CELEX: 62005CJ0010
Személyek szabad mozgása
Munkavállalók
Családtagok
Közösségi állampolgár házastársaként harmadik állam állampolgárának azon joga, hogy foglalkoztatottként munkát vállaljon
Feltételek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel (HL L 245., 1.o.; magyar nyelvű
különkiadás 5. fejezet, 2. kötet, 69. o.) módosított, a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október
15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet (HL L 257, 1968.10.19., 2. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 15. o.; a
továbbiakban: rendelet) 11. cikkének értelmezésére vonatkozik.
Ezt a kérelmet a C. Mattern és H. Cikotic, valamint a ministre du Travail et de l’Emploi (munka- és foglalkoztatásügyi miniszter)
közötti jogvita keretében nyújtották be azon határozat tárgyában, amellyel ez utóbbi megtagadta a munkavállalási engedély
megadását H. Cikotic számára.

Jogi háttér

A közösségi szabályozás
Az EK 39. cikk (2) bekezdése alapján a munkavállalók szabad mozgása magában foglalja az állampolgárság alapján történő minden
megkülönböztetés megszüntetését a tagállamok munkavállalói között a foglalkoztatás, a javadalmazás, valamint az egyéb munka-
és foglalkoztatási feltételek tekintetében.
Az EK 39. cikk (3) bekezdése szerint a „közrendi, közbiztonsági vagy közegészségügyi okok alapján indokolt korlátozásokra
is figyelemmel, a munkavállalók szabad mozgása jogot biztosít a munkavállalónak arra, hogy:
[...]
c)      munkavállalás céljából valamely tagállamban tartózkodjon az adott tagállam állampolgárainak foglalkoztatására vonatkozó törvényi,
rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseknek megfelelően;
[...]”
A rendelet 3. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„E rendelet értelmében egy tagállam törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezései vagy közigazgatási gyakorlata nem
alkalmazható:
–        ha korlátozza az állásajánlatokat és az állásra benyújtott pályázatokat vagy a külföldi állampolgárok jogát arra, hogy munkát
vállaljanak és végezzenek, illetve ha olyan feltételeket szab, amelyek a saját állampolgárok tekintetében nem alkalmazhatóak;
vagy
–        ha annak ellenére, hogy állampolgárságtól függetlenül alkalmazandó, kizárólagos vagy fő célja, illetve hatása a többi tagállam
állampolgárainak távoltartása a betölthető munkahelytől.
[...]”
A rendelet 11. cikke a következőképpen fogalmaz:
„Ha egy tagállam állampolgára foglalkoztatottként vagy önálló vállalkozóként tevékenységet folytat egy másik tagállam területén,
házastársa és 21 év alatti vagy eltartott gyermekei jogosultak ugyanannak az államnak a területén foglalkoztatottként bármely
tevékenységet vállalni, abban az esetben is, ha egyik tagállamnak sem állampolgárai.”

A nemzeti szabályozás
Az 1994. június 17‑i nagyhercegi rendelettel (Mémorial A 1994., 1034. o.) módosított, a külföldi munkavállalóknak a Luxemburgi
Nagyhercegség területén történő alkalmazása esetén irányadó intézkedések megállapításáról szóló, 1972. május 12‑i nagyhercegi
rendelet (Mémorial A 1972., 945. o., a továbbiakban: 1972. évi nagyhercegi rendelet) 1. cikke így rendelkezik:
„A Luxemburgi Nagyhercegségbe való beutazásra és tartózkodásra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül, egyetlen külföldi személy
sem rendelkezhet munkaviszonnyal fizikai vagy szellemi dolgozóként Luxemburg területén anélkül, hogy erre a jelen rendelet
rendelkezéseinek megfelelően engedélyt kapna.
[…]
A jelen rendelet rendelkezéseinek hatálya nem terjed ki az Európai Unió tagállamai, illetve az Európai Gazdasági Térségről
szóló megállapodásban részes államok állampolgáraira.”
Az 1972. évi nagyhercegi rendelet 10. cikke alapján a munkavállalási engedély kiadását és meghosszabbítását külföldi munkavállalók
esetében meg lehet tagadni a munkaerőpiac helyzetére, fejlődésére és szerkezetére vonatkozó okok miatt.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A Bíróság elé terjesztett ügyiratból kiderül, hogy H. Cikotic – aki harmadik állam állampolgára – a luxemburgi állampolgárságú
C. Mattern házastársa, és hogy Belgiumban laknak.
C. Mattern Belgiumban családsegítő és egészségügyi gondozói képzésen vett részt középfokú szakképzés keretében. 2003 márciusától
2003 júniusáig segédápolói szakmai gyakorlaton is részt vett ebben a tagállamban.
2003. július 14‑i határozatával a ministre du Travail et de l’Emploi elutasította a munkavállalási engedély iránti kérelmet,
amelyet H. Cikotic 2003. március 18‑án egy foglalkoztatási nyilatkozat alapján nyújtott be a luxemburgi foglalkoztatási hivatalba.
Az említett határozat ellen a Tribunal administratif előtt indított keresetben az alapeljárás felperesei azt állították, hogy
H. Cikotic mentesült a munkavállalási engedély megszerzésének kötelezettsége alól, mivel mint harmadik állam közösségi állampolgárral
házas állampolgára, a munkavállalók szabad mozgásának elve alapján jogosult foglalkoztatottként munkát vállalni a Nagyhercegség
területén.
2004. március 29‑i ítéletével a Tribunal administratif elutasította a keresetet, megállapítva többek között, hogy – mivel
C. Mattern Belgiumban nem folytatott foglalkoztatottként tevékenységet – a rendelet a jelen esetben nem alkalmazható.
A Cour administrative – amelyhez fellebbezéssel fordultak ezen ítélettel szemben – úgy döntött, hogy felfüggeszti az eljárást,
és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A munkavállalók szabad mozgására vonatkozó közösségi szabályok alkalmazhatók‑e a harmadik állam állampolgárának helyzetére,
aki olyan közösségi állampolgár házastársa, aki a sajátjától eltérő tagállamban vett részt szakképzésben és szakmai gyakorlaton;
valamint hogy a nem közösségi állampolgár házastárs erre tekintettel mentesülhet‑e a munkavállalási engedély megszerzésének
kötelezettsége alól azon szabályok alapján, amelyek a közösségi állampolgárok és azoknak harmadik állam állampolgárságával
rendelkező családtagjai számára a munkavállalók szabad mozgását biztosítják?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
A rendelet 11. cikke értelmében, ha valamely tagállam állampolgára foglalkoztatottként vagy önálló vállalkozóként másik tagállam
területén folytat tevékenységet, házastársa és 21 év alatti vagy eltartott gyermekei jogosultak ugyanannak az államnak a területén
foglalkoztatottként bármely tevékenységet vállalni, abban az esetben is, ha egyik tagállamnak sem állampolgárai.
Az e cikk által a migráns munkavállaló házastársa részére biztosított jog azon jogokhoz kötött, amelyekkel az illető munkavállaló
az EK 39. cikk alapján rendelkezik (lásd a 131/85. sz. Gül-ügyben 1986. május 7‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 1573. o.] 20. pontját).
Ebből következik, hogy a harmadik állam állampolgárának, aki közösségi állampolgár házastársa, valamely tagállam munkaerőpiacára
jutásához való joga azon jogoktól függ, amelyekkel a közösségi állampolgár az EK 39. cikk alapján rendelkezik, és különösen
annak munkavállalói minőségétől.
Amint azt a Bíróság kimondta, a „munkavállaló” fogalma az EK 39. cikk értelmében közösségi hatállyal rendelkezik, és nem kell
megszorítóan értelmezni. „Munkavállalónak” kell tekinteni minden személyt, aki valódi és tényleges munkát végez, az olyan
korlátozott tevékenységek kivételével, amelyek kizárólag csekély jelentőségűek és járulékos jellegűek. Ezen ítélkezési gyakorlat
szerint a munkaviszony jellemzője az a körülmény, hogy valamely személy, meghatározott ideig, más javára és irányítása alatt
díjazás ellenében szolgáltatást nyújt (lásd többek között a 66/85. sz. Lawrie-Blum ügyben 1986. július 3‑án hozott ítélet
[EBHT 1986., 2121. o.] 16. és 17. pontját, valamint a C‑456/02. sz. Trojani-ügyben 2004. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004.,
I‑7573. o.] 15. pontját).
A jelen esetben ‑ amint az az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kiderül ‑, C. Mattern, miután középfokú szakképzés
keretében betegápolói képzésen vett részt Belgiumban, segédápolói szakmai gyakorlatot is végzett ebben a tagállamban.
Ez a körülmény alkalmas arra, hogy közösségi jog szerinti munkavállalói minőséggel ruházza fel C. Matternt.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis, ha a szakmai gyakorlatot foglalkoztatottként valódi és tényleges munka feltételei
között végzik, az a tény, hogy ezt a gyakorlatot a foglalkozás gyakorlásához szükséges gyakorlati felkészítésnek lehet tekinteni,
nem lehet akadálya az EK 39. cikk alkalmazásának (lásd többek között a fent hivatkozott Lawrie-Blum ügyben hozott ítélet 19. pontját
és a C‑109/04. sz. Kranemann-ügyben 2005. március 17‑én hozott ítélet [EBHT 2005., I‑2421.o.] 13. pontját).
Ezenkívül, ha bizonyos is, hogy a nyújtott szolgáltatások díjazása a munkaviszony alapvető jellemzője, az sem kétséges, hogy
sem a javadalmazás korlátozott mértéke, sem a kifizetésére szolgáló pénzforrások eredete nem jár semmiféle kihatással a közösségi
jog szerinti munkavállalói minőségre (lásd az 53/81.sz. Levin-ügyben 1982. március 23‑án hozott ítélet [EBHT 1981., 1035. o.]
16. pontját és a fent hivatkozott Kranemann-ügyben hozott ítélet 17. pontját).
A nemzeti bíróság feladata a tények mérlegelése során – amely csak az ő hatáskörébe tartozik – annak vizsgálata, hogy C. Mattern
a szakmai gyakorlata keretében végzett‑e foglalkoztatottként olyan valódi és tényleges munkát, amely lehetővé tenné, hogy
az EK 39. cikk szerinti munkavállalónak minősüljön.
Az azonban magából a rendelet 11. cikkének szövegéből következik, hogy a harmadik állam állampolgárának, aki közösségi állampolgár
házastársa, a munkaerőpiacra jutásához való jogára csak abban a tagállamban lehet hivatkozni, ahol a közösségi állampolgár
foglalkoztatottként vagy önálló vállalkozóként tevékenységet folytat.
Amint azt a főtanácsnok is joggal állapította meg az indítványa 33. pontjában, a foglalkoztatottként tevékenység folytatásához
való jog a rendelet 11. cikke alapján a migráns munkavállalók családtagjai számára nem biztosít a szabad mozgáshoz való saját
jogot, mivel ez a rendelkezés inkább annak a migráns munkavállalónak kedvez, akinek a családjába – mint házastárs vagy mint
eltartott gyermek – a harmadik állam állampolgára tartozik.
Tény, hogy az alapeljárás tényállásának idején C. Mattern semmilyen tevékenységet nem folytatott foglalkoztatottként vagy
önálló vállalkozóként valamely Belgiumon kívüli tagállamban.
Ebből az következik, hogy H. Cikotic csak Belgiumban hivatkozhatott a rendelet 11. cikkére annak érdekében, hogy ugyanolyan
feltételek között jusson ennek a tagállamnak a munkaerőpiacára, mint amelyek az említett tagállam állampolgárai számára elő
vannak írva.
Tekintettel az előzőekre, a feltett kérdésre adandó válasz az, hogy a rendelet 11. cikke nem biztosítja harmadik állam állampolgára
számára az ahhoz való jogot, hogy foglalkoztatottként más tagállamban vállaljon munkát, mint ahol közösségi állampolgár házastársa
a szabad mozgáshoz való jogát gyakorolva foglalkoztatottként tevékenységet folytat vagy folytatott.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
Az alapeljárásban felmerültekkel azonos körülmények között az 1992. július 27‑i 2434/92/EGK tanácsi rendelettel módosított,
a munkavállalók Közösségen belüli szabad mozgásáról szóló, 1968. október 15‑i 1612/68/EGK tanácsi rendelet 11. cikke nem biztosítja
harmadik állam állampolgára számára az ahhoz való jogot, hogy foglalkoztatottként más tagállamban vállaljon munkát, mint ahol
a közösségi állampolgár házastársa szabad mozgáshoz való jogát gyakorolva foglalkoztatottként tevékenységet folytat vagy folytatott.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: francia.