortset fra i traktatbrudssager, kan udtale sig om, hvorvidt en
national retsforskrift er forenelig med EU-retten. Kompetencen hertil henhører under de nationale retter, som i givet fald
via en præjudiciel forelæggelse kan indhente de nødvendige oplysninger hos Domstolen vedrørende EU-rettens fortolkning og
rækkevidde (jf. dom af 22.3.1990, sag C-347/87, Triveneta Zuccheri m.fl. mod Kommission, Sml. I, s. 1083, præmis 16).
Det tilkommer derfor den forelæggende ret under hensyn til besvarelsen af de fire første spørgsmål at tage stilling til foreneligheden
af den spanske afgiftsordning for privatkopiering med direktiv 2001/29.
Det er følgelig ufornødent, at Domstolen besvarer dette femte spørgsmål.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Tredje Afdeling) for ret:
1)
Begrebet »rimelig kompensation« i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/29/EF
af 22. maj 2001 om harmonisering af visse aspekter af ophavsret og beslægtede rettigheder i informationssamfundet er et selvstændigt
EU-retligt begreb, der skal fortolkes ensartet i alle de medlemsstater, der har indført en undtagelsesregel for privatkopiering,
uafhængigt af medlemsstaternes mulighed for – inden for de i EU-retten fastlagte rammer, navnlig som fastlagt i dette direktiv
– at fastsætte formen og finansierings- og opkrævningsbestemmelserne for denne rimelige kompensation såvel som dens størrelse.
2)
Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at den »rimelige balance«, der skal findes mellem
de pågældende berørte personers interesser, indebærer, at den rimelige kompensation nødvendigvis skal beregnes på grundlag
af kriteriet om skade for ophavsmændene til de beskyttede værker som følge af indførelsen af undtagelsen for privatkopiering.
Det er i overensstemmelse med kravene til denne »rimelige balance« at fastsætte, at personer, der råder over udstyr, apparater
og medier til digital reproduktion, og som i den forbindelse retligt eller faktisk giver private brugere adgang hertil, eller
som tilbyder disse en kopieringsservice, er betalingspligtige i forhold til finansieringen af den rimelige kompensation, for
så vidt som disse personer har mulighed for at overvælte den reelle byrde ved denne finansiering på de private brugere.
3)
Artikel 5, stk. 2, litra b), i direktiv 2001/29 skal fortolkes således, at der skal foreligge en sammenhæng mellem anvendelsen
af afgiften, der har til formål at finansiere den rimelige kompensation, med hensyn til udstyr, apparater og medier til digital
reproduktion og disses formodede brug til privatkopiering. Som følge heraf er anvendelse uden forskel af afgiften for privatkopiering,
navnlig med hensyn til udstyr, apparater og medier til digital reproduktion, der ikke stilles til rådighed for private brugere
og klart er forbeholdt til anden brug end fremstilling af kopier til privat brug, ikke i overensstemmelse med direktiv 2001/29.
Underskrifter
*
Processprog: spansk.