CELEX: 62005CJ0359
Ekonominė ir pinigų politika
Reglamentai (EB) Nr. 1103/97 ir 974/98
Euro įvedimas
Nacionalinių valiutų vienetų perskaičiavimas į euro vienetus
Valstybės narės teisės aktas, tam tikras šios valstybės teisės aktuose nacionaline valiuta išreikštas sumas perskaičiuojantis į eurus

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1103/97 dėl tam tikrų
nuostatų, susijusių su euro įvedimu (OL L 162, p. 1), ir 1998 m. gegužės 3 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 974/98 dėl euro
įvedimo (OL L 139, p. 1) išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Estager SA
(toliau –
Estager
) ir Brive miesto pagrindinės mokesčius renkančios institucijos (
receveur principal de la recette des douanes de Brive)
(toliau – pagrindinė mokesčius renkanti institucija) dėl to, kad pereinant prie euro buvo padidintas mokestis už žmonėms vartoti
tiekiamą arba panaudotą miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų kiekį (toliau – mokestis).

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Pagal Reglamento Nr. 1103/97 1 straipsnį:
„Šiame reglamente:
–        „teisės priemonės“ reiškia teisės ir įstatymines nuostatas, administracinius aktus, teismo sprendimus, sutartis, vienašalius
teisės aktus, mokėjimo priemones, išskyrus banknotus ir monetas, ir kitas teisinę galią turinčias priemones,
<…>“
Šio reglamento 3 straipsnis nurodo:
„Euro įvedimas nepakeičia teisės priemonių arba juose nurodytos veiklos vykdymo ar nevykdymo sąlygų ir nesuteikia šalims teisės
vienašališkai pakeisti arba nutraukti tokių priemonių galiojimą. Ši nuostata gali būti keičiama šalių tarpusavio susitarimu.“
To paties reglamento 4 straipsnyje numatyta:
„1. Perskaičiavimo kursai patvirtinami vieną eurą išreiškiant dalyvaujančių valstybių narių kiekviena nacionaline valiuta.
Patvirtintus perskaičiavimo kursus turi sudaryti šeši reikšminiai skaitmenys.
2. Perskaičiavimo kursai negali būti apvalinami ar trumpinami atliekant perskaičiavimus.
3. Perskaičiavimo kursai naudojami perskaičiavimui tarp euro ir nacionalinių valiutų vienetų abiem kryptimis. Iš perskaičiavimo
kursų gauti atvirkštiniai kursai nenaudojami.
4. Pinigų sumos, kurias reikia perskaičiuoti iš vienos nacionalinės valiutos vieneto į kitą, visų pirma perskaičiuojamos į
pinigų sumą eurais, gautas rezultatas gali būti suapvalintas mažiausiai iki trijų skaitmenų po kablelio. Toliau ši suma perskaičiuojama
į kitos nacionalinės valiutos vienetą. Alternatyvius apskaičiavimo metodus galima naudoti tik tada, jeigu jie duoda tokį pat
rezultatą.“
Reglamento Nr. 1103/97 5 straipsnyje numatyta:
„Jeigu mokėtinų arba apskaičiuojamų pinigų sumų apvalinimas yra atliekamas po jų perskaičiavimo į eurą, kaip nurodyta 4 straipsnyje,
tuomet jos apvalinamos iki cento. Mokėtinos arba apskaičiuojamos pinigų sumos, kurios perskaičiuojamos į nacionalinės valiutos
vienetą, apvalinamos iki piniginio vieneto smulkesnės dalies arba, jeigu tokios dalies nėra, iki piniginio vieneto, arba pagal
nacionalinius įstatymus ir tvarką – iki nacionalinės valiutos piniginio vieneto kartotinio arba piniginio vieneto smulkesnės
dalies trupmenos. Jei taikant perskaičiavimo kursą rezultatas sudaro lygiai pusę, tada suma yra suapvalinama iki kito sveiko
skaičiaus.“
Reglamento Nr. 974/98 7 straipsnis numato, kad kiekvienos dalyvaujančios valstybės narės valiutos pakeitimas euru pats savaime
nekeičia keitimo dieną galiojančios teisės priemonių išraiškos bet kokia valiuta.
To paties reglamento 14 straipsnis įtvirtina:
„Jeigu pereinamojo laikotarpio pabaigoje egzistuojančiose teisės priemonėse yra daromos nuorodos į nacionalinės valiutos vienetus,
tokios nuorodos interpretuojamos kaip nuorodos į eurus pagal atitinkamus perskaičiavimo kursus. Taikomos apvalinimo taisyklės
yra nustatytos Reglamente <...> Nr. 1103/97.“
Pagal 1998 m. gruodžio 31 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 2866/98 dėl euro ir eurą įvedančių valstybių narių valiutų perskaičiavimo
kursų (OL L 359, p. 1) 1 straipsnį neatšaukiamai fiksuotas euro ir Prancūzijos franko perskaičiavimo kursas yra 1 euras –
6,55957 FRF.

Nacionalinės teisės aktai
Mokestis buvo nustatytas Bendrojo Prancūzijos mokesčių kodekso 1618
septies
straipsniu. Iki euro įvedimo jo suma buvo nustatyta 100 FRF už miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų toną.
2000 m. birželio 15 d. Įstatymo Nr. 2000-517, suteikiančio vyriausybei įgaliojimus ordonansu tam tikras teisės aktuose frankais
išreikštas sumas perskaičiuoti į eurus (JORF, 2000 m. birželio 16 d., p. 9063), 1 straipsnio 1 dalis numato, kad vyriausybė
turi teisę ordonansu imtis priemonių, būtinų tam tikroms teisės aktuose Prancūzijos frankais išreikštoms sumoms perskaičiuoti
į eurą.
Taikant minėtą įstatymą priimtas 2000 m. rugsėjo 19 d. Ordonansas Nr. 2000‑916, tam tikras teisės aktuose frankais išreikštas
sumas perskaičiuojantis į eurus (JORF, 2000 m. rugsėjo 22 d., p. 14877), nustatė mokesčio sumą 16 eurų, renkamą nuo 2002 m.
sausio 1 dienos.
Šio ordonanso 1 straipsnis nustato:
„Pagal Reglamento (Nr. 974/98) 14 straipsnį teisės aktuose frankais išreikštos sumos <…> 2002 m. sausio 1 d. taikant oficialų
kursą ir Bendrijos apvalinimo taisykles pakeičiamos sumomis eurais.
<...>“
Pagal ataskaitą Respublikos Prezidentui dėl Ordonanso Nr. 2000‑916 (JORF, 2000 m. rugsėjo 22 d., p. 14876):
„Pagal Bendrijos reglamentus Nr. 1103/97 <…> ir Nr. 974/98 <…> teisės aktuose esančios nuorodos į nacionalinės valiutos vienetus
nuo 2002 m. sausio 1 d. turi būti interpretuojamos kaip nuorodos į eurus pagal oficialų perskaičiavimo kursą 6,55957 (FRF)
– 1 euras suapvalinus iki dviejų skaitmenų po kablelio.
Tam tikrais atvejais pritaikius šias taisykles gautas rezultatas bus nelabai aiškus ir įsimintinas, ir dėl šios priežasties
aktai, kuriuose yra atitinkamos nuorodos į valiutos vienetus, gali tapti sunkiau taikomi.
Siekiant išsaugoti teisės akto aiškumą ir taip palengvinti jo taikymą, būtina tam tikruose aktuose numatytas pinigines sumas
nustatyti eurais išreikšta verte be skaičių po kablelio arba reikšmingesne verte.
<…>
Šis ordonansas, priimtas pagal įgaliojimą (Įstatymas Nr. 2000-517), įgyvendinamas remiantis šiais principais.
Pirma, kadangi aktų suderinimas turi būti pateisinamas poreikiu išsaugoti jų aiškumą, keičiamos tik tos piniginės sumos, kurių
atžvilgiu yra sunkiai priimtinos vertės su dviem skaičiais po kablelio.
Bendrijos keitimo ir apvalinimo taisyklių besąlygiškas taikymas turi likti taisykle, o perskaičiavimas yra išimtis. Atitinkamai
santimais jau išreikštos sumos paprastai nėra keičiamos.
<…>
Visi šie perskaičiavimai įsigalios 2002 m. sausio 1 d., t. y. galutinio ir visiško franko pakeitimo euru dieną.
<…>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Manydama, kad taikant Reglamentus Nr.

1103/97, 974/98 ir Nr. 2866/98 mokesčio suma turėjo būti ne 16 eurų, o 15,24 euro,
Estager
2002 m. kovo 12 d. laišku pagrindinės mokesčius renkančios institucijos paprašė jai grąžinti dalį nuo 2002 m. sausio 1 d.
šios bendrovės sumokėto mokesčio.
2002 m. kovo 26 d. Sprendimu pagrindinė mokesčius renkanti institucija šį prašymą grąžinti permokėtą mokestį atmetė.
2002 m. gegužės 24 d.
Estager
jai pareiškė ieškinį prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme siekdama gauti sumų, kurias, jos nuomone,
ji neteisėtai sumokėjo, atlyginimą.
Šiomis aplinkybėmis Briv la Gajaro
Tribunal de grande instance
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Ordonanso Nr. 2000-916 <…> nuostatos dėl 100 (FRF) mokesčio <…>, taikomo miltų, rupių miltų ir kvietinių kruopų gamybai,
perskaičiavimo į 16 eurų atitinka Bendrijos teisės aktus dėl euro įvedimo?“

Dėl prejudicinio klausimo
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Reglamentai Nr.

1103/97 ir Nr. 974/98 draudžia nacionalinės teisės aktą, kuriuo vykdant mokesčio, kaip antai nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
dydžio keitimo į eurus operaciją jį pakėlė iki didesnio dydžio nei tas, kuris būtų buvęs taikant šiuose reglamentuose numatytas
keitimo taisykles.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, reikia remtis tiek minėtų reglamentų nuostatų tekstu, tiek jų tikslais.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad 2004 m. rugsėjo 14 d. Sprendimo
Verbraucher-Zentrale Hamburg
(C‑19/03, Rink. p. I‑8183) 30–34 punktuose Teisingumo Teismas jau turėjo progą nagrinėti Reglamento Nr. 1103/97 tikslus.
Iš šios analizės matyti, jog šiuo reglamentu siekiama užtikrinti, kad perėjimas prie bendros valiutos būtų vykdomas nedarant
įtakos piliečių ir įmonių prisiimtiems įsipareigojimams. Todėl jo ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje išdėstyta, kad „<...>
toks teisinis aiškumas ankstyvuoju etapu padės sudaryti geras pasirengimo sąlygas piliečiams ir firmoms“. Pagal jo septintą
konstatuojamąją dalį, „<...> pagal visuotinai pripažįstamą teisės principą naujos valiutos įvedimas negali turėti įtakos sutarčių
bei kitų teisės priemonių tęstinumui“. Toje pačioje konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad Reglamento Nr. 1103/97 nuostatų,
susijusių su sutarčių tęstinumu, tikslas yra „užtikrinti teisinį aiškumą ir skaidrumą ekonomikos subjektams, ypač vartotojams
<…>“. Minėto reglamento 3 straipsnio pirmame sakinyje numatyta, kad „euro įvedimas nepakeičia teisės priemonių arba juose
nurodytos veiklos vykdymo ar nevykdymo sąlygų ir nesuteikia šalims teisės vienašališkai pakeisti arba nutraukti tokių priemonių
galiojimą“ (minėto sprendimo
Verbraucher-Zentrale Hamburg
31 punktas).
Be to, reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 974/98 7 straipsnį, „kiekvienos dalyvaujančios valstybės narės valiutos pakeitimas
euru pats savaime nekeičia keitimo dieną galiojančios teisės priemonių išraiškos bet kokia valiuta“.
Nustatant taisykles, susijusias su perskaičiavimo operacijomis, siekiama, kad perėjimas prie euro būtų neutralus. Iš tiesų,
didžiausio įmanomo šių operacijų neutralumo piliečių ir įmonių atžvilgiu paieška pagal Reglamento Nr. 1103/97 dvyliktą konstatuojamąją
dalį reiškia, kad turi būti pasiektas „didelis perskaičiavimo operacijų tikslumas“ (Pataisytas vertimas). Taigi to paties
reglamento 4 straipsnio 1 dalyje yra numatyta, kad perskaičiavimo kursus „sudaro šeši reikšminiai skaitmenys“. To paties straipsnio
2 dalyje nurodoma, kad „perskaičiavimo kursai negali būti <...> apvalinami ar trumpinami atliekant perskaičiavimus“, o jo
3 dalyje – kad „iš perskaičiavimo kursų gauti atvirkštiniai kursai nenaudojami“, tuo pagal šio reglamento dešimtą konstatuojamąją
dalį yra siekiama išvengti „gana netikslaus rezultato, ypač tuo atveju, jeigu perskaičiuojamos didelės sumos“ (minėto sprendimo
Verbraucher-Zentrale Hamburg
32 punktas).
Teisinių priemonių tęstinumo principas ir perėjimo prie euro neutralumo tikslas taikomas „teisinių priemonių“ „sąlygoms“ ar
„denominacijai“ Reglamentų Nr. 103/97 ir Nr. 974/98 prasme.
Nekyla abejonių, kad mokesčio, kaip antai pagrindinėje byloje, dydis yra „teisinės priemonės sąlyga“ Reglamento Nr. 1103/97 3 straipsnio
prasme.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 draudžia nacionalinės teisės aktą, kuris pereinant prie
euro vienu metu šio mokesčio sumą perskaičiavo į eurus ir ją padidino.
Pagrindinėje byloje akivaizdu, kad, priėmęs Ordonansą Nr. 2000‑916, Prancūzijos teisės aktų leidėjas, nustatydamas mokesčio
dydį, ketino taikyti Bendrijos teisės aktus, susijusius su euro įvedimu.
Iš tiesų, kaip matyti tiek iš ataskaitos Respublikos Prezidentui dėl Ordonanso Nr. 2000‑916, tiek iš aiškios jo 1 straipsnio
1 dalies formuluotės, šiuo ordonansu taikant Reglamentus Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98 bei oficialų perskaičiavimo kursą siekiama
2002 m. sausio 1 d. teisės aktuose Prancūzijos frankais išreikštas sumas pakeisti sumomis eurais.
Iš šios ataskaitos ir Ordonanso Nr. 2000‑916 2 straipsnio taip pat matyti, kad siekiant išsaugoti teisės akto aiškumą ir palengvinti
jo taikymą tam tikromis šio ordonanso nuostatomis siekiama perskaičiuoti taikant ordonanso 1 straipsnyje nurodytas Bendrijos
keitimo taisykles gautas tam tikras sumas eurais.
Savo rašytinėse pastabose Prancūzijos vyriausybė ir Europos Bendrijų Komisija neginčija, kad mokesčio dydis iš tikrųjų buvo
padidintas, nes tiek jos, tiek
Estager
sutinka, jog griežtai taikant neatšaukiamai Reglamento Nr. 2866/98 1 straipsniu nustatytą euro ir Prancūzijos franko perskaičiavimo
kursą ir Reglamento Nr. 1103/97 5 straipsnyje numatytas apvalinimo taisykles mokesčio suma turėjo būti ne 16 eurų, o 15,24 euro.
Nors šiuo atžvilgiu, kaip teigia Prancūzijos vyriausybė, Reglamentais Nr. 1103/97 ir Nr. 2866/98 visiškai nebuvo pažeista
valstybių narių kompetencija mokesčių srityje ir jų teisė didinti mokesčius, vis dėlto tokiomis aplinkybėmis kaip pagrindinėje
byloje mokesčio sumos perskaičiavimas į eurus turi būti atliekamas laikantis Reglamentu Nr. 1103/97 numatytų nuostatų ir teisinių
priemonių tęstinumo principo bei perėjimo prie euro neutralumo tikslo.
Tai susiję su teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimais, kurie leidžia įvedant eurą apsaugoti ūkio subjektų lūkesčius. Iš
tiesų, kaip matyti iš Reglamento Nr. 1103/97 septintos konstatuojamosios dalies, reglamento nuostatų, susijusių su sutarčių
ir kitų teisinių priemonių tęstinumu, tikslas – ūkio subjektams suteikti teisinio saugumo ir skaidrumo.
Iš to išplaukia, kad vienu metu perskaičiuodama į eurus ir padidindama mokesčio sumą, kaip tai buvo padaryta pagrindinėje
byloje, valstybė narė turi rūpintis, kad ūkio subjektams būtų užtikrintas teisinis saugumas ir skaidrumas.
Šių reikalavimų yra laikomasi, kai ūkio subjektai gali atitinkamuose teisės aktuose aiškiai atskirti šios valstybės narės
valdžios institucijų sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.
Atsižvelgiant į visas nurodytas aplinkybes, į pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad Reglamentai Nr. 1103/97 ir Nr. 974/98
turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktą, kuris, vykdant tokio mokesčio kaip pagrindinėje byloje
dydžio keitimo į eurus operaciją, jį pakėlė iki didesnio dydžio už tą, kuris būtų gautas taikant šiuose reglamentuose numatytas
perskaičiavimo taisykles, nebent toks padidinimas atitinka šiuose reglamentuose įtvirtintus teisinio saugumo ir skaidrumo
reikalavimus, o tai reiškia, kad atitinkami teisės aktai turi leisti aiškiai atskirti valstybės narės valdžios institucijų
sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs
teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamentas Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu, ir 1998 m. gegužės
3 d. Tarybos reglamentas Nr. 974/98 dėl euro įvedimo turi būti aiškinami taip, kad jie draudžia nacionalinės teisės aktą,
kuris, vykdant tokio mokesčio kaip pagrindinėje byloje dydžio keitimo į eurus operaciją, jį pakėlė iki didesnio dydžio už
tą, kuris būtų gautas taikant šiuose reglamentuose numatytas perskaičiavimo taisykles, nebent toks padidinimas atitinka šiuose
reglamentuose įtvirtintus teisinio saugumo ir skaidrumo reikalavimus, o tai reiškia, kad atitinkami teisės aktai turi leisti
aiškiai atskirti valstybės narės valdžios institucijų sprendimą padidinti mokesčio dydį nuo jo perskaičiavimo į eurus operacijos.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar taip yra jo nagrinėjamoje byloje.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.