CELEX: 62000TJ0254
Valstybės pagalba
Socialinio draudimo įmokų sumažinimas Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms
Sprendimas, pripažįstantis pagalbos schemą nesuderinama su bendrąja rinka ir įpareigojantis susigrąžinti suteiktą pagalbą
Priimtinumas
Konkretus ryšys
Fondas
Sąlygos, susijusios su įtaka Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai
EB 87 straipsnio 3 dalies b?e punktuose ir EB 87 straipsnio 2 dalies b punkte numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos
Kvalifikavimas nauja pagalba arba esama pagalba
Teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos, vienodo požiūrio ir proporcingumo principai
Pareiga motyvuoti

Bylos aplinkybės
A —
Aptariama socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarka
1994 m. rugpjūčio 5 d. Italijos ministro dekrete, apie kurį pranešta Komisijai, yra apibrėžti 1978 m. kovo 6 d. Italijos Respublikos prezidento dekreto, nustatančio specialią socialinio draudimo įmokų, darbdavių mokamų
Instituto Nazionale de la Previdenza Sociale
(INPS – Nacionalinis socialinės apsaugos institutas), sumažinimo tvarką, 59 straipsnyje numatytų socialinio draudimo įmokų sumažinimo kriterijai, taikomi Pietų Italijos regionuose (Mezzogiorno) 1994–1996 m. laikotarpiu.
1995 m. kovo 1 d. Sprendimu 95/455/EB dėl nuostatų įmonių mokamų socialinio draudimo įmokų sumažinimo Pietų Italijos regionuose ir kai kurių iš šių įmokų mokėjimo prievolės perdavimo valstybei srityse (
OL L 265, p. 23
) Komisija pripažino minėtą socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarką suderinama su bendrąja rinka, laikantis tam tikrų sąlygų. Be kita ko, šiame sprendime buvo numatyta, kad Italijos valdžios institucijos turi pranešti Komisijai apie priimtas tame pačiame sprendime nustatytas aptariamos valstybės pagalbos schemos laipsniško panaikinimo plano įgyvendinimo priemones.
Šioje byloje aptariama socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarka buvo nustatyta Italijos įstatymu Nr. 206/1995, kuriuo 1995 m. ir 1996 m. minėtu 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekretu numatyta pagalbos schema buvo išplėsta įmonėms, įsteigtoms Venecijos ir Kjodžos salose. Italijos įstatymu Nr. 30/1997 ši schema buvo pratęsta 1997 metams Italijos Pietų regione bei Venecijos ir Kjodžos salose įsteigtoms įmonėms.
1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 1 straipsnyje numatytas bendras darbdavių mokamų socialinio draudimo įmokų sumažinimas. To paties dekreto 2 straipsnyje numatytas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų vienerių metų laikotarpiu, skaičiuojant nuo bedarbio įdarbinimo dienos, taikomas naujoms darbo vietoms įmonėse.
Iš 1999 m. lapkričio 25 d. Komisijos sprendimo 2000/394/EB dėl pagalbos priemonių Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms, numatytų Įstatymuose Nr. 30/1997 ir Nr. 206/1995, nustatančiuose socialinio draudimo įmokų sumažinimą (
OL L 150, 2000, p. 50
; toliau – ginčijamas sprendimas), išplaukia, kad, remiantis INPS pateiktais duomenimis, apimančiais aptariamą laikotarpį nuo 1995 m. iki 1997 m., socialinio draudimo įmokų sumažinimas įmonėms Venecijoje ir Kjodžoje pagal 1994 m. rugpjūčio 1 d. Ministro dekretą vidutiniškai per metus siekė 73 milijardus Italijos lirų (ITL) (37,7 milijonai eurų) 1645 įmonėms. Venecijos ir Kjodžos salose esančioms įmonėms taikomas atleidimas pagal šio dekreto 2 straipsnį siekė 567 milijonus ITL (292831 eurų) per metus 165 įmonėms.
B —
Administracinė procedūra
1997 m. birželio 10 d. laišku Italijos valdžios institucijos perdavė minėto Įstatymo Nr. 30/1997 tekstą Komisijai laikydamosi 1995 m. kovo 1 d. Sprendimo 95/455 nuostatų (žr. šio sprendimo 2 punktą). 1997 m. liepos 1 d. laiške, vėliau 1997 m. rugpjūčio 28 d. priminime Komisija paprašė papildomos informacijos dėl minėtos socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarkos taikymo išplėtimo įmonėms Venecijoje ir Kjodžoje.
Nepateikus atsakymo, Komisija 1997 m. gruodžio 17 d. laišku Italijos Respublikai perdavė savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą Įstatymų Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997, kurie Pietų Italijos regionams numatyto socialinio draudimo įmokų sumažinimo taikymą išplėtė Venecijos ir Kjodžos saloms, nuostatose numatytos pagalbos atžvilgiu.
Italijos valdžios institucijos sustabdė aptariamą socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarką nuo 1997 m. gruodžio 1 dienos.
Sprendimas pradėti procedūrą buvo paskelbtas 1998 m. vasario 18 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
. 1998 m. kovo 17 d. laišku ieškovas,
Comitato
„Venezia vuole vivere“ (toliau – komitetas), pagrindines Venecijos pramonės ir prekybos organizacijas jungianti asociacija, įsteigta pradėjus minėtą formalią tyrimo procedūrą, siekiant koordinuoti veiksmus gerinant Venecijoje įsteigtų ūkio subjektų nepalankią padėtį, pateikė savo pastabas ir ataskaitą kartu su 1998 m. kovo mėn.
Consorzio per la ricerca e la formazione
(COSES – Mokslo ir tyrimų konsorciumas) atlikta studija dėl sunkumų, su kuriais susiduria lagūnoje veikiančios įmonės, palyginti su įsteigtomis sausumoje. 1998 m. gegužės 18 d. Venecijos savivaldybė taip pat pateikė pastabas kartu su pirmąja 1998 m. vasario mėn. COSES studija, nagrinėjančia tą patį klausimą. Savo pastabose ji teigė, kad tarp gavėjų yra bendros ekonominės svarbos paslaugas teikiančios savivaldybės įmonės. Ji nurodė, kad šių įmonių atžvilgiu turi būti taikoma EB 86 straipsnio 2 dalis. Visos šios pastabos buvo perduotos Italijos Respublikai.
1999 m. sausio 23 d. Italijos valdžios institucijos pateikė savo pastabas. 1999 m. birželio 10 d. laišku jos informavo Komisiją, kad palaiko Venecijos savivaldybės pateiktas pastabas.
1999 m. birželio 23 d. Sprendimu Komisija nurodė Italijos Respublikai pateikti visus dokumentus ir informaciją, reikalingus siekiant nustatyti savivaldybės įmonių vaidmenį ir įvertinti aptariamų socialinio draudimo įmokų sumažinimo priemonių suderinamumą su bendrąja rinka. Italijos valdžios institucijos atsakė 1999 m. liepos 27 d. laišku. 1999 m. spalio 12 d. Briuselyje įvyko šių valdžios institucijų ir Komisijos atstovų susitikimas.
C —
Ginčijamas sprendimas
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad šiuose įstatymuose, kurie nukreipia į 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 2 straipsnį, nustatytas socialinio draudimo įmokų sumažinimas yra su bendrąja rinka suderinama valstybės pagalba, kai šis sumažinimas taikomas Venecijos ir Kjodžos teritorijose įsteigtoms įmonėms, kurios pagal Bendrijos gaires dėl valstybės pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms (MVĮ) (
OL C 213, 1996, p. 4
) yra mažos ir vidutinės įmonės ar įmonės, kurioms gali būti taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, ar įmonės, kurios pagal gaires dėl pagalbos užimtumui įdarbina darbuotojus, patiriančius ypatingų sunkumų integruojantis ar reintegruojantis į darbo rinką (
OL C 334, 1995, p. 4
; ginčijamo sprendimo 1 straipsnio pirmoji pastraipa ir 105 konstatuojamoji dalis).
Dėl pripažinimo valstybės pagalba Komisija, remdamasi savo ginčijamo sprendimo konstatuojamojoje dalyje (110 konstatuojamoji dalis) aptariamų priemonių įvertinimu, savo išvadose nurodo, kad pagal jos pranešimą apie
de minimis
taisyklę valstybės pagalbai (
OL C 68, 1996, p. 9
) priemonės, kurios atitinka
de minimis
taisyklę, nepatenka į EB 87 straipsnio taikymo sritį, išskyrus EAPB sutartimi reguliuojamuose sektoriuose, taip pat laivų statybos, transporto, žemės ūkio ir žvejybos sektoriuose.
Pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnio antrąją pastraipą 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 2 straipsnyje numatyta pagalba yra nesuderinama su bendrąja rinka, jeigu ji buvo suteikta įmonėms, kurios nėra MVĮ ir kurios nėra įsteigtos teritorijose, kurioms taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata.
Pagal ginčijamo sprendimo 2 straipsnį 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete numatytas socialinio draudimo įmokų sumažinimas Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba.
Pagal ginčijamo sprendimo 3 straipsnį Italijos Respublikos suteikta pagalba savivaldybės įmonei
ASPIV
(
Azienda servizi publici idraulici e vari Venezia
) ir
Consorzio Venezia nuova
yra suderinama su bendrąja rinka atitinkamai pagal EB 86 straipsnio 2 dalyje ir 87 straipsnio 3 dalies d punkte numatytas nukrypti leidžiančias nuostatas.
Ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje numatyta, kad priemonės, kurių ėmėsi Italijos Respublika savivaldybės įmonių
ACTV
(
Azienda del conzorzio trasporti veneziano
) ir
AMAV
(
Azienda multiservizi ambientali Venezia
) atžvilgiu bei įmonės
Panfido SpA
atžvilgiu, nėra pagalba EB 87 straipsnio prasme.
Ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje Komisija nurodo Italijos Respublikai susigrąžinti iš gavėjų su bendrąja rinka nesuderinamą pagalbą, nurodytą šio sprendimo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje, kuri jiems buvo neteisėtai suteikta.
Ginčijamas sprendimas paskelbtas 2000 m. birželio 23 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
.
Procedūra ir šalių reikalavimai
Pareiškimais, kuriuos Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo atitinkamai 2000 m. rugsėjo 16 d. ir 18 d., ieškovai pateikė šiuos ieškinius.
Be to, per nustatytą terminą kiti ieškovai taip pat pateikė 56 ieškinius dėl ginčijamo sprendimo.
2001 m. sausio 19 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais atskirais raštais Komisija, remdamasi Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalimi, pateikė prieštaravimą dėl priimtinumo.
2001 m. sausio 25 d. Sprendimu Pirmosios instancijos teismas pagal Procedūros reglamento 51 straipsnio 1 dalį perdavė bylas antrajai išplėstinei kolegijai.
Pareiškimu, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2001 m. kovo 7 d., Italijos Respublika paprašė leisti įstoti į bylą T-270/00 palaikyti ieškovės, bendrovės
Società italiana per il gas SpA
(
Italgas)
, reikalavimus. 2001 m. birželio 19 d. Nutartimi antrosios išplėstinės kolegijos pirmininkas leido įstoti į bylą.
Imdamasis Procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytų proceso organizavimo priemonių, Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į ginčijamame sprendime numatytų suderinamumo kriterijų sudėtingumą, paprašė Italijos Respublikos atskirai kiekvieno ieškovo šiose bylose bei minėtose 56 susijusiose bylose nurodyti, ar, jos manymu, įgyvendinant ginčijamo sprendimo 5 straipsnį ji turi susigrąžinti sumokėtą ginčijamą pagalbą.
2003 m. rugsėjo 25 d. ir 2004 m. kovo 24 d. Italijos Respublikai pateikus atsakymus, Pirmosios instancijos teismas pripažino 22 ieškinius visiškai nepriimtinais ir 6 iš dalies priimtinais ieškovėmis esančių įmonių atžvilgiu, nepagrindusių suinteresuotumo pareikšti ieškinį tiek, kiek kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, įgyvendindamos ginčijamą sprendimą, nusprendė, kad šios įmonės negavo su bendrąja rinka nesuderinamos pagalbos, kuri pagal šį sprendimą turi būti sugrąžinta (2005 m. kovo 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutartys
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
,
T-228/00, T-229/00, T-242/00, T-243/00, T-245/00–T-248/00, T-250/00, T-252/00, T-256/00–T-259/00, T-265/00, T-267/00, T-268/00, T-271/00, T-274/00–T-276/00, T-281/00, T-287/00 ir T-296/00, Rink. p. II-787
;
Confartigianato Venezia ir kt. prieš Komisiją
, T-266/00;
Baglioni Hotels ir Sagar prieš Komisiją
, T-269/00;
Unindustria ir kt. prieš Komisiją
, T-273/00 ir
Principessa prieš Komisiją
, T-288/00, nepaskelbta Rinkinyje).
2005 m. gegužės 12 d. įvyko neformalus posėdis su teisėju pranešėju, dalyvaujant šalių atstovams 37 bylose, kuriose ieškiniai nebuvo pripažinti visiškai nepriimtinais. Šalių atstovai pateikė savo pastabas ir sutiko pasirinkti 4 bandomąsias bylas. Po šio neformalaus posėdžio nagrinėjamos bylos (T-254/00, T-270/00 ir T-277/00) ir byla T-221/00 buvo įvardytos kaip bandomosios.
Kitose 29 susijusiose bylose Pirmosios instancijos teismas nurodė sustabdyti procedūrą bendru šalių prašymu.
2005 m. rugsėjo 12 d. Nutartimi antrosios išplėstinės kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, nusprendė sujungti bylas T-254/00, T-270/00 ir T-277/00, kad pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 50 straipsnį būtų kartu vykdoma žodinė proceso dalis ir priimamas sprendimas.
Rašytinės procedūros dėl prieštaravimo, susijusio su priimtinumu, buvo užbaigtos tarp 2005 m. gruodžio 5 d. ir 23 d. pateikus ieškovų rašytines pastabas sujungtose trijose bylose bei Italijos Respublikos – byloje T-270/00.
2006 m. gegužės 18 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas (antroji išplėstinė kolegija) nusprendė sujungti prieštaravimus dėl priimtinumo ir nagrinėti šias bylas iš esmės. 2007 m. vasario 23 d. rašytinis procesas baigėsi bylose T-254/00 ir T-277/00, o 2007 m. lapkričio 26 d. – byloje T-270/00.
Pakeitus Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtį, teisėjas pranešėjas buvo paskirtas į šeštąją išplėstinę kolegiją, kuriai todėl ir buvo perduotos šios bylos.
Teisėjui T. Tchipev negalint dalyvauti nagrinėjant bylas, Pirmosios instancijos teismo pirmininkas, remdamasis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 32 straipsnio 3 dalimi, paskyrė į kolegiją teisėją N. Wahl.
Susipažinęs su teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (šeštoji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Per nustatytą terminą Komisija pateikė prašomus dokumentus.
Ieškovei atsiėmus ieškinį, 2008 m. spalio 14 d. Nutartimi byla T-221/00 išbraukta iš registro.
Ieškovas byloje T-254/00 Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti šio sprendimo 5 straipsnį,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį tiek, kiek jame numatyta pareiga susigrąžinti pagalbą apima pagalbą, suteiktą
de minimis
taisyklės pagrindu; ir (arba) panaikinti šį straipsnį tiek, kiek jame numatyta mokėtina palūkanų norma yra aukštesnė, nei realiai jis sumokėjo už savo skolas,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Ieškovė byloje T-270/00 Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius tiek, kiek jie 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete numatytą pagalbą, skirtą mokestinių lengvatų forma, pripažįsta nesuderinama su bendrąja rinka,
—
panaikinti šio sprendimo 5 straipsnį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Ieškovai byloje T-277/00 Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą, kiek jis susijęs su jų interesais,
—
nepatenkinus šio reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnį tiek, kiek jis įtvirtina pareigą susigrąžinti sumą, kuria buvo sumažintos aptariamos socialinio draudimo įmokos, ir numato prie šios sumos priskaičiuoti palūkanas už ginčijamame sprendime numatytą laikotarpį,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ar nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas.
Dėl priimtinumo
Pagrįsdama prieštaravimą dėl priimtinumo Komisija nurodo, kad ieškovėmis esančios bendrovės ir komitetas neturėjo teisės pareikšti ieškinio. Pirmiausia ji pateikia
lis pendens
prieštaravimą dėl komiteto pareikšto ieškinio byloje T-277/00.
A —
Dėl tariamo lis pendens byloje T-277/00
1.
Šalių argumentai
Pagrįsdama savo prieštaravimą dėl komiteto pareikšto ieškinio byloje T-277/00 priimtinumo, Komisija nurodė, kad ieškinys visais atžvilgiais yra toks pats, koks pateiktas byloje T-274/00. Be to, ji tvirtino, kad šiuo ieškiniu byloje T-277/00 siekiama panaikinti tą patį sprendimą ir jis pagrįstas pagrindais, didžiąja dalimi analogiškais pateiktiems byloje T-231/00. Todėl ieškinys byloje T-277/00 turi būti pripažintas nepriimtinu tiek, kiek jį pareiškė komitetas, iš dalies dėl
lis pendens,
kiek tai susiję su identiškų pagrindų pateikimu, ir iš dalies dėl Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pažeidimo, kiek tai susiję su naujų pagrindų pateikimu.
Komitetas tvirtina, kad jo ieškinys yra priimtinas.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Komitetui atsiėmus savo ieškinį byloje T-274/00 (2005 m. rugsėjo 12 d. Nutartis
Comitato „Venezia vuole vivere“ prieš Komisiją
, T-274/00), dėl
lis pendens
grindžiamo prieštaravimo, susijusio su priimtinumu, objektu lieka tik bendrai
Adriatica di navigazione SpA
ir komiteto pareikštas ieškinys byloje T-231/00. Be kita ko, reikia nurodyti, kad komitetui pareiškus šį ieškinį byloje T-277/00 kartu su bendrove
Coopservice
–
Servizi di fiducia Soc. coop. rl
, net jei būtų nustatyta tariama
lis pendens
, tai neturėtų jokio poveikio šio ieškinio priimtinumui tiek, kiek šį ieškinį pareiškė
Coopservice
, ypač Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamiems šioje byloje pagrindams dėl esmės tiek, kiek juos kartu pateikė abu ieškovai. Šiomis aplinkybėmis Pirmosios instancijos teismas iš esmės neprivalo nagrinėti šioje byloje Komisijos pateikto
lis pendens
prieštaravimo.
Bet kuriuo atveju reikia pažymėti, kad ieškinio, kurį, be kita ko, pareiškė komitetas byloje T-277/00 ir kuriuo siekiama panaikinti tą patį sprendimą, pagrindai nėra tie patys kaip tie, kuriais grindžiamas anksčiau byloje T-231/00 pareikštas ieškinys. Iš to išplaukia, kad teismo praktikoje nustatytos
lis pendence
sąlygos šioje byloje nėra tenkinamos (šiuo klausimu žr. 26 punkte minėtos nutarties
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Reikia konstatuoti, kad dalis pagrindų, pagrįstų EB 88 straipsnio 3 dalies, 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles (
OL L 83, p. 1
), 15 straipsnio, EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto, EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto ir EB 87 straipsnio 3 dalies e punkto pažeidimu, yra pateikta tik byloje T-277/00.
Konkrečiai kalbant apie minėtą pagrindą dėl EB 88 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio pažeidimo, reikia pažymėti, jog šis pagrindas, kuriuo siekiama įrodyti, kad aptariama pagalbos schema yra esama pagalba, remiasi tariamu tęstinumu tarp Įstatymų Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997, kuriais nustatyta ši pagalbos schema, ir ankstesnių teisės aktų, kuriais taip pat tam tikromis sąlygomis numatytas kai kuriuose Italijos regionuose įsteigtoms įmonėms taikomas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų. Atvirkščiai, byloje T-231/00 nurodytas pagrindas dėl aptariamos esamos pagalbos schemos pagalbos pobūdžio remiasi skirtinga idėja, kad aptariama pagalbos schema, kiek tai susiję su vidaus kabotažu, buvo nustatyta tik 1999 m. Bendrijos teise liberalizavus šį sektorių (2000 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
,
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, T-600/97–T-607/97, T-1/98, T-3/98–T-6/98 ir T-23/98, Rink. p. II-2319
, 143 ir 167 punktai). Iš to išplaukia, kad komiteto argumentai, pateikti atitinkamai bylose T-231/00 ir T-277/00, kuriais siekiama įrodyti, kad aptariama pagalbos schema yra esama pagalba, turi būti nagrinėjami kaip atskiri pagrindai.
Taigi, priešingai nei aiškina Komisija, pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį tik vykstant procesui negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie grindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis, kurios tapo žinomos vykstant procesui. Tai neturi jokios reikšmės vertinant ieškinio, kurio dalykas yra tas pats, pateikto byloje tarp tų pačių šalių, tačiau kuris yra pagrįstas kitais pagrindais nei ankstesnis ieškinys, priimtinumą. Teismo praktikoje (žr. 44 punktą) tokio ieškinio priimtinumas nepriklauso nuo naujų teisinių ar faktinių aplinkybių. Iš tiesų ieškinys gali būti nepriimtinas
lis pendence
pagrindu, tik kai bylos šalys yra tos pačios, ieškiniu siekiama panaikinti tą patį sprendimą ir jis yra pagrįstas tais pačiais pagrindais kaip ir ankstesnis ieškinys.
Todėl nepriimtinumo pagrindas, pagrįstas
lis pendens
prieštaravimu, turi būti atmestas.
B —
Dėl tariamos ieškovėmis bylose T-254/00, T-270/00 ir T-277/00 esančių įmonių teisės pareikšti ieškinį nebuvimo
1.
Šalių argumentai
Komisija tvirtina, kad ieškovėmis esančios įmonės nėra konkrečiai susijusios su ginčijamu sprendimu EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme.
Komisija mano, kad pagalbos gavėjai nėra konkrečiai susiję su sprendimu, konstatuojančiu šios pagalbos schemos nesuderinamumą ir nurodančiu susigrąžinti sumokėtą pagalbą, nes šis sprendimas yra bendro pobūdžio.
Komisija primena, kad potencialūs pagalbos schemos naudotojai nėra konkrečiai susiję su sprendimu, kuriuo ši schema pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka. Be to, Bendrijos teismas nusprendė, kad neteisėtos pagalbos gavėjo ieškinys dėl sprendimo, kuriuo Komisija pripažino šią pagalbos schemą nesuderinama su bendrąja rinka, bet nenustatė pareigos susigrąžinti sumokėtą pagalbą, yra nepriimtinas (1988 m. vasario 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Kwekerij van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
,
67/85, 68/85 ir 70/85, Rink. 1988, p. 219
, 15 punktas).
Tačiau, Komisijos manymu, pareigos susigrąžinti pagalbą nustatymas nepakeičia jos sprendimo pobūdžio ir, be kita ko, neleidžia manyti, kad pagalbos gavėjai yra konkrečiai susiję.
Šiuo atžvilgiu 2000 m. spalio 19 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(
C-15/98 ir C-105/99, Rink. p. I-8855
) turi būti aiškinamas atsižvelgiant į specifinę ieškove esančios įmonės
Sardegna Lines
–
Servizi Marittimi della Sardegna SpA
situaciją. Ji iš tiesų gavo individualią pagalbą, formaliai skirtą pagal pagalbos schemą. Iš tiesų aptariamos pagalbos schema buvo taikoma labai ribotam įmonių skaičiui, o
Sardegna Lines
gavo didelę sumokėtos pagalbos dalį (mažiausiai 9,6 milijardų ITL iš bendros 12697450000 ITL sumos). Be to, aptariamai pagalbos schemai buvo būdinga plati nacionalinės valdžios institucijų diskrecija, skiriant individualią pagalbą pagal šią schemą.
Panašiai savo 2004 m. balandžio 29 d. Sprendime
Italija prieš Komisiją
(
C-298/00 P, Rink. p. I-4087
, 39 punktas) Teisingumo Teismas pritarė, kad įmonės, gavusios pagalbą pagal aptariamą schemą, yra konkrečiai susijusios tiek, kiek Komisija žinojo apie patenkintų paraiškų skaičių ir numatytų kreditų aptariamai pagalbai sumą. Be to, ši pagalbos schema buvo įgyvendinta individualiu sprendimu.
Dėl 2005 m. liepos 21 d. ELPA Teisingumo Teismo sprendime
Fesil ir Finnfjord ir kt. prieš ELPA priežiūros institucijos
(sujungtos bylos E-5/04, E-6/04 ir E-7/04) numatyto situacijos sprendimo būdo, kurį nurodo ieškovas viešbutis
Cipriani SpA
, pažymėtina, kad jis neturėtų būti perkeltas į šią bylą, nes taisyklėse, susijusiose su santykiais tarp Europos laisvosios prekybos asociacijos (ELPA), valstybių narių, priežiūros institucijos ir Teisingumo Teismo, nėra nuostatos, panašios į EB 234 straipsnį, numatantį galimybę pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą ir įvertinti institucijų aktų galiojimą.
Be to, savo nutartyje
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
(26 punkte minėto sprendimo 29 ir paskesni punktai) Pirmosios instancijos teismas pripažino kai kuriuos ieškinius nepriimtinais, tačiau kartu ir galimybę Komisijai apskųsti tai, kad atitinkama valstybė narė nesusigrąžino sumokėtos pagalbos. Taigi šių ieškinių nepriimtinumas nepriklausė nuo to, ar pagalba iš ieškovų buvo susigrąžinta, ar ne. Galiausiai savo 2006 m. vasario 23 d. Sprendime
Atzeni ir kt
. (
C-346/03 ir C-529/03, Rink. p. I-1875
, 33 ir 34 punktai) Teisingumo Teismas nurodė, jog nėra akivaizdu, kad ieškinys dėl Komisijos sprendimo, nustatančio pareigą susigrąžinti sumokėtą pagalbą, panaikinimo, kurį pareiškė pagalbos schemų, skirtų bendrai apibrėžtų asmenų grupei, gavėjai, buvo priimtinas.
Komisija mano, kad sprendimai
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
ir
Italija prieš Komisiją
(minėti šio sprendimo 52 ir 53 punktuose) nekeičia nusistovėjusios teismo praktikos, pagal kurią fizinių ir juridinių asmenų ieškiniai dėl sprendimų, susijusių su pagalbos schema, yra nepriimtini.
Tačiau šiuo atžvilgiu Komisija pripažįsta, kad kai įgyvendinant aptariamą pagalbą reikia priimti individualias įgyvendinimo priemones, susijusias su kompetentingų administracinės valdžios institucijų diskrecija, galutiniai tokios pagalbos gavėjai gali būti laikomi konkrečiai susijusiais su Komisijos sprendimu, pripažįstančiu jos nesuderinamumą su bendrąja rinka ir nurodančiu susigrąžinti sumokėtą pagalbą.
Šioje byloje ieškovai nėra konkrečiai susiję su ginčijamu sprendimu dėl dviejų priežasčių. Pirma, aptariamas socialinio draudimo įmokų sumažinimas automatiškai buvo taikomas visoms Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms.
Antra, ginčijamas sprendimas yra susijęs su neapibrėžtu įmonių skaičiumi, kurio ir negalima apibrėžti, remiantis objektyviais jų požymiais, būtent tuo, kad jose dirbama pagal darbo sutartis ir kad jos vykdo veiklą nustatytoje geografinėje teritorijoje. Net jei priimant ginčijamą sprendimą galbūt Komisija, kaip tvirtina ieškovai, teoriškai, padedant nacionalinėms valdžios institucijoms, buvo pasirengusi apibrėžti įmones gavėjas, ji turėjo išnagrinėti pagalbos schemą, o ne atskirus pareiškimų atvejus. Vienintelė išimtis buvo susijusi su savivaldybės įmonėmis, kurių padėtis konkrečiai buvo išdėstyta Venecijos savivaldybės pastabose, kurias palaikė Italijos vyriausybė. Todėl Komisija išnagrinėjo ypatingą šių įmonių, kurios, skirtingai nei ieškovai, buvo konkrečiai susijusios su ginčijamu sprendimu, situaciją.
Kita vertus, kadangi Komisija, remdamasi INPS pateiktomis lentelėmis, negalėjo nustatyti kiekvienai įmonei skirtų sumažinimų, ji negalėjo nustatyti kiekvienai iš gavėjų skirtos pagalbos. Todėl atitinkama valstybė narė turėjo identifikuoti įmones gavėjas, pagal ginčijamą sprendimą privalančias grąžinti gautą pagalbą. Toks identifikavimas reikalauja sudėtingos analizės, pagrįstos keliais vertinimo kriterijais. Iš tiesų nacionalinės valdžios institucijos kiekvienu atskiru atveju turėjo taikyti su valstybės pagalbos buvimu susijusias sąlygas EB 87 straipsnio 1 dalies prasme bei ginčijamame sprendime bendrai ir abstrakčiai nustatytus kriterijus.
Tokią kontrolę turėtų vykdyti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, sąžiningai bendradarbiaudamos su Komisija. Nesutarimų atveju Komisija pagal EB 88 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą gali kreiptis į Teisingumo Teismą. Aptariamos priemonės naudotojai turi teisę nacionaliniame teisme ginčyti jų atžvilgiu priimtus galimus sprendimus dėl susigrąžinimo ir pateikti prieštaravimus dėl Komisijos sprendimo teisėtumo. Jų teisminė apsauga yra užtikrinta EB 234 straipsniu.
Dėl visų šių priežasčių, skirtingai nuo sprendimo, nagrinėto 53 punkte minėtame sprendime
Italija prieš Komisiją
, ginčijamame sprendime yra palikta galimybė kai kuriuos aptariamus socialinio draudimo įmokų sumažinimus nepriskirti valstybės pagalbai ar juos laikyti su bendrąja rinka suderinama pagalba. Iš tiesų šioje byloje Komisija nenusprendė dėl pagalbos skyrimo kiekvienam iš gavėjų ir todėl nenustatė pagal aptariamą schemą gautą pagalbą privalančių grąžinti įmonių.
Komisija iš to daro išvadą, kad ieškovėmis esančios įmonės neturi būdingų savybių ar požymių, kurie buvo nurodyti ginčijamame sprendime, ir kad jos negali nurodyti jokios konkrečios žalos. Todėl jos negali būti laikomos konkrečiai susijusiomis su ginčijamu sprendimu.
Ieškovai ir Italijos Respublika, kuri palaiko
Italgas
reikalavimus ir pritaria jos pastaboms, primena, kad įgyvendinant ginčijamą sprendimą, ieškovėmis esančioms įmonėms buvo skirtas sprendimas grąžinti gautą pagalbą. Panašiomis aplinkybėmis Bendrijos teismas pripažino, kad egzistuoja konkretus ryšys.
Pirma, visi ieškovai ir Italijos Respublika tvirtina, priešingai nei nurodo Komisija, kad ginčijamas sprendimas nėra bendras ir abstraktus, nes faktiniai pagalbos gavėjai sudaro uždarą grupę ir yra identifikuotini šio sprendimo priėmimo metu. Be to, sprendimo, numatančio nesuderinamos pagalbos susigrąžinimą, siekiant panaikinti jos pasekmes, priėmimas rodo, kad Komisija iš anksto patikrina šios pagalbos poveikį. Ieškovai šiuo atžvilgiu pabrėžia, jog pakanka, kad vykdant susigrąžinimo procedūrą kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos galėtų identifikuoti įmones pagalbos gavėjas. Faktiniai gavėjai galėtų būti laikomi tiesioginiais Komisijos sprendimo adresatais. Be to, viešbutis
Cipriani
ir
Italgas
ginčija, kad, įgyvendinant šį sprendimą, nacionalinės valdžios institucijos kiekvienu atskiru atveju gali patikrinti, ar yra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos (žr. 124 ir 138 punktus).
Antra, viešbutis
Cipriani
ir
Coopservices
taip pat tvirtina, kad Komisijos sprendimas, susijęs su pagalbos schema ir nustatantis pareigą susigrąžinti sumokėtą pagalbą, daro konkretų poveikį esamų pagalbos gavėjų interesams ir yra priimtas jų nenaudai.
Visi ieškovai atmeta Komisijos argumentą, kad asmenims nacionaliniame teisme užtikrinama veiksminga teisminė apsauga. Prašymų dėl prejudicinių sprendimų priėmimo procedūra Teisingumo Teisme jiems suteikia mažiau galimybių pateikti savo argumentus. Be to, niekas negarantuoja, kad nacionalinis teismas kreipsis dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
Italijos Respublika pabrėžia, kad aptariamas socialinio draudimo įmokų sumažinimas buvo skirtas įmonėms tik su sąlyga, kad jos yra įsteigtos Venecijos ar Kjodžos salose. Šiame kontekste priimant ginčijamą sprendimą nebuvo jokio neaiškumo dėl gavėjų, kurie turi sugrąžinti gautą pagalbą, tapatybės.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Komisija teisingai pripažįsta, kad šioje byloje yra tiesioginis ryšys EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme. Ji pabrėžia, kad Italijos valdžios institucijos pagal ginčijamą sprendimą turi nutraukti nesuderinama pripažintą pagalbą ir susigrąžinti neteisėtai skirtą pagalbą. Ji nurodo, kad šios valdžios institucijos neturi jokios diskrecijos įgyvendinant ginčijamą sprendimą.
Tačiau Komisija mano, kad faktiniai neteisėtos pagalbos gavėjai paprastai nėra konkrečiai susiję su sprendimu, konstatuojančiu šios schemos nesuderinamumą ir nurodančiu susigrąžinti sumokėtą pagalbą, nes toks sprendimas iš esmės pagrįstas bendra ir abstrakčia šios schemos analize. Tariamą konkretaus ryšio nebuvimą ji paaiškina tuo, kad gavėjų skaičiaus negalima nustatyti. Įgyvendinant sprendimą, nurodantį sugrąžinti gautą pagalbą, atitinkama valstybė narė turi nustatyti įmones gavėjas, privalančias ją grąžinti.
Pirmiausia Komisija neigia, kad teismo praktika suteikia faktiniams pagalbos gavėjams teisę pareikšti ieškinį dėl sprendimo, konstatuojančio šios schemos nesuderinamumą ir nurodančio susigrąžinti nesuderinama pripažintą pagalbą. Ji siūlo apriboti šią teisę pareikšti ieškinį atvejais, kuriais pagalbos schema įgyvendinama individualiais sprendimais (žr. 56 punktą).
Antra, Komisija siūlo, kad įgyvendinant šios institucijos sprendimą, konstatuojantį neteisėtos pagalbos nesuderinamumą, nacionalinėms valdžios institucijoms būtų pripažinta kompetencija patikrinti kiekvienu atskiru atveju, jeigu yra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, susijusios su ekonominės veiklos vykdymu, įtaką Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai.
Pirmiausia reikia nurodyti, kad, kaip tvirtina Komisija, jos sprendimas, susijęs su neteisėta pagalbos schema ir nurodantis susigrąžinti sumokėtą pagalbą, yra bendro pobūdžio faktinių naudos gavėjų pagal šią schemą atžvilgiu, nes jis yra taikomas objektyviai apibrėžtoms situacijoms ir naudos pagal schemą gavėjams sukelia bendrų ir abstrakčių teisinių pasekmių. Iš tiesų dėl vienintelės aplinkybės, kad faktinius naudos pagal šią schemą gavėjus galima identifikuoti, Komisija nėra įpareigojama apsvarstyti jų individualią situaciją. Todėl su pagalbos schema susijęs sprendimas iš esmės yra pagrįstas bendra ir abstrakčia aptariamos pagalbos schemos kontrole ir pats yra bendro pobūdžio aktas (žr. 83, 209, 229 ir 230 punktus). Todėl jo taikymo sritis yra skirtinga nei, pavyzdžiui, sprendimo pagal EB 81 straipsnį, kuris gali būti laikomas atitinkamoms įmonėms skirtų individualių sprendimų rinkiniu (šiuo klausimu žr. 1999 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš AssiDomän Kraft Products ir kt
.,
C-310/97 P, Rink. p. I-5363
, 39, 49 ir 63 punktus). Taigi tai, kad Komisijos sprendimas bendrai ir abstrakčiai nustato pareigą susigrąžinti sumokėtą pagalbą, negali jam suteikti individualių sprendimų rinkinio pobūdžio (pagal analogiją žr. 2008 m. balandžio 8 d. Teisingumo Teismo nutarties
Saint-Gobain Glass Deutschland prieš Komisiją
,
C-503/07 P, Rink. p. I-2217
, 72 punktą). Tačiau kai Komisija nagrinėja individualią faktinių kai kurių pagalbos gavėjų situaciją, jos sprendimas pastarųjų atžvilgiu yra individualus.
Be to, neatmetama galimybė, kad kai kuriomis aplinkybėmis bendro pobūdžio akto nuostatos gali būti konkrečiai susijusios su tam tikrais fiziniais ar juridiniais asmenimis, jei šios nuostatos juos paveikia dėl jų ypatingų savybių arba faktinių aplinkybių, kurios juos išskiria iš kitų asmenų (1994 m. gegužės 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Codorniu prieš Tarybą
,
C-309/89, Rink. 1994 p. I-1853
, 19–21 punktai, 1996 m. lapkričio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Roquette Frères prieš Tarybą
,
T-298/94, Rink. 1996 p. II-1531
, 37 punktas ir 2007 m. rugsėjo 11 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Fels-Werke ir kt. prieš Komisiją
, T-28/07, nepaskelbta Rinkinyje 60 punktas).
Šiame teisiniame kontekste reikia išnagrinėti Komisijos poziciją taikant Bendrijos teismų praktikoje nustatyto konkretaus ryšio buvimo EB 230 straipsnio ketvirtosios pastraipos prasme kriterijus ir išankstinės valstybės pagalbos kontrolės sistemos, kuri buvo įtvirtinta Sutartimi ir išaiškinta teismų praktikoje, kriterijų. Šiuo tikslu pirmiausia reikia įvertinti su pagalbos schemos taikymo būdais susijusio kriterijaus tinkamumą, atsižvelgiant į teismo praktiką, pagrįstą sprendimais
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) ir
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte), ir į valstybės pagalbos kontrolės sistemą. Vėliau Pirmosios instancijos teismas išnagrinės Komisijos argumentus dėl atitinkamos valstybės narės kompetencijos apimties įgyvendinant Komisijos sprendimą, kuriuo neteisėta valstybės pagalbos schema pripažįstama nesuderinama su bendrąja rinka ir nurodoma susigrąžinti suteiktą pagalbą.
a) Kriterijaus, susijusio su pagalbos schemos taikymo tvarka vertinimas, atsižvelgiant į teismų praktiką
Pirmiausia, kalbant apie teismų praktiką, reikia nurodyti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, Teisingumo Teismas neatmetė galimybės, jog faktiniai gavėjai pagal neteisėtą pagalbos schemą turi teisę pareikšti ieškinį dėl sprendimo, pripažįstančio šią schemą nesuderinama ir nurodančio susigrąžinti sumokėtą pagalbą. Šiuo atžvilgiu Komisijos nurodytas sprendimas
Kwekerij van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 50 punkte) nėra tinkamas. Iš tiesų iš generalinio advokato G. Slynn išvados (Rink. p. 240) matyti, kad Komisija toje byloje nagrinėtame sprendime nenustatė pareigos susigrąžinti pagalbą. Nors šio sprendimo paskutinėje konstatuojamojoje dalyje ji numatė galimybę susigrąžinti pagalbą vėlesnėje stadijoje, posėdyje informavo Teisingumo Teismą, kad nesiėmė veiksmų šiuo klausimu.
Tačiau iš sprendimų
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) ir
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) aiškiai matyti, kad jei Komisija pripažįsta neteisėtos pagalbos schemos nesuderinamumą su bendrąja rinka ir nustato pareigą susigrąžinti sumokėtą pagalbą, visi faktiniai naudos gavėjai pagal šią schemą yra konkrečiai susiję su Komisijos sprendimu (taip pat žr. 2000 m. rugsėjo 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CETM prieš Komisiją
,
T-55/99, Rink. p. II-3207
, 25 punktą; 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Italija ir Brandt Italia prieš Komisiją
,
T-239/04 ir T-329/04, Rink. p. II-3265
, 44 punktą ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Salvat père & fils ir kt. prieš Komisiją
,
T-136/05, Rink. p. II-4063
, 69–73 punktus).
Iš tiesų, priešingai nei tvirtina Komisija, remiantis sprendime
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) nagrinėtu sprendimu nėra aišku, kad Komisija atsižvelgė į konkrečią
Sardegna Lines
situaciją. Šiame sprendime Komisija, dėstydama faktines aplinkybes, tik nurodė, kad ji „sužinojo apie ginčijamos pagalbos schemos buvimą iš ieškinio dėl konkretaus šios schemos taikymo atvejo“. Nors ir pripažįstant, kad Komisija žinojo apie
Sardegna Lines
padėtį, reikia konstatuoti, pirma, kad tame sprendime ji neįvardijo šios įmonės ir, antra, nenurodė jokios aplinkybės, apibūdinančios jos specifinę situaciją. Ji tik nurodė bendrą nuo aptariamos pagalbos schemos įsigaliojimo datos suteiktos pagalbos, skiriant aptariamas paskolas ir finansavimą, sumą. Šiuo pagrindu Komisija vėliau bendrai ir abstrakčiai išnagrinėjo aptariamą pagalbą (žr. to sprendimo VII punktą). Šiomis aplinkybėmis, remiantis minėtu sprendimu
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
, neturi būti daroma išvada, kad Teisingumo Teismas nusprendė, jog Komisija atsižvelgė į individualią
Sardegna Lines
situaciją. Atvirkščiai, abstrakčiai nurodytus potencialius pagalbos gavėjus priešpastatydamas faktiniams tokios neteisėtai įvykdytos pagalbos schemos gavėjams, Teisingumo Teismas nusprendė, kad
Sardegna Lignes
buvo konkrečiai susijusi „kaip faktinė individualios pagalbos, skirtos pagal (pagalbos schemą Sardinijos laivų savininkams), kurią Komisija nurodė susigrąžinti, gavėja“ (sprendimo 34 punktas). Minėta frazė „individualios pagalbos“ aiškiai reiškia
Sardegna Lines
skirtą pagalbą, įgyvendinant aptariamą pagalbos schemą. Priešingai Komisijos siūlomam aiškinimui, ji neturėtų būti suprantama kaip reiškianti, kad ši institucija atsižvelgė į individualią
Sardegna Lines
situaciją, nes aptariama pagalbos schema nebuvo taikoma automatiškai.
Tokį sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) aiškinimą palaiko generalinio advokato S. Alber išvada byloje
Italija prieš Komisiją
(minėta 53 punkte) (Rink. p. I-4092). Savo išvadoje generalinis advokatas iš tiesų atmetė Komisijos argumentą, kad aptariama pagalbos schema sprendime
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) buvo įgyvendinta nacionalinių valdžios institucijų sprendimu dėl įgyvendinimo, priimtu naudojantis diskrecija. Šiuo klausimu jis nurodė:
„Teisingumo Teismas <…> (savo sprendimo 34 punkte) rėmėsi tik tuo, kad ieškove esanti
Sardegna Lines
buvo susijusi kaip pagalbos, kurią Komisija nurodė susigrąžinti, gavėja. Ji nenurodė kitų ieškovę išskiriančių aplinkybių, pavyzdžiui, atsižvelgimą į jos atvejį administracinėje procedūroje“ (išvados 71 punktas).
Sprendime
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) Teisingumo Teismas aiškiai partvirtino sprendime
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) pasirinktą sprendimo būdą. Reikia pabrėžti, kad byloje, kurioje priimtas sprendimas
Italija prieš Komisiją
, aptariama sektorinė pagalbos schema buvo susijusi su dideliu krovinių vežėjų kelių transportu skaičiumi. Skirtingai nei
Sardegna Lines
, nė vienas iš ieškovais esančių vežėjų gautos pagalbos dydžiu ar ypatinga padėtimi administracinėje procedūroje neišsiskyrė iš kitų aptariamos pagalbos gavėjų. Teisingumo Teismas, nusprendė, kad ieškovai buvo kitokioje padėtyje nei pareiškėjai, nes jie buvo susiję „kaip faktiniai individualios pagalbos, skirtos pagal šią schemą, kurią Komisija nurodė susigrąžinti, gavėjai“ (sprendimo 39 punktas).
Be to, šio sprendimo
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) 39 punkte, nors ir trumpai, tačiau yra svarbių nuorodų, susijusių su įmonių, pasinaudojusių neteisėtos pagalbos schema, teisės pareikšti ieškinį pateisinimu. Iš tiesų Teisingumo Teismas pabrėžia, kad tame sprendime yra nurodytas „patenkintų prašymų skaičius ir aptariamai pagalbai numatytų kreditų skaičius“ nagrinėjamu laikotarpiu, ir iš to daro išvadą, kad „Komisija negalėjo nežinoti apie faktinių gavėjų buvimą“. Taip pat ji aiškiai skiria faktinių gavėjų, kuriuos buvo galima identifikuoti ir kuriems nurodymu grąžinti pagalbą buvo daromas ypatingas poveikis, situaciją nuo potencialių gavėjų situacijos.
Atsižvelgiant ypač į generalinio advokato S. Alber išvadą sprendimui
Italija prieš Komisiją
(minėta 79 punkte, 74–85 punktai) minėtas sprendimo
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) 39 punktas gali būti suprantamas taip, kad juo pripažįstama, jog ieškovėmis esančios įmonės skyrėsi nuo kitų ūkio subjektų tuo, kad jos sudarė asmenų, kuriems nurodymas susigrąžinti pagalbą turėjo ypatingą poveikį, uždarą grupę. Skirtingai nei potencialūs pagalbos gavėjai, faktiniai aptariamos pagalbos gavėjai sudaro ribotą grupę, nes ši schema nebuvo įgyvendinama net prieš priimant ginčijamą sprendimą, todėl Komisija iš principo, padedant nacionalinės valdžios institucijoms, galėjo jas identifikuoti priimdama ginčijamą sprendimą. Priešingai Komisijos tvirtinimams, Teisingumo Teismas konkrečiam ryšiui pripažinti netaikė tikslaus aptariamos pagalbos gavėjų identifikavimo ir Komisijos atliktos jų individualios situacijos analizės sąlygų.
Reikia pabrėžti, kad nors sprendimas, susijęs su pagalbos schema, yra bendro pobūdžio tiek, kiek Komisija bendrai ir abstrakčiai nagrinėja šią schemą (žr. 73 punktą), toks sprendimas yra susijęs tik su konkrečia pagalbos schema. Vadinasi, juo nenustatoma Bendrijos politika ir jis nėra norminis, tačiau yra Bendrijos teisės normų, šiuo atveju susijusių su valstybės pagalba, įgyvendinimo dalis, skirtingai nei norminiai aktai, taikomi bendrai visiems suinteresuotiems ūkio subjektams (žr., pavyzdžiui, 1989 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Lefebre prieš Komisiją
,
206/87, Rink. 1989, p. 275
; 74 punkte minėto sprendimo
Roquette Frères SA prieš Tarybą
42 punktą ir 74 punkte minėtos nutarties
Fels-Werke ir kt. prieš Komisiją
61 ir 63 punktus).
Šiame teisiniame kontekste priklausymo uždarai faktinių naudos gavėjų pagal pagalbos schemą, kurių atžvilgiu Komisijos atitinkamai valstybei narei nustatyta pareiga susigrąžinti sumokėtą pagalbą turėjo ypatingą poveikį, grupei pakanka šiuos gavėjus išskirti iš kitų asmenų, kaip tai nustatyta Teisingumo Teismo praktikoje (žr. 1963 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Plaumann prieš Komisiją
,
25/62, Rink. p. 197
, 223). Skiriamieji požymiai šioje byloje yra susiję su nurodymo susigrąžinti pagalbą dideliu neigiamu poveikiu šios uždaros grupės narių, kurie lengvai nustatomi, interesams.
Jeigu faktinio pagalbos gavėjo teisei pareikšti ieškinį būtų taikoma individualios jo situacijos nagrinėjimo sąlyga, ši teisė būtų priklausoma nuo Komisijos pasirinkimo ginčijamame sprendime nagrinėti individualią situaciją ar ne, atsižvelgiant į administracinėje procedūroje jai perduotą informaciją. Dėl tokio sprendimo atsirastų teisinis nesaugumas, nes Komisija apie konkrečius atskirus atvejus dažniausiai sužino atsitiktinai (žr. 79 punkte minėtos generalinio advokato S. Alber išvados byloje
Italija prieš Komisiją
83 punktą). Be to, tuo atveju, jeigu gavėjas Pirmosios instancijos teisme ginčytų tai, kad Komisija neišnagrinėjo jo atskiro atvejo, pavyzdžiui, atsižvelgiant į šiai institucijai administracinėje procedūroje pateiktą su juo susijusią informaciją, jo ieškinio priimtinumas būtų susijęs su pagrindų dėl esmės nagrinėjimu. Šiame kontekste dėl priimtinumo nagrinėjimo pasekmių sudėtingumo ir to, kad jos yra sunkiai numatomos, padidėtų teisinis nesaugumas.
Galiausiai reikia priminti, kad uždaros grupės, kurios nariams Komisijos sprendimas turėjo ypatingą poveikį, kriterijų taip pat taikė Teisingumo Teismas savo 2006 m. birželio 22 d. Sprendime
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
(
C-182/03 ir C-217/03, Rink. p. I-5479
, 58–64 punktai). Konkrečiai kalbant apie koordinavimo centrus, kurių prašymai buvo nagrinėjami, Teisingumo Teismas sprendimuose
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) ir
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) nurodė, kad šie centrai buvo konkrečiai susiję tiek, kiek juos buvo „lengva nustatyti ginčijamo sprendimo (dėl kurio paduotas ieškinys) priėmimo metu“ (minėto sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
61 punktas ir generalinio advokato P. Léger išvados šioje byloje, Rink. p I-5485, 196 ir 197 punktai). Dėl centrų, kurių prašymai dėl atnaujinimo nagrinėti, kai buvo paskelbtas ginčijamas sprendimas, Teisingumo Teismas nusprendė, kad šie potencialūs gavėjai turėjo teisę pareikšti ieškinį ypatingomis šios bylos aplinkybėmis, remiantis tuo, kad jie sudaro uždarą grupę, kurios nariams tas sprendimas turėjo ypatingą poveikį, nes jie nebegalėjo gauti leidimo atnaujinti veiklą (minėto sprendimo
Belgija ir Forum 187 prieš Komisiją
62 ir 63 punktai ir generalinio advokato S. Léger išvados šioje byloje 211 punktas).
Atsižvelgiant į visą šią teismų praktiką, Komisijos pasiūlytas kriterijus, pagrįstas pagalbos schemos įgyvendinimo būdais, nėra tinkamas. Ypač sprendimų
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) ir
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) aiškinimas neleidžia manyti, kad Teisingumo Teismas atsižvelgė į Komisijos bylose, kuriose priimti šie sprendimai, jau nurodytą aplinkybę, kad aptariamos pagalbos schemos veiksmingai buvo taikomos administraciniais sprendimais dėl vykdymo, priimtais naudojantis diskrecija. Be to, reikia nurodyti, kad sprendimas
CETM prieš Komisiją
(minėtas 77 punkte) ir ELPA sprendimas
Fesil ir Finnfjord ir kt. prieš ELPA priežiūros instituciją
(minėtas 54 punkte) yra susiję su pagalbos schemomis, automatiškai taikomomis įmonėms, atitinkančioms šioms schemoms taikomus reikalavimus. Iš ELPA sprendimo (46 punktas) matyti, kad savo pastabose Komisija dėl ieškinio priimtinumo nurodė, jog minėtuose sprendimuose
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte) ir
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte) aptariamos pagalbos schemos nėra automatiškai taikomos tam tikras sąlygas atitinkančioms įmonėms, bet suteikia teisę kompetentingoms nacionalinės valdžios institucijoms vėlesniais administraciniais aktais suteikti gavėjams lengvatų. ELPA nusprendė, kad toks atskyrimas nėra tinkamas, kaip tai patvirtina aplinkybė, kad jis pritarė glaustiems, bet aiškiems Teisingumo Teismo motyvams minėtuose dviejuose sprendimuose.
Dėl Komisijos (žr. 55 punktą) nurodytos nutarties
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
(minėta 26 punkte) ieškovai teisingai nurodo, kad ji nėra tinkama vertinti teisę pareikšti ieškinį. Iš tiesų šioje nutartyje Pirmosios instancijos teismas nenagrinėjo, ar atitinkamos įmonės gali pareikšti ieškinį, bet pripažino įmonių, kurių atžvilgiu tuo pačiu metu buvo nutraukta aptariama nacionalinės valdžios institucijų vykdant ginčijamą sprendimą įgyvendinama pagalbos susigrąžinimo procedūra, ieškinius nepriimtinais dėl teisės pareikšti ieškinį nebuvimo. Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad siekiant įrodyti teisę pareikšti ieškinį jį pateikiant įmonei pakanka tinkamai nurodyti, kad ji pasinaudojo priemonėmis pagal aptariamą pagalbos schemą, kuriai gali būti taikomas aptariamame Komisijos sprendime paskelbtas nesuderinamumas su bendrąja rinka. Pirmosios instancijos teismas, nagrinėdamas ieškinį dėl Komisijos sprendimo, susijusio su pagalbos schema, neturi priimti sprendimo dėl konkretaus šiame sprendime numatytų kriterijų taikymo, siekdamas nustatyti, ar konkrečiai įmonei suteiktos aptariamos priemonės turi būti laikomos su bendrąja rinka nesuderinama pagalba pagal šį sprendimą. Iš tiesų kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos, Komisijai kontroliuojant, vykdydamos tokį sprendimą kiekvienu atskiru atveju turi taikyti minėtus kriterijus.
Šiame kontekste 26 punkte minėta nutartis
Gruppo ormeggiatori del porto di Venezia ir kt. prieš Komisiją
tik atmeta bet kokią ieškove esančios įmonės teisę pareikšti ieškinį, jeigu jį pareiškus pasirodo, kad nacionalinės valdžios institucijos, vykdydamos Komisijos sprendimą, nusprendė, kad pagal jį neprivaloma susigrąžinti priemonių, kuriomis pasinaudojo ši įmonė pagal aptariamą pagalbos schemą, nes jos pagal šį sprendimą nepatenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, arba todėl, kad jos tenkina šiame sprendime numatytus suderinamumo su bendrąja rinka kriterijus. Šioje nutartyje (26 punktas) Pirmosios instancijos teismas atmetė aptariamų įmonių argumentą, susijusį su Komisijos diskrecija, kontroliuojant atitinkamos valstybės narės jos sprendimo vykdymą, vėliau pastarąją įpareigoti susigrąžinti tariamą pagalbą iš šių įmonių būtent todėl, kad tokia aplinkybė yra susijusi tik su ateitimi ir neaiški. Šioje byloje akivaizdu, kad nacionalinės valdžios institucijų sprendimas sugrąžinti pagalbą yra skirtas ieškovėmis esančioms įmonėms, o tai patvirtina jų teisę pareikšti ieškinį.
Komisijos taip pat nurodytame sprendime
Atzeni
(minėtas 55 punkte) Teisingumo Teismas tik nurodo, kad prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl galiojimo nėra nepriimtinas, jei jis susijęs su Komisijos sprendimu dėl pagalbos schemos tuo pagrindu, kad suinteresuotųjų įmonių teisė pareikšti ieškinį pagal EB 230 straipsnio ketvirtąją pastraipą reikalavo sudėtingos analizės ir todėl ji nebuvo akivaizdi. Šis sprendimas atitinka teismų praktiką, suformuluotą 1994 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendime
TWD Textilwerke Deggendorf
(
C-355/95 P, Rink. p. I-833
), pagal kurį nepriimtinumo pagrindas dėl Komisijos sprendimo neteisėtumo nacionaliniame teisme negali būti pareikštas. tik jei įmonės pagalbos gavėjos nedvejotinai turėjo teisę ginčyti Komisijos sprendimą ir buvo informuotos apie šią teisę (minėto sprendimo
TWD Textilwerke Deggendorf
24 punktas; 1996 m. gruodžio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Accrington Beef ir kt
.,
C-241/95, Rink. 1996 p. I-6699
, 15 ir 16 punktai bei 1997 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Eurotunnel ir kt
.,
C-408/95, Rink. 1997 p. I-6315
, 28 punktas). Be to, iš sprendimo
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte; 31 punktas) matyti, jog Teisingumo Teismas netiesiogiai atmetė Komisijos argumentą, kad jeigu faktiniams pagalbos gavėjams buvo suteikta teisė pareikšti ieškinį dėl Komisijos sprendimo, pripažįstančio šią schemą nesuderinama ir nurodančio susigrąžinti sumokėtą pagalbą, bet koks prašymas priimti prejudicinį sprendimą dėl tokios pagalbos susigrąžinimo būtų pripažintas nepriimtinu remiantis minėtame sprendime
TWD Textilwerke Deggendrof
suformuluota teismo praktika (šiuo klausimu taip pat žr. 79 punkte minėtos generalinio advokato S. Alber išvados byloje
Italija prieš Komisiją
86–89 punktus). Be to, reikia pridurti, kad bet kuriuo atveju šių gavėjų teisė pareikšti ieškinį negali būti pripažinta pasibaigusia pateikiant nacionaliniame teisme prieštaravimą dėl Komisijos sprendimo neteisėtumo, jeigu, atsižvelgiant į ypatingas šios bylos aplinkybes ar Komisijos sprendime išdėstytų kriterijų, kurie naudojami apibrėžiant su bendrąja rinka nesuderinamą ir grąžintiną pagalbą, sudėtingumą, klausimas, ar šie gavėjai privalo susigrąžinti aptariamą pagalbą įgyvendinant Komisijos sprendimą, iš pradžių pagrįstai galėjo kelti tam tikrų abejonių, ir todėl jų teisė pareikšti ieškinį nebuvo akivaizdi (26 punkte minėtos nutarties
Gruppo ormeggiatori del porto de Venezia ir kt. prieš Komisiją
32 punktas).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo matyti (13 konstatuojamoji dalis), o to ieškovai neginčijo, kad, kaip ir byloje, kurioje priimtas minėtas sprendimas
Italija prieš Komisiją,
Komisija žinojo tikslų įmonių gavėjų skaičių bei bendrą visų pagal 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 1 straipsnį skirtų socialinių įmokų sumažinimo atvejų sumą, taip pat ir bendrą atleidimo nuo socialinių įmokų, skirtų naujoms darbo vietoms pagal šio ministro dekreto 2 straipsnį atitinkamu laikotarpiu, atvejų skaičių.
Iš to išplaukia, kad priimant ginčijamą sprendimą aptariamos pagalbos gavėjus buvo lengva nustatyti. Šiomis aplinkybėmis iš to, kas pasakyta, darytina išvada, kad ieškovėmis esančios įmonės turi būti laikomos konkrečiai susijusiomis su šiuo sprendimu.
Teisingumo Teismo praktiką (žr. 74–85 punktus), kuria remiasi ši išvada, patvirtina Bendrijos vykdomos valstybės pagalbos kontrolės sistemos tyrimas, kuriuo remiantis negalima pritarti Komisijos pateiktiems kriterijams ir argumentams, kaip tai matyti iš paskesnių punktų.
b) Kriterijaus, pagrįsto pagalbos schemos taikymo tvarka, atsižvelgiant į Bendrijos vykdomą valstybės pagalbos kontrolės sistemą, vertinimas
Bendrijos vykdomos valstybės pagalbos kontrolės sistemos tyrimas patvirtina, kad Komisijos nurodytas su pagalbos schemos taikymo būdais susijęs kriterijus neturi reikšmės.
Pritarus šiam kriterijui, teisės subjekto padėtis taptų teisiškai nesaugi, nes kompetentingo teismo pasirinkimas pirmiausia priklausytų nuo aptariamos pagalbos schemos taikymo būdų ir vėliau, jeigu ši schema būtų taikoma automatiškai, nuo galimo individualios tam tikrų gavėjų situacijos tyrimo, kurį gali atlikti Komisija (žr. 85 punktą). Be to, šis kriterijus yra visiškai nepateisinamas, atsižvelgiant į su konkretaus ryšio buvimu Bendrijos vykdomos valstybės pagalbos kontrolės sistemoje susijusią sąlygą. Iš tiesų pagalbos schemos taikymo būdai neturi poveikio nei Komisijos galimybei identifikuoti gavėjus, nei šios institucijos atliktai kontrolei, nei gavėjų pareigos susigrąžinti apimčiai.
Pirma, iš teismų praktikos išplaukia, kad faktiniai pagalbos gavėjai yra išskiriami pagal jų priklausymą uždarai asmenų, kuriems nurodymas susigrąžinti turėjo ypatingą poveikį, grupei (žr. 77–84 punktus). Be to, tiek, kiek šie faktiniai gavėjai visais atvejais sudaro uždarą grupę, juos visuomet lengva nustatyti priimant Komisijos sprendimą, nepaisant to, ar schema taikoma automatiškai, ar reikia priimti individualias vykdymo priemones.
Antra, atsižvelgiant į bendrą bet kurios pagalbos schemos apimtį, niekas
a priori
nepateisina, kodėl Komisijos kontrolės pobūdis ir apimtis skiriasi pagal tai, ar schema numato, kad pagalba skiriama automatiškai, ar priimant vykdymo priemones. Neteisėtos pagalbos schemos atveju iš principo Komisija turi tik išnagrinėti šios schemos bendrus ir abstrakčius požymius (žr. 73 punktą). Todėl net jei pagalbos schema buvo įgyvendinama individualiais sprendimais naudojantis diskrecija, Komisija neprivalo atskirai nagrinėti sprendimų skirti pagalbą ir, pavyzdžiui, kiekvienu atskiru atveju nustatyti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies sąlygos.
Trečia, vykstant nacionalinei pagalbos susigrąžinimo procedūrai, tai, kad pagalbos schema buvo įgyvendinta automatiškai ar individualiu sprendimu, neturi jokio poveikio Komisijos sprendimo apimčiai gavėjų atžvilgiu. Iš tiesų abiem atvejais nacionalinės valdžios institucijos turi tik teisę įgyvendinti šį bendrą ir abstraktų sprendimą. Jos neprivalo tikrinti, ar atskiru atveju yra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies sąlygos (žr. 98–100 punktus).
Be to, tai, kad pagalba buvo skirta pagalbos schemą įgyvendinančiais individualiais sprendimais, nebūtinai sumažina vertinimų, kuriuos turi atlikti valdžios institucijos vykdydamos Komisijos sprendimą, kuriame iš esmės neatsižvelgiama į minėtus individualius sprendimus, sudėtingumą (žr. 94 punktą). Bet kuriuo atveju, kadangi nacionalinės valdžios institucijos visais atvejais tik įgyvendina Komisijos sprendimą, jų vertinimo sudėtingumo lygis susigrąžinant pagalbą nėra tinkamas kriterijus nustatyti, ar faktiniai gavėjai yra konkrečiai susiję su šiuo sprendimu. Su tokių vertinimų sudėtingumu susijęs argumentas, Komisijos jau išdėstytas savo apeliaciniame skunde, kurį nagrinėjant priimtas sprendimas
Italija prieš Komisiją
(minėtas 53 punkte), Teisingumo Teismo numanomai buvo atmestas šiame sprendime.
c) Dėl tariamos nacionalinės valdžios institucijų kompetencijos įgyvendinant nurodymą susigrąžinti pagalbą kiekvienu atskiru atveju patikrinti pagalbos buvimą
Tačiau, Komisijos tvirtinimu, norint įrodyti, kad faktiniai pagalbos gavėjai nėra konkrečiai susiję su Komisijos sprendimu, kuriuo konstatuojamas šios schemos nesuderinamumas ir nurodoma susigrąžinti sumokėtą pagalbą, įgyvendindama šį sprendimą atitinkama valstybė narė turi ne tik taikyti ginčijamame sprendime nurodytus kriterijus, bet ir kiekvienu atskiru atveju patikrinti, ar tenkinamos 87 straipsnio 1 dalyje numatytos taikymo sąlygos, atsižvelgiant į subjektyvią atitinkamos įmonės situaciją.
Kadangi Komisija nepateikė jokio kito pateisinimo šiai tezei pagrįsti, išskyrus tai, kad šioje byloje aptariama pagalbos schema nėra sektorinė, o taikoma visoms Venecijos ir Kjodžos salose įsteigtoms įmonėms, ji negalėjo vertinti, ar buvo tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos kiekviename iš daugelio atitinkamos veiklos sektorių. Taigi šią kontrolę turi atlikti atitinkama valstybė narė.
Pirmiausia reikia konstatuoti, jog, viena vertus, atrodo, Komisija nori pasakyti, kad įgyvendindamos sprendimą, kuriuo pripažįstamas daugiasektorinės pagalbos nesuderinamumas ir nurodoma susigrąžinti sumokėtą pagalbą, nacionalinės valdžios institucijos turi automatišką teisę tikrinti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos ūkinės veiklos sektoriuose, kuriuose Komisija neišnagrinėjo atitinkamų priemonių įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai. Taigi nacionalinės valdžios institucijų kompetencija priklauso nuo Komisijos atlikto tyrimo, kuris pats priklauso nuo administracinės procedūros metu šiai institucijai perduotos informacijos, apimties, todėl nustatant minėtos nacionalinės valdžios institucijų kompetencijos ribas atsiranda teisinis nesaugumas (žr. 85, 229–234 punktus).
Kita vertus, šioje byloje iš ginčijamo sprendimo matyti, kad Komisija nepriskyrė valstybės pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme tik aptariamų atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų, kurios atitinka
de minimis
taisyklę (žr. 13 punktą), atvejų. Iš tiesų, net jei ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nedaroma jokios nuorodos į
de minimis
taisyklę, ši dalis yra neatsiejama nuo sprendimo motyvų ir todėl turi būti aiškinama atsižvelgiant į visus motyvus, kuriais remiantis ji buvo priimta, ir į jų kontekstą (žr. 1997 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TWD prieš Komisiją
,
C-355/95 P, Rink. p. I-2549
, 21 punktą ir 45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
163 punktą). Todėl tiek, kiek Komisija ginčijamo sprendimo 110 konstatuojamojoje dalyje nurodo, kad
de minimis
taisyklę atitinkančios priemonės nepatenka į EB 87 straipsnio taikymo sritį, šių priemonių atžvilgiu netaikoma šio sprendimo 5 straipsnyje numatyta pareiga susigrąžinti pagalbą. Be to, ginčijamame sprendime nėra jokios nuorodos, leidžiančios kitiems aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų atvejams netaikyti pareigos susigrąžinti, nes jie nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Šiame kontekste Komisijos argumento, kad įgyvendinant ginčijamą sprendimą nacionalinės valdžios institucijos yra kompetentingos kiekvienu atskiru atveju tikrinti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, teismų praktika nepatvirtina. Šiuo atžvilgiu savo atsiliepime į ieškinį Komisija tik nurodo 2002 m. kovo 7 d. Teisingumo Teismo sprendimą
Italija prieš Komisiją
(
C-310/99, Rink. p. I-2289
), iš kurio matyti, kad nagrinėdamas nepakankamo motyvavimo pagrindą Teisingumo Teismas konstatavo, jog Komisija, nagrinėdama aptariamos pagalbos požymius ir savo analizėje pateikdama vieno iš su šia schema susijusios veiklos sektoriaus pavyzdį, teisiškai pakankamai įrodė, kad šia schema gavėjams suteikta daugiau naudos, palyginti su jų konkurentais, ir ypač iš jos galėjo gauti naudos įmonės, kurios dalyvauja prekyboje tarp valstybių narių (sprendimo 88–90 punktai). Pabrėždamas, kad „ginčijamame sprendime neturi būti pagal šią schemą atskirais atvejais skiriamos pagalbos analizės“, Teisingumo Teismas pridūrė, kad: „tik susigrąžinant pagalbą reikia patikrinti atitinkamos įmonės individualią situaciją“ (91 punktas). Neturint informacijos šiuo klausimu, pastaroji frazė negali būti aiškinama kaip daranti nuorodą į atskirą EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygų nagrinėjimą vykdant pagalbos susigrąžinimo procedūrą. Atvirkščiai, ginčo aplinkybėmis labiau atrodo, kad Teisingumo Teismas tik pabrėžia, jog Komisijos sprendime atlikta bendra ir abstrakti pagalbos schemos analizė yra pakankama, nurodydamas, kad būtina išnagrinėti atskirą gavėjų situaciją tik siekiant susigrąžinti pagalbą įgyvendinant šį sprendimą (žr. 73 ir 209 punktus).
Be to, Komisijos šioje byloje ginamas sprendimas prieštarauja nusistovėjusiai teismų praktikai, kuria siekiama, kad neteisėta pagalba nebūtų vertinama palankiau nei ta, apie kurią tinkamai pranešta. Jis nusprendė, kad jeigu nauja pagalba buvo skirta iš anksto nepranešus, Komisija neprivalo nustatyti, ar ši pagalba turi realią įtaką prekybai ir konkurencijai. Iš tiesų toks reikalavimas būtų palankesnis valstybėms narėms, kurios moka pagalbą pažeisdamos pareigą pranešti, nei toms, kurios praneša apie ją planavimo stadijoje (45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
79 punktą).
Be to, pripažįstant, kad atitinkama valstybė narė įgyvendindama Komisijos sprendimą dėl neteisėtos valstybės pagalbos atskiru atveju gali patikrinti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, šiai valstybei narei, pažeidus pareigą pranešti, būtų suteikti įgaliojimai, kurių iki šiol teismų praktika nepripažino tuo atveju, kai Komisija sprendimu pagalbą, apie kurią buvo pranešta, pripažino nesuderinama su rinka. Todėl jeigu šioje byloje būtų pritarta Komisijos argumentui, tik tuo atveju, jei Komisijai priėmus sprendimą, kuriuo pagalba, apie kurią pranešta, pripažinta nesuderinama su bendrąja rinka, panašūs įgaliojimai būtų pripažinti atitinkamai valstybei, būtų galima išvengti palankesnio pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, vertinimo.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad Teisingumo Teismas, užbaigdamas nagrinėti EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos pranešti taikymo sritį, nusprendė, kad tik valstybės pagalbai EB 87 straipsnio 1 dalies prasme taikoma pranešimo procedūra (žr. 2005 m. liepos 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Xunta de Galicia
,
C-71/04, Rink. 2005 p. I-7419
, 32 punktą). Remiantis ta pačia logika, kalbant apie priemones, skirtas kompensuoti išlaidas, atsiradusias vykdant su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus, iš 2003 m. liepos 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(
C-280/00, Rink. p. I-7747
, 87 ir 94 punktai, toliau – sprendimas
Altmark
) išplaukia, kad šios priemonės nenumatytos EB 87 straipsnio 1 dalyje ir todėl apie jas neturi būti pranešta, jeigu jos atitinka šiame sprendime numatytas sąlygas. Tačiau teismas dar neturėjo galimybės nuspręsti dėl to, ar priemonės, pagal pagalbos schemą suteiktos, pavyzdžiui, subjektui, kuris nėra įmonė EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, arba kaip kompensacija įmonei, privalančiai vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus minėtame sprendime
Altmark
numatytomis sąlygomis, negali būti kvalifikuojamos pagalba, ir todėl gali būti įgyvendinamos be Komisijos leidimo, net jei anksčiau ši institucija pagalbos schemą pripažino nesuderinama su bendrąja rinka.
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad sprendimu
Xunta de Galicia
(minėtas 107 punkte) patvirtinta atitinkamos valstybės narės kompetencija apibrėžti priemonę, atsižvelgiant į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, siekiant nustatyti, ar ji turi pareigą pranešti ir taikyti EB 88 straipsnio 3 dalyje numatytą
status quo
sąlygą, jai nesuteikia teisės išvengti Sutartimi Komisijai suteiktos kontrolės teisės, pastarajai nusprendus pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo procedūrą. Kalbant apie išankstinę pagalbos, apie kurią pranešta, kontrolę arba neteisėtos pagalbos kontrolę
a posteriori
, ši kontrolė, iš principo susijusi su pagalbos kvalifikavimu ir prireikus jos suderinamumu, iš esmės yra atliekama Komisijos remiantis tik bendrais schemos požymiais. Komisijos pasiūlytas sprendimas šioje byloje apima ne tik svarbių įgaliojimų perdavimą atitinkamai valstybei narei, bet ir pagalbos schemos kontrolės esminį pakeitimą, nes valstybė narė, įgyvendindama Komisijos sprendimą, gali sistemingai atsižvelgti į atskiro gavėjo individualią situaciją kvalifikuodama gavėjui skiriamą priemonę, nepaisant Komisijos tvirtinimo, kad aptariama pagalbos schema turi įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai. Tačiau net daugiasektorinės schemos atveju tokios kompetencijos pripažinimas nepateisinamas aiškesniu EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytų sąlygų taikymu. Iš tiesų tokią schemą nagrinėjant Komisijai, atitinkama valstybė narė turi galimybę, atkreipdama šios institucijos dėmesį į situaciją atitinkamų veiklos sektorių rinkoje, įtikinti ją patikrinti, ar šiuose sektoriuose pagalbos schema gali turėti įtakos prekybai Bendrijos viduje ir iškraipyti konkurenciją (žr. 231–233 punktus). Be to, atitinkama valstybė narė prireikus turi atkreipti Komisijos dėmesį į kai kurių įmonių ypatingą individualią situaciją (žr. 209 punktą).
Be to, Komisijos pasiūlymas reikalautų keisti savo veiksmų priemones. Iš tikrųjų, jeigu Komisija mano, kad atitinkama valstybė narė padarė klaidą taikydama EB 87 straipsnio 1 dalį sprendimo, nurodančio susigrąžinti sumokėtą pagalbą, įgyvendinimo procedūroje, ji turėtų ne pradėti EB 88 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje numatytą procedūrą, o pateikti Teisingumo Teismo tiesioginį ieškinį dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 88 straipsnio 2 dalies antrąją pastraipą.
Šioje byloje ginamas Komisijos problemos sprendimas savo apimtimi skiriasi nuo sprendimo viešųjų paslaugų srityje, priimto sprendime
Altmark
(minėtas 107 punkte), kuris valstybėms narėms palieka teisę vertinti priemones, kurios kaip kompensacija už įpareigojimą teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas tam tikromis sąlygomis nėra kvalifikuojamos valstybės pagalba ir todėl jų atžvilgiu netaikoma pareiga apie ją pranešti. Tačiau šias priemones Komisija gali peržiūrėti
a posteriori
vykstant EB 88 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje numatytai formalaus tyrimo procedūrai.
Pagal Dabartines su valstybės pagalba susijusias taisykles ir teismų praktiką atitinkamai valstybei narei suteikiant įgaliojimus kiekvienu atskiru atveju vertinti, ar visos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos yra tenkinamos įgyvendinant Komisijos sprendimą, pripažįstantį pagalbą nesuderinama ir nurodantį susigrąžinti sumokėtą pagalbą, iš esmės būtų pakeista Komisijos kontrolės apimtis ir jos veiksmingumas vykstant EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytai formaliai tyrimo procedūrai, per kurią ši institucija paprastai nustato, ar schema yra laikytina pagalba, prieš tam tikrais atvejais pripažindama pagalbą nesuderinama su bendrąja rinka.
Iš viso to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovėmis esančios įmonės turi teisę pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.
C —
Dėl tariamos komiteto teisės pareikšti ieškinį byloje T-277/00 nebuvimo
Komisija tvirtina, kad komitetas, jungiantis įvairias profesines asociacijas, nepateikė įrodymų, jog viena ar kelios iš šių asociacijų yra konkrečiai susijusios su ginčijamu sprendimu, ypač kaip derybininkės rengiant ginčijamame sprendime nagrinėtas pagalbos schemas. Be to, pačios įmonės, esančios asociacijų narėmis, nėra su juo konkrečiai susijusios.
Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, jeigu ieškove esanti įmonė
Coopservice
turi teisę pareikšti ieškinį, komiteto teisės pareikšti ieškinį nagrinėti nereikia (žr. 1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
,
C-313/90, Rink. 1993 p. I-1125
, 31 punktą). Taigi
Coopservice
ir komiteto pareikštas ieškinys byloje T-277/00 yra priimtinas.
Be to, bet kuriuo atveju reikia pridurti, kad komitetas, kaip institucija, jungianti Venecijoje ar Kjodžoje įsteigtų įmonių profesines asociacijas, ir tik dėl šios aplinkybės gaunantis pagalbą pagal aptariamą schemą, yra tiesiogiai ir konkrečiai susijęs su ginčijamu sprendimu tiek, kiek jis veikia vietoje savo narių, kurie patys galėtų pareikšti priimtiną ieškinį (1995 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AITEC ir kt. prieš Komisiją
,
T-447/93–T-449/93, Rink. 1995 p. II-1971
, 60 punktas).
Iš to išplaukia, kad visas šis ieškinys yra priimtinas.
Dėl esmės
Ieškovai ginčija sprendimą tiek, kiek jis, pirma, aptariamą priemonę kvalifikuoja su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba ir, antra, nustato pareigą susigrąžinti sumokėtą pagalbą.
A —
Dėl tariamai klaidingo aptariamų priemonių kvalifikavimo su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba
Ieškovai nurodo, pirma, keletą pagrindų, susijusių su EB 87 straipsnio 1 dalies, EB 86 straipsnio 2 dalies, vienodo požiūrio principo pažeidimais, motyvų nepateikimu arba motyvų prieštaringumu. Antra, jie nurodo EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimą, trečia, EB 87 straipsnio 3 dalies d punkto pažeidimą, ketvirta, EB 87 straipsnio 3 dalies e punkto pažeidimą ir, penkta, EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto ir EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimus.
1.
Dėl tariamo EB 87 straipsnio 1 dalies ir EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimo, vienodo požiūrio principo pažeidimo ir tariamo ginčijamo sprendimo nemotyvavimo ir prieštaringų motyvų
a) Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
— Byla T-254/00
Ieškovas viešbutis
Cipriani
nurodo EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimą ir ginčijamo sprendimo motyvavimo stoką.
Pirmiausia jis tvirtina, kad ginčijamas sprendimas (49, 50 ir 58 konstatuojamosios dalys) yra nepakankamai motyvuotas dėl neatsižvelgimo į atitinkamos rinkos vietinį pobūdį.
Jis tvirtina, jog Komisija privalo išnagrinėti aptariamų priemonių požymius, įgyvendinimo būdus ir jų turinį, kad atskirų sektorių pagrindu galėtų įvertinti įtaką prekybai ir konkurencijai.
Pareigos motyvuoti, kiek tai susiję su pagalbos schemomis, sumažinimas, be kita ko, daro žalos visai Bendrijos teismo teisminei priemonės kvalifikavimo pagal EB 87 straipsnio 1 dalį kontrolei.
Šiuo atveju ginčijamame sprendime nėra jokios, netgi mažiausios, nuorodos į atitinkamų prekių ir paslaugų rinkas nei į importo ar eksporto srautus ir į atitinkamų įmonių situaciją šiose rinkose. Svarbu pažymėti, kad jame neužsimenama apie viešbučių ir restoranų sektorius.
Priešingai nei tvirtina Komisija, Italijos valdžios institucijos neturi nustatyti atskiro gavėjo situacijos ir ją įvertinti vykstant pagalbos susigrąžinimo procedūrai. Šios valdžios institucijos iš tiesų automatiškai turi perimti Komisijos ginčijamame sprendime pateiktas išvadas. Vis dėlto šioje byloje įgyvendindamos ginčijamą sprendimą Italijos valdžios institucijos būtent dėl šio sprendimo motyvavimo stokos turėjo paprašyti Komisijos detalesnės informacijos, kad galėtų nustatyti įmones, pasinaudojusias priemonėmis, atitinkančiomis įtakos Bendrijos vidaus prekybai kriterijus (žr. 2001 m. rugpjūčio 29 d. ir spalio 29 d. Komisijos atsakymus, pridėtus prie 2004 m. kovo 12 d. Italijos vyriausybės atsakymų į Pirmosios instancijos teismo klausimus).
Antra, ieškovas tvirtina, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą ir pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį remdamasi „bendra“ prezumpcija, o ne atsižvelgdama į atitinkamos rinkos vietinį pobūdį.
Posėdyje ieškovas pabrėžė, kad Komisija negalėjo remtis tokia prezumpcija, nes ji pati turėjo žinoti, kad tam tikrų įmonių grupėms skiriamos aptariamos priemonės negalėjo turėti įtakos Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai.
Be to, vietinį viešbučių ir restoranų veiklos pobūdį, be kita ko, patvirtino Bendrijos gairės dėl valstybės pagalbos sunkumų turinčiuose miestų rajonuose (
OL C 146, 1997, p. 6
). Iš tiesų vartotojai pasirenka viešbutį toje vietovėje, kur yra apsistoję arba kuo arčiau jos.
Be to, bet kuriuo atveju viešbučių rinka Venecijoje yra specifinė. Dėl šio miesto patrauklumo jo viešbučių įmonės nekonkuruoja su to paties sektoriaus įmonėmis, įsteigtomis kituose miestuose. Vartotojų pasirinkimo kriterijus nėra kaina, o viešbučių vieta. Todėl aptariamos priemonės negali turėti įtakos, net ir potencialios, Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai.
Šioje byloje Komisija turėjo reikiamą informaciją, ypač susijusią su Venecijos viešbučių sektoriaus specifika, be kita ko, dėl to, kad komitetas dalyvavo administracinėje procedūroje. Be to, su atitinkamais sektoriais ir įmonių gavėjų skaičiumi susijusią informaciją jai perdavė Italijos valdžios institucijos (ginčijamo sprendimo 6 ir 13 konstatuojamosios dalys). Bet kuriuo atveju ji privalėjo šių valdžios institucijų paprašyti papildomos informacijos apie įvairių gavėjų situaciją pagal Reglamente Nr. 659/1999 numatytas procedūras, nebūtinai priimdama nurodymą.
Šiomis aplinkybėmis ginčijamas sprendimas yra dar ir nesuprantamas bei prieštaringas tiek, kiek Komisija atsižvelgė tik į kai kurių viešųjų paslaugų vietos lygmenį.
Trečia, vertindama, ar aptariamos priemonės galėjo suteikti realios ekonominės naudos jų gavėjams, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą ir pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį, nes neatsižvelgė į papildomas Venecijoje veiklą vykdančių įmonių išlaidas. Be to, ir šiuo atžvilgiu ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas.
Minėtos papildomos išlaidos sudarė apie 8–12 % atitinkamų įmonių apyvartos, remiantis ieškovės pateikta 2000 m. rugsėjo 8 d. ekspertų ataskaita. Priešingai Komisijos teiginiams, jos buvo apskaičiuotos laikantis konkrečių ir objektyvių vertinimo kriterijų.
Šios papildomos išlaidos patirtos ne dėl makroekonominių faktorių, pavyzdžiui, susijusių su kredito išlaidomis, mokesčiais ar valiutų kursu, o tik su tuo, kad veikla vykdoma Venecijoje. Jas tik iš dalies kompensuoja aptariamos priemonės, o tai paaiškina, kodėl kainos viešbutyje
Cipriani
yra aukštesnės nei paprastai nustatomos kitur esančiuose viešbučiuose.
— Byla T-270/00
Ieškovė bendrovė
Italgas
nurodo, kad Italijos valdžios institucijos pateikė Komisijai pagal sektorius suskirstytus duomenis, susijusius su aptariamu atleidimu nuo mokesčių. Ši institucija turėjo bendrai nors ir trumpai išnagrinėti aptariamų priemonių numanomą įtaką prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai atitinkamuose sektoriuose.
Be to, 1995 m. gruodžio 12 d. Gairėse dėl pagalbos įdarbinimui (
OL C 334, p. 4
) aiškiai numatyta, kad priemonės, skiriamos darbinei „veiklai, kuri nesusijusi su prekyba tarp valstybių narių (pavyzdžiui, vietos paslaugos, vietos darbo iniciatyvos)“, nepatenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Šiomis aplinkybėmis ieškovė visų pirma tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra nemotyvuotas tiek, kiek jame nėra pakankamai išnagrinėtos faktinės aplinkybės.
Ieškovė ginčija, kad su pagalbos schema susijusiuose sprendimuose Komisija gali remtis „blogiausiu scenarijumi“ (
worst case scenario
). Jeigu tokiame sprendime būtų nagrinėjama tik blogiausias variantas numatant bendrą pareigą susigrąžinti pagalbą, reikėtų nurodyti, kokia valdžios institucija, kokiomis aplinkybėmis ir remiantis kokiais kriterijais galėtų nustatyti, ar susidarė numatyta situacija ir kokių ūkio subjektų ar jų grupių atžvilgiu.
Posėdyje ieškovė pabrėžė, kad Komisijai nagrinėjant pagalbos schemą tik ji turi išimtinę kompetenciją taikyti EB 87 straipsnio materialinės teisės nuostatas. Iš tiesų dabartinėje Bendrijos valstybės pagalbos kontrolės sistemoje Komisija neturi galimybės perduoti savo diskrecijos nacionalinės valdžios institucijoms. Todėl jos sprendime turi būti motyvacija, kad Bendrijos teismas galėtų vykdyti šio sprendimo teisminę peržiūrą, o nacionalinės valdžios institucijos – vykdyti nurodymą susigrąžinti pagalbą kontroliuojant nacionaliniam teismui, kurio vienintelė funkcija – užtikrinti, kad būtų laikomasi Komisijos sprendimo.
Šioje byloje ieškovas tvirtina, jog ginčijamame sprendime nebuvo reikiamos informacijos, kad jį būtų galima vykdyti
Italgas
atžvilgiu. Reikalaudamos susigrąžinti tariamą pagalbą, nacionalinės valdžios institucijos rėmėsi minėtame 2001 m. spalio 29 d. Komisijos laiške pateiktu vertinimu. Be to, kadangi šis vertinimas buvo atliktas vėliau nei priimtas ginčijamas sprendimas, jo atžvilgiu negalima veiksmingai kreiptis į Teisingumo Teismą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo.
Šiomis aplinkybėmis pripažįstant, kad Komisija gali remtis pagalbos schemos buvimo prezumpcija, susilpnėtų jos kruopštaus ir nešališko nagrinėjimo pareiga ir todėl sumažėtų galimybė ginčyti Komisijos sprendimą.
Antra, atsisakydama atsižvelgti į aptariamų priemonių kompensuojamą pobūdį net neatlikus glaustos rinkos sąlygų analizės, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą ir pažeidė EB 87 straipsnio 1 dalį.
Šioje byloje vykstant administracinei procedūrai Italijos valdžios institucijos, remdamosi COSES ataskaita, nurodė, kad lagūnoje esančiose salose veikiančios įmonės patyrė papildomų išlaidų. Jų manymu, šios įmonės yra panašioje situacijoje, ypač kiek tai susiję su svyravimais darbo rinkoje, kaip ir Pietų Italijos regionų įmonės. Iš tiesų aptariamais socialinio draudimo įmokų sumažinimo atvejais tik siekiama bent iš dalies kompensuoti nepalankias darbo rinkos sąlygas lagūnos teritorijoje ir sustabdyti įmonių persikėlimą į žemyno teritoriją. Kadangi šios priemonės yra teisėtai skirtos suderinti atitinkamų įmonių patirtas išlaidas su patiriamomis žemyne įsteigtų įmonių, papildomos išlaidos turi būti vertinamos atsižvelgiant į išlaidas žemyne. Bet kuriuo atveju ginčijamas sprendimas šiuo klausimu yra nepakankamai motyvuotas, nes Komisija neįrodė, kad saloje įsteigtų įmonių patirtos išlaidos atitinka Bendrijos vidurkį.
Trečia, ginčijamas sprendimas nepakankamai motyvuotas, jame yra akivaizdžių prieštaravimų ir diskriminacijos, kiek tai susiję su EB 87 straipsnio 1 dalies taikymu, ypač atsižvelgiant į EB 86 straipsnį.
Iš tiesų, kalbant apie savivaldybės įmones, Komisija atskirai patikrino, ar yra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos.
Tačiau Komisija neišnagrinėjo visų kitų įmonių, kurios iš esmės buvo panašioje situacijoje kaip ir savivaldybės įmonės, situacijos. Šis nevienodas požiūris nepateisinamas tuo, kad 86 straipsnio 2 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata buvo taikoma savivaldybės įmonėms.
Nepakankamas ir prieštaringas motyvavimas bei vienodo požiūrio principo pažeidimas yra dar akivaizdesni
Italgas
atžvilgiu. Iš tikrųjų aptariamu laikotarpiu (1995–1996 m.) dujų paskirstymo miestuose sektorius, kuriame vykdė veiklą bendrovė
Veneziana Gas
, vėliau perimta
Italgas
, nebuvo liberalizuotas. Atsižvelgiant į tai, kad visiškai nebuvo prekybos ir konkurencijos,
Veneziana Gas
taikomas atleidimas negalėjo daryti įtakos Bendrijos prekybai ir konkurencijai. Iš tiesų dujų rinkos liberalizavimas Bendrijos lygiu buvo pradėtas 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/30/EB dėl gamtinių dujų vidaus rinkos bendrų taisyklių (
OL L 204, p. 1
). Be to, aptariamu laikotarpiu
Veneziana Gas
turėjo įstatyminį monopolį savivaldybėje išimtinės koncesijos forma paskirstyti ir tiekti dujas Venecijos savivaldybės teritorijoje.
Be to, dujų paskirstymas savivaldybės lygiu buvo bendros ekonominės svarbos paslauga. Atsakomybė už šios paslaugos funkcionavimą 1970 m. vietos administracijos aktu, kuriame aiškiai nurodytas su viešosiomis paslaugomis susijusių įpareigojimų pobūdis ir trukmė bei atitinkama vietos teritorija, buvo priskirta
Veneziana Gas
. Šiame akte buvo numatyta, kad kompetentingos institucijos turi nustatyti taikytinus tarifus pagal visoje Italijoje vienodus parametrus.
Siekiant įvertinti papildomas
Veneziana Gas
patirtas išlaidas, šios bendrovės išlaidos turi būti lyginamos su kitų įmonių, kurioms taikoma ta pati nacionaliniu lygiu nustatyta mokesčių sistema, išlaidomis.
Šioje byloje
Veneziana Gas
situacija aptariamu laikotarpiu buvo panaši, pavyzdžiui, į savivaldybės įmonės
ASPIV
situaciją. Be to, ginčijamame sprendime Komisija nurodė, kad
ASPIV
, kuri atsakinga už integruoto vandens ciklo reguliavimą, taikomas atleidimas išimtinai buvo skirtas kompensuoti papildomas išlaidas, atsiradusias dėl šiai įmonei priskirtų specialių su viešosiomis paslaugomis susijusių užduočių įgyvendinimo.
Italijos Respublika įstojusi į bylą palaikyti bendrovės
Italgas
reikalavimus, tvirtina, kad, atsižvelgiant į sąlygiškai nedidelę aptariamo atleidimo sumą, Komisija turėjo identifikuoti atitinkamus sektorius ir motyvuotai nustatyti tuos iš jų, kuriuose buvo aktyvi konkurencija. Šioje byloje Komisija neginčijo Italijos valdžios institucijų ir suinteresuotųjų trečiųjų šalių teiginių, kad Venecijos lagūnoje įsteigtos įmonės daugiausia užsiėmė vietine su viešosiomis paslaugomis susijusia veikla arba amatininkų ar komercinio pobūdžio veikla, tiesiogiai susijusia su salos teritorija, todėl jos nekonkuravo su kitomis ne šioje teritorijoje įsteigtomis įmonėmis.
Be to, Italijos vyriausybė nurodo, kad aptariamos priemonės yra kompensacinės. Be kita ko, ji remiasi 1999 m. spalio 5 d. Sprendimu
Prancūzija prieš Komisiją
(
C-251/97, Rink. 1999 p. I-6639
, 40–47 punktai), kuriame Teisingumo Teismas nusprendė, jog aplinkybė, kad socialinio draudimo įmokų sumažinimu siekiama kompensuoti papildomas išlaidas, kurias patyrė įmonės kai kuriuose sektoriuose sudarius kolektyvines sutartis, negali kliudyti jas kvalifikuoti valstybės pagalba. Iš to išplaukia, kad nors papildomos išlaidos nėra atitinkamos įmonės laisvas pasirinkimas, atsižvelgiant į gautą naudą tam tikrose srityse, palyginti su nuolaidomis, kurioms pritarta, kituose sektoriuose, papildomas „nepageidaujamas“ išlaidas kompensuojančios priemonės negali būti laikomos valstybės pagalba. Be to, šioje byloje nurodytas papildomas išlaidas būtinai turėjo patirti visos įmonės, vykdančios veiklą šioje salos teritorijoje. Taigi jų kompensavimas iš dalies aptariamomis priemonėmis negali būti laikomas valstybės pagalba.
— Byla T-277/00
Ieškovai bendrovė
Coopservice
ir komitetas nurodo EB 87 straipsnio 1 dalies ir pareigos motyvuoti pažeidimus.
Pirma, aptariamomis priemonėmis siekiama kompensuoti lagūnos teritorijoje esančių įmonių išlaidas išsaugant architektūrinį ir kultūrinį Venecijos paveldą. Remiantis minėta COSES ataskaita, jos sudaro 2,9 % įmonių gavėjų apyvartos, o papildomos išlaidos, patiriamos dėl jų buvimo Venecijoje, sudaro 9,5 % apyvartos. Būtinybė kompensuoti papildomas išlaidas, kurias patiria ūkio subjektai salų regionuose, buvo pripažinta prie Amsterdamo sutarties Baigiamojo akto ir EB sutarties 130 A straipsnio (dabar – EB 158 straipsnis) pridėtoje Deklaracijoje Nr. 30 dėl salų regionų.
Šioje byloje Komisija neįrodė, kad žemyne veikiančių įmonių patirtos išlaidos, kuriomis Italijos valdžios institucijos remiasi kaip palyginimo pagrindu, parodo palankesnę faktinę padėtį nei Bendrijos vidurkis ir, atvirkščiai, kad lagūnoje veikiančių įmonių patirtos išlaidos atitinka Bendrijos vidurkį.
Be to, Komisija, nustatydama, ar aptariamos priemonės yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, pažeidė ekonominės ir socialinės sanglaudos taisyklių pirmenybę konkurencijos taisyklių atžvilgiu. Ji teikė pirmenybę pastarosioms, pažeisdama ES 2 straipsnį. Aptariamomis priemonėmis, ieškovų tvirtinimu, siekiama įgyvendinti minėtame 2 straipsnyje apibrėžtus tikslus.
Antra, ieškovė nurodo nedidelę atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų sumą, vidutiniškai skirtą kiekvienam iš atitinkamų gavėjais esančių ūkio subjektų. Ji tvirtina, kad dauguma aptariamas priemones gavusių įmonių vykdė veiklą išimtinai vietos lygmeniu. Šiuo atžvilgiu ieškovai, be kita ko, nurodo įmones, veikiančias viešbučių, vietos transporto ir valymo sektoriuose. Tai, kad įmonės, veikiančios tik vietos lygmeniu, nepatenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, taip pat patvirtino Komisija ne tik, pavyzdžiui, minėtose Gairėse dėl pagalbos užimtumui ir minėtame komunikate dėl Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms, bet ir pačiame ginčijamame sprendime (90, 91 ir 93 konstatuojamosios dalys), kiek tai susiję su keliomis savivaldybės įmonėmis.
Šiame kontekste ginčijame sprendime pateikti prieštaringi motyvai ir pažeistas vienodo požiūrio principas.
Šiuo atžvilgiu ieškovai, remdamiesi Komisijos Pirmosios instancijos teismo prašymu pateiktais dokumentais, nurodė informacijos ir Komisijai vykstant administracinei procedūrai pateiktų prašymų netaikyti EB 87 straipsnio 1 dalies panašumą, kiek tai susiję, pirma, su savivaldybės įmonėmis ir, antra, tam tikrais veiklos vietos lygiu sektoriais.
Iš tiesų Venecijos savivaldybė nenustatė įmonių, kurių atžvilgiu ji norėtų, kad būtų taikoma EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata, ir nenurodė rinkos, kurioje jos veikia, vietinio pobūdžio. Tačiau Komisija ginčijamame sprendime konstatavo, kad savivaldybės įmonėms
ACTV
,
AMAV
ir įmonei
Panfido
taikomas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų nėra valstybės pagalba dėl vietinio atitinkamų rinkų pobūdžio. Be to, savo 1999 m. sausio 23 d. pastabose Italijos valdžios institucijos pateikė sektorių, kuriuose įmonės negalėjo užsiimti prekyba, sąrašą, įskaitant statybų, komercinės veiklos, viešbučių sektorius bei bendros ekonominės svarbos paslaugas. Taip pat prie šių pastabų pridėtose minėtose INPS lentelėse buvo nurodytas įmonių gavėjų skaičius bei atitinkamų darbuotojų skaičius pagal veiklos sektorių. Be to, šiose 1998 m. kovo 17 d. pastabose komitetas pabrėžė, kad specifinis, iš esmės vietinis veiklos, kuria užsiima dauguma gavėjomis esančių įmonių, pobūdis trukdo šioms įmonėms veikti rinkoje, kurioje yra didelė konkurencija, todėl net tariamas poveikis prekybos tarp valstybių narių apimčiai bet kuriuo atveju buvo minimalus. Galiausiai 1998 m. kovo mėn. COSES ataskaitoje, be kita ko, buvo nagrinėjami prekybos, viešbučių, amatininkų veiklos, kaip antai
Murano
stiklo gamybos, sektoriai, kuriuose rinkos apima tik istorinį centrą ar daugiausia Venecijos savivaldybės teritoriją.
Šiomis aplinkybėmis Komisija didžiausių įmonių turėjo paprašyti papildomos informacijos, pavyzdžiui, nurodydama tai Italijos valdžios institucijoms, kaip ji padarė savivaldybės įmonių atveju.
Šioje byloje ieškovai mano, kad bendrovės
Coopservice
situacija buvo tokia pati kaip
AMAV
(ginčijamo sprendimo 93 konstatuojamoji dalis) tiek, kiek abi įmonės vykdė tokią pačią valymo paslaugų veiklą išimtinai vietos lygmeniu.
Be to, ginčijamas sprendimas nėra motyvuotas. Jame nėra jokios aptariamų priemonių įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai analizės ir jis pagrįstas tik spėjimais.
Trečia, ieškovai nurodo EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimą. Jie tvirtina, kad bendrovė
Coopservice
teikia valymo ir priežiūros paslaugas viešoms ir privačioms įstaigoms Venecijos mieste, kad būtų patenkintas bendrasis interesas.
Komisijos argumentai
Komisija primena, kad atlikdama pagalbos schemos tyrimą ji gali išnagrinėti tik bendrus šios schemos požymius. Ji gali remtis blogiausiu scenarijumi (
worst case scenario
) tiek kvalifikuodama aptariamą schemą, tiek prireikus įvertindama jos suderinamumą su bendrąja rinka.
Šioje byloje aplinkybė, kad Italijos valdžios institucijos pateikė pagal sektorius išskirstytus duomenis, parodančius įmonių, teoriškai susijusių su schema, skaičių, nepakeičia šio metodo pagrįstumo. Iš tiesų Komisija negalėjo pagrįsti savo vertinimo specialiais duomenimis, Italijos valdžios institucijų surinktais po neteisėto aptariamos pagalbos įgyvendinimo, nesuteikdama atitinkamai valstybei narei galimybės atlikti konkrečią
ex post
analizę.
Atsižvelgiant į turimą informaciją, Komisija tinkamai patikrino ginčijamame sprendime (49 konstatuojamoji dalis), ar laikomasi visų EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygų.
Nacionalinės valdžios institucijos, įgyvendindamos ginčijamą sprendimą, turi įvertinti atskirai kiekvieno gavėjo situaciją.
Komisija šiuo atžvilgiu primena, kad nacionalinės valdžios institucijos ir nacionaliniai teismai turi laikytis jos atlikto pagalbos schemos nesuderinamumo vertinimo, nepažeisdami galimybės teismams pateikti Teisingumo Teismui klausimą dėl galiojimo pagal EB 234 straipsnį. Tačiau susigrąžindamos sumokėtą pagalbą nacionalinės valdžios institucijos kiekvienu atskiru atveju turi įsitikinti, ar priemonė iš tiesų yra pagalba, nauja pagalba ir ar ji nebuvo pripažinta suderinama su bendrąja rinka pagal reglamentą dėl atleidimo ar kitą Komisijos sprendimą.
Bet kuriuo atveju Komisija ginčija, kad aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, kuriuo pasinaudojo ieškovai, nedaro jokios įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai. Viešbučių veikla Venecijoje tam tikrais atvejais gali patekti į prekybą tarp valstybių narių. Pramoninio valymo paslaugų tiekimo rinka, kurioje veikia
Coopservice
, taip pat gali dominti užsienio įmones, ypač jei patikėti uždaviniai gali turėti didelę ekonominę vertę. Galiausiai nėra jokių abejonių, kad
Italgas
, kuri vykdo savo veiklą energetikos rinkoje, konkuruoja su kitų valstybių narių ūkio subjektais.
Be to, Komisija mano, kad aptariamos priemonės nėra kompensacinės, dėl ko būtų galima joms netaikyti EB 87 straipsnio 1 dalies.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Ieškovai tvirtina, kad EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, susijusios su ekonominio pranašumo suteikimu, įtaka prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai, šioje byloje nėra tenkinamos. Jie nurodo, kad aptariama pagalbos schema yra kompensacinė ir todėl nesuteikia jokio pranašumo jos gavėjams. Be to, Komisija neįrodė, kad ši schema galėjo daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai. Taip pat ginčijamas sprendimas yra nepakankamai ar visai nemotyvuotas, kiek tai susiję su minėtomis EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygomis.
Taip pat
Italgas
(byla T-270/00),
Coopservice
bei komitetas (byla T-277/00) tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra diskriminacinis ir prieštaringas tiek, kiek Komisija atskirai išnagrinėjo tik savivaldybės įmonių situaciją. Šis sprendimas taip pat pažeidžia EB 86 straipsnio 2 dalį.
Visus šiuos pagrindus, susijusius su EB 87 straipsnio 1 dalies, pareigos motyvuoti ir vienodo požiūrio principo pažeidimais, reikia vertinti kartu, pirmiausia juos nagrinėjant atsižvelgiant į pranašumo nesuteikimą dėl aptariamos priemonės tariamai kompensacinio pobūdžio, vėliau į įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai nedarymą.
Dėl tariamo pranašumo nebuvimo dėl aptariamos priemonės tariamai kompensacinio pobūdžio
Priemonė turi suteikti atrankinį pranašumą, naudingą tik kai kurioms įmonėms ar veiklos sektoriams, kad ją būtų galima pripažinti valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme. Iš tiesų šiame straipsnyje kalbama apie pagalbą, kuri iškraipo konkurenciją ar gali ją iškraipyti „palaikydama tam tikras įmones ar tam tikrų prekių gamybą“.
Šioje byloje aptariama priemonė yra atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, taikoma visoms įmonėms, įsteigtoms Venecijos ir Kjodžos teritorijoje. Ieškovai neginčija šių atleidimo atvejų atrankinio pobūdžio, kuris šioje byloje atsiranda dėl regiono specifikos (šiuo klausimu žr. 2006 m. rugsėjo 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
,
C-88/03, Rink. p. I-7115
).
Be to, negali būti paneigta, kad aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų sumažina išlaidas, kurios paprastai yra įtrauktos į įmonės biudžetą ir dėl to suteikia finansinį pranašumą jo gavėjams, palyginti su kitomis apmokestinamomis įmonėmis (1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Banco Exterior de España
,
C-387/92, Rink. p. I-877
, 13 ir 14 punktai).
Vis dėlto ieškovai mano, kad aptariama atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų tvarka nesuteikia jokio pranašumo, nes ji yra kompensacinė.
Šiuo atžvilgiu visi ieškovai tvirtina, kad aptariamu atleidimu nuo socialinio draudimo įmokų tik siekiama iš dalies kompensuoti nepalankius struktūrinius aspektus, lagūnos salose veikiančioms įmonėms patiriant papildomų išlaidų. Be to,
Italgas
(byla T-270/00) ir
Coopservice
bei komitetas (byla T-277/00) tvirtina, kad šiuo atleidimu kompensuojamas bendros ekonominės svarbos paslaugų teikimas, kuris patikėtas abiem ieškovėmis esančioms įmonėms.
Dėl tariamai nepalankios struktūrinių aspektų kompensacijos (bylos T-254/00, T-270/00 ir T-277/00)
Ieškovų ir Italijos Respublikos, įstojusios į bylą palaikyti
Italgas
reikalavimus, manymu, aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų nesuteikia jokio konkurencinio pranašumo įmonėms gavėjoms, bet iš dalies kompensuoja nepalankią konkurencinę situaciją. Iš tiesų lagūnos salose įsteigtos įmonės patiria papildomų išlaidų, susijusių, be kita ko, su pastatų įsigijimu ir priežiūra, atsižvelgiant į dideles nuomos ir pirkimo kainas, su drėgme, potvyniais (
acqua alta
) susijusias aplinkybes ir į dėl būtinumo apsaugoti istorinį paveldą ir kraštovaizdį nustatytus įpareigojimus, papildomas išlaidas transportui, atsargoms ir prekėms perkrauti. Be to, dėl Venecijos turistinio pobūdžio prekių ir paslaugų kainos taip pat yra didesnės.
Šiuos argumentus Italijos valdžios institucijos bei Venecijos savivaldybė ir komitetas, remdamiesi COSES studija, jau buvo išdėstę vykstant administracinei procedūrai (žr. 9 punktą).
Ginčijamame sprendime (52–54 konstatuojamosios dalys) Komisija atmeta šį argumentą remdamasi tuo, jog priemonės kompensaciniu pobūdžiu neatmetama galimybė, kad ji yra valstybės pagalba, bet tam tikrais atvejais galima į tai atsižvelgti, siekiant įvertinti pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka. Iš esmės ji paaiškina, kad Sutartimi nesiekiama užtikrinti tobulos teorinės lygybės tarp įmonių. Jos veikia realioje, o ne tobuloje rinkoje, kurioje visoms joms taikomos vienodos sąlygos. Be to, tariamos papildomos išlaidos buvo apskaičiuotos atsižvelgiant ne į Europos įmonių vidurkį, o į išlaidas, kurių atitinkamos įmonės nepatirtų persikeldamos į žemyno teritoriją.
Ši analizė atitinka teismo praktiką. Iš tiesų savo 53 punkte minėtame 2004 m. balandžio 29 d. Sprendime
Italija prieš Komisiją
(61 punktas) Teisingumo Teismas, patvirtindamas sprendimą
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 44 punkte), priminė, kad aplinkybė, kai valstybė narė vienašališkai priimdama priemones siekia suderinti tam tikrame ūkio sektoriuje egzistuojančias konkurencijos sąlygas su vyraujančiomis kitose valstybėse narėse, nepanaikina šių priemonių pagalbos pobūdžio. Šioje byloje tariama nepalanki situacija buvo susijusi su geografine padėtimi, dėl kurios pagalbos pagal regioninę schemą gavėjai konkuruoja su ūkio subjektais, kurie gavo valstybės pagalbą ir kurie yra mažiau apmokestinami (45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
64 ir 101 punktai).
Priešingai nei tvirtina viešbutis
Cipriani
, ši teismo praktika taikoma ne tik priemonėms, skirtoms kompensuoti nepalankią konkurencinę situaciją, susijusią su makroekonominiais faktoriais, pavyzdžiui, kredito išlaidomis, mokesčiais ar valiutų kursu.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad, panašiai kaip visomis Bendrijos teisės konkurencijos taisyklėmis, Sutarties taisyklėmis, susijusiomis su valstybės pagalba, siekiama užtikrinti ne tik tobulą, bet ir veiksmingą konkurenciją, kaip tai pabrėžia Komisija ginčijamame sprendime (žr. 179 punktą).
Šiomis aplinkybėmis nepalankių struktūrinių aspektų kompensavimas tik leidžia išvengti kvalifikavimo valstybės pagalba tam tikromis specifinėmis situacijomis. Pirma, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, įmonei suteiktas pranašumas, siekiant ištaisyti nepalankią konkurencinę situaciją, nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, jei tai pateisinama ekonominėmis priežastimis ir jei nėra diskriminacijos tarp skirtingose valstybėse narėse įsteigtų ūkio subjektų. Tokioje situacijoje Bendrijos teismas iš tiesų taiko rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus ūkio subjekto kriterijų (žr. 45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
99 punktą). Taip buvo, pavyzdžiui, Nyderlandų valdžios institucijų kontroliuojamai bendrovei
Gasunie
suteikus preferencinius tarifus gamtinėms dujoms šiltnamių sodininkams tiek, kiek šis tarifas buvo objektyviai pateisintas būtinumu taikyti konkurencingas kainas, palyginti su kitais energijos šaltiniais atitinkamoje rinkoje (50 punkte minėto sprendimo
Kwekerij van der Kooy ir kt. prieš Komisiją
30 punktas).
Antra, iš teismo praktikos taip pat išplaukia, kad pranašumo įmonei suteikimas, kuris sumažina paprastai jos biudžetui tenkančias išlaidas, nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, jei šiuo pranašumo suteikimu siekiama atlyginti tai, kad įmonė gavėja dėl nukrypti leidžiančios tvarkos patiria papildomų išlaidų, kurių neturi konkuruojančios įmonės, kurioms taikoma bendroji teisė įprastomis rinkos sąlygomis. 2006 m. kovo 23 d. Sprendime
Enirisorse
(
C-237/04, Rink. 2006 p. I-2843
, 32 punktas) Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad Italijos įstatymas, ribojantis teisę susigrąžinti tuo atveju, kai
Sotacarbo SpA
dalyviams suteikiama išimtinė teisė pasitraukti, ir atleidžiantis bendrovę nuo pareigos, kurią ji paprastai būtų turėjusi įvykdyti, iš tiesų nukrypstant nuo bendrosios teisės, siekia neutralizuoti dalyvei
Enirisorse SpA
suteiktą pranašumą išimtinės teisės pasitraukti forma. Teisingumo Teismas tuo remdamasi padarė išvadą, kad šis įstatymas niekaip negalėjo suteikti ekonominio pranašumo
Sotacarbo
87 straipsnio 1 dalies prasme.
Panašiai savo 2004 m. kovo 16 d. Sprendime
Danske Busvognmænd prieš Komisiją
(
T-157/01, Rink. 2004 p. II-917
, 57 punktas) Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad privatizuojant autobusų transporto įmonę
Combus
Danijos Karalystės vienkartinis atlygis šioje bendrovėje dirbantiems pareigūnams, kompensuojant pareigūnų statuso praradimą ir jiems tapus pagal darbo sutartį dirbančiais bendrovės
Combus A/S
darbuotojais, nėra valstybės pagalba. Pirmosios instancijos teismas iš tiesų šiuo atžvilgiu pripažino, kad aptariama priemone siekiama pakeisti privilegijuotą ir brangiai kainuojantį
Combus
įdarbintų pareigūnų statusą laikino darbuotojo statusu, panašiu į esantį kitose autobusų transporto įmonėse, bei atsikratyti
Combus
su nepalankiais struktūriniais aspektais susijusios situacijos, susidariusios dėl privilegijuoto pareigūnų, palyginti su privačiais konkurentais, statuso. Tačiau savo sprendime
Prancūzija prieš Komisiją
(minėtas 149 punkte, 46 ir 47 punktai), kurį nurodė Italijos Respublika, Teisingumo Teismas nusprendė, jog dėl to, kad aptariamomis valstybės priemonėmis siekiama kompensuoti papildomas išlaidas, kurias patyrė įmonės kai kuriuose sektoriuose, sudarius ir įgyvendinus kolektyvines sutartis, negalima jų nekvalifikuoti valstybės pagalba, remiantis tuo, kad socialinių partnerių susitarimai sudaro visumą, kuri yra kompromiso, kuriam pasiekti kiekviena šalis daro nuolaidų tam tikrose srityse, kad gautų pranašumų kitose srityse, rezultatas, todėl šios bylos aplinkybėmis buvo neįmanoma su reikiamu tikslumu nustatyti galutines tokių susitarimų išlaidas įmonėms. Priešingai Italijos Respublikos argumentams, lemiamas veiksnys šiame sprendime buvo ne aptariamų kolektyvinių sutarčių sutartinis pobūdis, o pusiausvyra tarp socialinių partnerių patirtų galutinių išlaidų ir negalėjimo tiksliai įvertinti šių susitarimų išlaidų įmonėms.
Šioje byloje iš atleidimo pobūdžio akivaizdu, kad aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, kuriuo siekiama iš dalies kompensuoti nepalankius struktūrinius aspektus, susijusius su papildomomis išlaidomis, kurias patiria įmonės dėl to, kad jos yra įsteigtos lagūnos salose (žr. 177 punktą), yra nepateisinamas objektyviomis ekonominėmis priežastimis ir reikalavimais, susijusiais su taikytinomis teisės normomis, ir teisių bei pareigų, į kurias buvo atsižvelgta ankstesniuose punktuose nagrinėjamoje teismų praktikoje, pusiausvyra, atsižvelgiant į bendrą teisę, kuri taikoma konkuruojančioms įmonėms.
Be to, skirtingai nuo aptariamų aplinkybių sprendimuose
Enirisorse
(minėtas 184 punkte) ir
Danske Busvognmaend prieš Komisiją
(minėtas 184 punkte), šioje byloje nėra tiesioginio ryšio tarp aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų tvarkos ir nurodytų tikslų, kuriais šioje byloje siekiama kompensuoti papildomas išlaidas, susijusias su specifinėmis struktūrinių aspektų problemomis, kylančiomis dėl to, kad Venecija ir Kjodža yra lagūnos teritorijoje. Be kita ko, aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, numatytas taikyti visoms Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms, kuriuo siekiama palengvinti darbą sumažinant darbdaviams išlaidas, specialiai nėra skirtas kompensuoti tariamus nepalankius struktūrinius aspektus, kaip antai papildomas išlaidas, pavyzdžiui, susijusias su pastatų įsigijimu ir priežiūra ar su problemomis, kylančiomis dėl drėgmės ir potvynių („aqua alta“; žr. 177 punktą). Šiuo atžvilgiu nėra nustatyta, kad labiausiai dėl tariamų nepalankių struktūrinių aspektų nukentėję sektoriai yra tie, kuriuose yra daugiausia darbo vietų, ir todėl gaunantys daugiausia naudos iš dalinės jų papildomų išlaidų kompensacijos. Šiuo atžvilgiu ieškovai, remdamiesi minėtomis COSES studijomis, nurodo salos teritorijoje esančios darbo rinkos nestabilumą. 1998 m. vasario mėn. COSES studija (1.2.4 punktas) iš tiesų patvirtina, jog dėl salos padėties įmonės dažnai priverstos padengti savo darbuotojų, kurie vėluoja ar jų nėra darbe dėl rūko ir potvynių, kelionės išlaidas ir išlaidas maistui. Nors ir priimtinas toks paaiškinimas, vis dėlto turi būti tiesioginis ryšys tarp patirtų papildomų išlaidų sumos ir kompensacijos, net jei ji tik dalinė, kaip tai nurodo ieškovai.
Be to, šioje byloje ieškovų nurodytos faktinės aplinkybės neleidžia preziumuoti, kad yra tiesioginis ryšys tarp faktiškai patirtų papildomų išlaidų ir įvairių ūkio subjektų gautos pagalbos sumos pagrindiniuose ūkinės veiklos sektoriuose. Be kita ko, ieškovai nepateikė jokio įrodymo, leidžiančio preziumuoti, kad dauguma veiklos sektorių yra panašioje tariamai nepalankioje ekonominėje situacijoje, susijusioje su salos padėtimi. Šiuo atžvilgiu iš 1998 m. vasario mėn. COSES studijos (1.1.3 punktas) matyti priešingai, kad su turizmu ir kitais komercinės veiklos sektoriais susijusi veikla patraukliu Venecijos įvaizdžiu (
il forte richiamo di immagine
) gali kompensuoti nepalankią su salos padėtimi susijusią situaciją. 1998 m. kovo mėn. COSES studija (1.3 punktas), be kita ko, nurodo, kad viešbučiai, dėl buvimo Venecijos istoriniame centre ar lagūnos salose, turi didelę laisvę nustatydami kainas, o tai yra didelis konkurencinis pranašumas. Pavyzdžiui, viešbučių sektoriuje patirtos papildomos išlaidos taip pat kompensuojamos aukštesnėmis kainomis, kaip tai nurodė viešbutis
Cipriani
.
Todėl netgi darant prielaidą, kad, kalbant bendriau, jeigu priemone siekiama kompensuoti kai kuriuos specifinius nepalankius struktūrinius aspektus, į tokią kompensaciją kai kuriais atvejais galima atsižvelgti, siekiant nustatyti, ar ši priemonė suteikia jos gavėjams ekonominį pranašumą, reikia konstatuoti, kad šioje byloje nėra tenkinamos galimybės atsižvelgti į tokią kompensaciją sąlygos.
Be to, bet kuriuo atveju reikia konstatuoti, kad šioje byloje Italijos valdžios institucijos ir trečiosios suinteresuotosios šalys nurodė išlaidas, kurias patyrė žemyne įsteigtos įmonės, kaip tai pabrėžė Komisija ginčijamame sprendime (žr. 179 punktą). Be to, priešingai nei tvirtina ieškovai, vertinant pranašumo buvimą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme galima atsižvelgti tik į nepalankius struktūrinius aspektus, dėl kurių atsirado papildomų išlaidų, palyginti su „tipine“ situacija, kurioje yra veiksmingos konkurencijos sąlygomis veikiančioje rinkoje dalyvaujantys ūkio subjektai (žr. 182 punktą), kaip tai nurodė Komisija ginčijamame sprendime. Šioje byloje vien tai, kad Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtos įmonės patiria papildomų išlaidų, palyginti su tomis, kurių jos patirtų, jei persikeltų į žemyną, neleidžia daryti išvados, kad aptariama schema joms nesuteikia jokio pranašumo konkurentų Italijoje ar kitose valstybėse narėse atžvilgiu ir visiškai jų nediskriminuoja. Taigi šiuo klausimu Komisija neviršijo savo diskrecijos nurodydama, kad tariamos papildomos išlaidos turi būti vertinamos lyginant jas su vidutinėmis Bendrijos įmonių išlaidomis.
Be to, nacionalinės valdžios institucijos ar trečiosios šalys vykstant administracinei procedūrai turi įrodyti, kad yra tariamai patirtos papildomos išlaidos, palyginti su vidutinėmis Bendrijos įmonių išlaidomis, siekdamos nustatyti specifinių nepalankių struktūrinių aspektų, pateisinančių aptariamą kompensacinę priemonę, buvimą. Todėl, priešingai nei nurodo ieškovai, Komisija neprivalėjo įrodyti, kad žemyne veikiančių įmonių patirtos išlaidos, kurias nurodė Italijos valdžios institucijos palyginimo tikslu, rodo palankesnę situaciją nei Bendrijos įmonėms patiriant vidutines išlaidas, apie kurias nebuvo jai pranešta vykstant administracinei procedūrai.
Iš to, kas pasakyta, matyti, jog ieškovai neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nurodydama, kad, nepaisant tikslo iš dalies kompensuoti su salos padėtimi susijusius nepalankius struktūrinius aspektus, aptariama atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų tvarka suteikia konkurencinį pranašumą gavėjams.
Šiomis aplinkybėmis bendrovės
Coopservice
ir komiteto argumentas, kad Komisija, vertindama konkurencinio pranašumo buvimą, turėjo atsižvelgti į prie Amsterdamo sutarties Baigiamojo akto pridėtą Deklaraciją Nr. 30 dėl salų regionų ir į taisykles dėl ekonominės ir socialinės sanglaudos (žr. 151 ir 153 punktus), turi būti atmestas. Šiuo atžvilgiu pakanka priminti, kad EB 87 straipsnio 1 dalyje nedaromas skirtumas tarp paprastai įmonei tenkantiems finansiniams įsipareigojimams taikomų kompensacinės priemonės priežasčių ar tikslų, bet apibrėžiama ši priemonė remiantis jos poveikiu (žr. 1974 m. liepos 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
173/73, Rink. 1974 p. 709
, 27 punktą ir 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, vadinamo „Maribel bis-ter“,
C-75/97, Rink. 1999 p. I-3671
, 25 punktą). Priemonei, kuria siekiama kompensuoti nepalankius struktūrinius aspektus, vien dėl jos tikslo negalima netaikyti EB 87 straipsnio 1 dalies, jeigu ji jos gavėjams suteikia pranašumo šio straipsnio prasme. Be to, šioje byloje iš minėto tyrimo išplaukia, kad net jei aptariama atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų tvarka siekiama iš dalies kompensuoti specifinius nepalankius struktūrinius aspektus, susijusius su Venecijos ir Kjodžos salos padėtimi, ieškovai neįrodė, kad dėl savo kompensacinio pobūdžio ši tvarka nesuteikia jokio konkurencinio pranašumo jos gavėjams ir nediskriminuoja ūkio subjektų. Be to, reikia pabrėžti, kad į ieškovų nurodytus ekonominės ir socialinės sanglaudos tikslus galima atsižvelgti pripažįstant pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, jei yra tenkinamos Sutartimi apibrėžtos šios nukrypti leidžiančios nuostatos sąlygos ir jos įgyvendinimo tvarka.
Dėl visų šių priežasčių Komisija nepažeidė EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatų, ginčijamame sprendime nurodydama, kad Italijos Respublikos ir procese dalyvaujančių suinteresuotųjų trečiųjų šalių nurodytų nepalankių struktūrinių aspektų kompensacija nepaneigia, jog šios priemonės yra valstybės pagalba.
Be to, ginčijamas sprendimas yra pakankamai pagrįstas šiuo atžvilgiu (žr. 181 punktą). Iš to išplaukia, kad, Komisijos manymu, tariamų nepalankių struktūrinių aspektų kompensacija, taikant aptariamą priemonę, neatmetama galimybė suteikti pranašumą EB 87 straipsnio 1 dalies prasme ir kad bet kuriuo atveju šioje byloje nebuvo nustatyta, jog yra patiriama papildomų išlaidų, palyginti su „tipine“ situacija veiksmingos konkurencijos sąlygomis.
Iš to išplaukia, kad pagrindai dėl EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimo ir motyvavimo nebuvimo, nurodyti kiek tai susiję su tariamu nepalankių struktūrinių aspektų kompensavimu, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Dėl tariamos viešųjų paslaugų valdymo kompensacijos (bylos T-270/00 ir T-277/00)
Byloje T-270/00
Italgas
tvirtina, kad skiriant aptariamą pagalbą
Veneziana Gas
, kurios valdymą vėliau perėmė
Italgas
, buvo patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, būtent dujų Venecijos savivaldybėje paskirstymo. Todėl
Veneziana Gas
buvo taikoma EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta leidžianti nukrypti nuostata.
Ieškovė iš esmės kaltina Komisiją, kad ginčijamame sprendime ji atsižvelgė tik į savivaldybės įmonių individualią situaciją, kurių atžvilgiu Italijos valdžios institucijos prašė taikyti EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytą leidžiančią nukrypti nuostatą. Komisija, neatlikdama panašaus individualaus tyrimo kitų įmonių, esančių panašioje situacijoje, atžvilgiu, pažeidė nediskriminavimo principą ir savo ginčijamame sprendime pateikė prieštaringus motyvus. Ieškovė, be kita ko, tvirtina, kad net jai pripažinus ginčijamo sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje kompensacinį bendrovės
ASPIV
, kuriai patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugą, būtent integruoto vandens ciklo valdymo, atžvilgiu taikomo aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų pobūdį, Komisija turėjo šiame sprendime atsižvelgti į papildomas išlaidas, kurias
Veneziana Gas
patyrė įgyvendindama savo su viešąja paslauga susijusį uždavinį lagūnos teritorijoje.
Byloje T-277/00 bendrovė
Coopservice
ir komitetas taip pat tvirtina, kad šiai bendrovei buvo patikėta bendros ekonominės svarbos paslauga.
Komisija nurodo, kad vykstant administracinei procedūrai jai nebuvo pateikta jokia informacija, susijusi su individualia ieškovėmis esančių įmonių situacija.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia nurodyti, kad visų Italijos valdžios institucijų ir savo poziciją pateikusių suinteresuotųjų trečiųjų šalių, būtent komiteto ir Venecijos savivaldybės pastabų, adresuotų Komisijai vykstant administracinei procedūrai, kurias pateikė ši institucija Pirmosios instancijos teismo prašymu, ir dviejų COSES ataskaitų tyrimas patvirtina, kad Komisijos dėmesys buvo kreipiamas ne į papildomas išlaidas, kurias patyrė
Veneziana Gas
ar valdymo ir priežiūros įmonės, pavyzdžiui,
Coopservice
. Nors tiesa, kad savo 1999 m. sausio 23 d. pastabose Italijos valdžios institucijos detaliau nepatikslindamos nurodė bendros ekonominės svarbos paslaugas sektoriuose, kuriuose įmonės, šių institucijų teigimu, negalėjo dalyvauti tarpusavio prekyboje, vis dėlto jos nepaminėjo nė vienos iš šių įmonių ir nepateikė jokios informacijos, kuri leistų jas identifikuoti ar nustatyti minėtą veiklą viešųjų paslaugų srityje.
Atvirkščiai, šalys byloje sutaria, jog Italijos Respublika ir Venecijos savivaldybė siekė, kad savivaldybės įmonėms būtų taikoma EB 86 straipsnio 2 dalyje numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Priešingai ieškovų tvirtinimams per posėdį, šios savivaldybės įmonės, kurių skaičius nedidelis, yra lengvai identifikuojamos vien pagal jų statusą Komisijai pateiktose pastabose. Be kita ko, jos yra įvardytos 1999 m. liepos 27 d. Italijos vyriausybės pastabose, kuriose buvo nurodyti atitinkami jų veiklos sektoriai ir veiklos vykdymo sąlygos.
Išskyrus tai, kas susiję su savivaldybės įmonėmis, vykstant administracinei procedūrai, siekiant pagrįsti aptariamos pagalbos kompensacinį pobūdį, Komisijai perduota tik informacija, susijusi su papildomomis išlaidomis, kurias bendrai patiria įmonės, vykdančios savo veiklą lagūnos salose. Per procedūrą visai nebuvo užsiminta apie specifinę
Veneziana Gas
ar tokių valymo įmonių, kokia yra
Coopservice
, situaciją.
Vis dėlto,
Italgas
manymu, į
Veneziana Gas
patirtas išlaidas, palyginti su kitomis gamtines dujas skirstančiomis įmonėmis, kurioms taikoma ta pati nacionaliniu lygiu nustatyta mokesčių sistema, turėjo būti atsižvelgta vertinant šiai įmonei taikomo aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų kompensacinį pobūdį.
Italgas
šiuo klausimu nurodo, kad, taikant vienodo tarifo metodą, dujų tiekimo tarifai nustatomi pagal teritorijas taikant standartinę kainą ir vienodus parametrus visai Italijai, neatsižvelgiant į realias sąlygas, kuriomis paskirstomos dujos lagūnos teritorijoje, ir papildomas išlaidas, kurias realiai patiria
Veneziana Gas
.
Šiuo atžvilgiu pirmiausia reikia priminti, kad Komisijai nusprendus pradėti formalią tyrimo procedūrą, atitinkama valstybė narė ir aptariamos priemonės gavėjai turi pateikti savo argumentus, siekdami įrodyti, kad aptariama priemonė nėra pagalba ar kad ji yra suderinama su bendrąja rinka, nes šios procedūros tikslas yra būtent užtikrinti, kad Komisija būtų išsamiai informuota apie visas bylos aplinkybes (šiuo klausimu žr. 2004 m. lapkričio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
,
T-176/01, Rink. 2004 p. II-3931
, 93 punktą). Nukrypstant nuo Sutarties taisyklių, ypač siekiant gauti patvirtinimą apie pakeistą ar naują pagalbą, atitinkama valstybė narė, įgyvendindama savo pareigą bendradarbiauti su Komisija, turi pateikti visą reikiamą informaciją, kad ši institucija galėtų patikrinti, ar įvykdytos nukrypti leidžiančios nuostatos sąlygos (šiuo klausimu žr. 1993 m. balandžio 28 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-364/90, Rink. p. I-2097
, 20 punktą; 2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
,
T-171/02, Rink. p. II-2123
, 129 punktą ir 2006 m. balandžio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke prieš Komisiją
,
T-17/03, Rink. p. II-1139
, 48 punktą).
Be to, pagalbos schemos atveju Komisija iš esmės neprivalo atlikti individualiais atvejais skirtos pagalbos tyrimo (žr. 73 punktą). Ji gali nagrinėti tik bendrus aptariamos schemos požymius ir neprivalo analizuoti kiekvieno atskiro taikymo atvejo (žr. Teisingumo Teismo sprendimus: 52 punkte minėto 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
51 punktą; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
,
C-278/00, Rink. p. I-3997
, 24 punktą; 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-66/02, Rink. p. I-10901
, 91 ir 92 punktus bei sprendimo
Unicredito Italiano
,
C-148/04, Rink. p. I-11137
, 67 ir 68 punktus).
Vis dėlto pagal teismų praktiką Komisija, siekdama tinkamai taikyti pagrindines Sutarties nuostatas valstybės pagalbos srityje, privalo taikydama EB 88 straipsnį atlikti kruopštų ir nešališką aptariamos priemonės tyrimą (žr. 1998 m. balandžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s France
,
C-367/95 P, Rink. p. I-1719
, 62 punktą ir 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
,
T-228/99 ir T-233/99, Rink. p. II-435
, 167 punktą). Ypač formalioje tyrimo procedūroje gero administravimo principas, esantis vienu pagrindinių bendrųjų teisinės valstybės principų, kurie yra bendri valstybių narių konstitucinėms tradicijoms, įpareigoja Komisiją suinteresuotųjų šalių atžvilgiu paisyti vienodo požiūrio principo (šiuo klausimu žr. 2002 m. balandžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininko nutarties
Technische Glaswerke Ilmenau prieš Komisiją
,
T-198/01 R, Rink. p. II-2153
, 85 punktą).
Šiomis teisinėmis aplinkybėmis galimybė nustatyti Komisijai pareigą atskirai įvertinti kai kurių gavėjų situaciją, nagrinėjant pagalbos schemą, yra susijusi, viena vertus, su procedūrinių įsipareigojimų, atitinkamai tenkančių Komisijai ir suinteresuotajai valstybei narei, laikymusi, kita vertus, su specifinės informacijos, susijusios su šiais gavėjais, kurią nacionalinės valdžios institucijos arba suinteresuotosios trečiosios šalys perdavė Komisijai, turiniu.
Pagal teismų praktiką Komisija yra kompetentinga priimti sprendimą remiantis turima informacija, jei atitinkama valstybė narė, pažeisdama savo pareigą bendradarbiauti pagal EB 10 straipsnį, jai nepateikia informacijos, kurios prašė tam, kad galėtų kvalifikuoti aptariamą priemonę pagal EB 87 straipsnio 1 dalį ir prireikus įvertinti pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka. Tačiau prieš priimdama tokį sprendimą Komisija turi nurodyti valstybei narei per nustatytą terminą pateikti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, būtinus jai vykdyti kontrolę. Tik tuomet, jei valstybė narė, nepaisydama Komisijos nurodymo, nepateikia prašomos informacijos, pastaroji turi teisę užbaigti procedūrą ir prireikus priimti sprendimą, pripažįstantį pagalbos buvimą ir šios pagalbos suderinamumą ar nesuderinamumą su bendrąja rinka, remiantis jos turima informacija (šiuo klausimu žr. 2005 m. spalio 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Freistaat Thüringen prieš Komisiją
,
T-318/00, Rink. p. II-4179
, 73 punktą ir 2007 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Olympiaki Aeroporia Ypiresies prieš Komisiją
,
T-68/03, Rink. p. II-2911
, 36 punktą bei jame nurodytą teismų praktiką).
Šie principai buvo patvirtinti Reglamento Nr. 659/1999 5 straipsnio 2 ir 3 dalyse, 10 straipsnio 3 dalyje ir 13 straipsnio 1 dalyje. Būtent pastarajame straipsnyje numatyta, kad jeigu valstybė narė nevykdo nurodymo pateikti informaciją, Komisijos sprendimas užbaigti formalią tyrimo procedūrą pagal to paties reglamento 7 straipsnį priimamas remiantis turima informacija.
Šioje byloje Komisija įvykdė visus procedūrinius įsipareigojimus tiek atitinkamos valstybės narės atžvilgiu, tiek aptariamos pagalbos gavėjų, kaip suinteresuotųjų trečiųjų šalių, atžvilgiu. Iš tiesų suinteresuotųjų trečiųjų šalių, taikant EB 88 straipsnio 2 dalį, 1998 m. vasario 18 d. paskelbtu komunikatu Oficialiajame leidinyje buvo prašoma pateikti savo pastabas dėl aptariamos pagalbos schemos. Šiame komunikate pateiktas laiško, kuriuo Komisija informavo Italijos Respubliką apie sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, kuriame ji nurodė pateikti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, jos manymu, galinčius būti naudingiems nagrinėjant šią bylą, turinys. 1998 m. kovo 17 d. komitetas perdavė Komisijai prie 1998 m. kovo mėn. COSES studijos pridėtą ataskaitą. Venecijos savivaldybė 1998 m. gegužės mėn. laišku pateikė savo pastabas Komisijai. Šiame laiške ji nurodė, kad savivaldybės įmonėms buvo patikėta teikti viešąsias paslaugas ir paprašė, kad būtų taikoma EB 86 straipsnio 2 dalis. Ieškovėmis esančios įmonės nepateikė pastabų. Minėtos komiteto ir Venecijos savivaldybės pastabos buvo perduotos Italijos vyriausybei, kuri savo komentarus perdavė Komisijai 1999 m. sausio 23 d. laiške ir 1999 m. birželio 10 d. laiške pateikė prašymą savivaldybės įmonėms taikyti EB 86 straipsnio 2 dalį. 1999 m. birželio 23 d. Sprendimu Komisija, manydama, kad Italijos Respublika jai nepateikė visos informacijos, reikalingos įvertinti savivaldybės įmonėms skirtas priemones, nurodė jai pateikti visus dokumentus, informaciją ir duomenis, reikalingus įvertinti šių priemonių suderinamumą su bendrąja rinka pagal EB 86 straipsnio 2 dalį. Italijos valdžios institucijos atsakė minėtu 1999 m. liepos 27 d. laišku.
Šiomis aplinkybėmis Komisijai pateiktose pastabose ir dokumentuose, nesant jokios informacijos apie ieškovėmis esančias įmones (žr. 207 ir 209 punktus), ši institucija neturėtų būti kaltinama dėl jų individualios situacijos neišnagrinėjimo.
Nesant jokios informacijos šiuo klausimu, Komisija neprivalo patikrinti, ar aptariamas
Veneziana Gas
ir
Coopservice
suteiktas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų yra su viešosiomis paslaugomis susijusių įsipareigojimų finansinė kompensacija ir todėl joms nesuteikia jokio pranašumo EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas anksčiau nei 2001 m. lapkričio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimai
Ferring
(
C-53/00, Rink. p. I-9067
, 27 punktas) ir
Altmark
(minėtas 107 punkte), o tai paaiškina, kodėl Komisija šio sprendimo 92 konstatuojamojoje dalyje viešosios paslaugos valdymo kompensaciją savivaldybės įmonei
ASPIV
nagrinėjo atsižvelgdama į EB 86 straipsnio 2 dalyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, o ne vertindama EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas.
Tačiau 107 punkte minėtame sprendime
Altmark
aiškinant EB 87 straipsnio 1 dalį nustatyti kriterijai yra visapusiškai taikomi faktinei ir juridinei šios bylos situacijai, kokią nustatė Komisija, priimdama ginčijamą sprendimą (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BUPA ir kt. prieš Komisiją
,
T-289/03, Rink. p. II-81
, 158 punktą). Vis dėlto, kadangi šis sprendimas buvo priimtas kelerius metus prieš šį sprendimą, prireikus reikia išnagrinėti, ar visa bendra Komisijos pozicija ginčijamame sprendime atitinka esminius 107 punkte minėtame sprendime
Altmark
nustatytus kriterijais, o ne pažodžiui juos taikyti (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės E. Sharpston išvados 2008 m. liepos 1 d. Sprendimui
Chronopost ir La Poste prieš Ufex ir kt.,
C-341/06 P ir C-342/06 P, Rink. p. I-4777
, 94 punktą).
Šioje byloje bendrovė
Italgas
, be kita ko, remiasi 2003 m. lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimu
Enirisorse
(
C-34/01–C-38/01, Rink. 2003 p. I-14243
, 31–40 punktai), kuriame pakartojamos 107 punkte minėtame sprendime
Altmark
nustatytos sąlygos.
Tačiau kadangi Komisija, atsižvelgdama į turimą informaciją, neprivalėjo išnagrinėti individualios
Veneziana Gas
ir
Coopservice
(žr. 215 punktą) situacijos, reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas šiuo atžvilgiu nepažeidžia EB 87 straipsnio 1 dalies, taip pat nediskriminavimo principo, ir jame nėra prieštaringų motyvų dėl to, kad jame nagrinėjama tik savivaldybės įmonių individuali situacija.
Dėl visų šių motyvų, visi ieškovų ir Italijos Respublikos pagrindai ir argumentai, susiję su tariamai kompensaciniu aptariamos priemonės pobūdžiu, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Dėl tariamo įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai nebuvimo
Ieškovų ir Italijos Respublikos, įstojusios į bylą palaikyti
Italgas
reikalavimus, manymu, Komisija turi išnagrinėti, ar aptariama pagalbos schema galėjo daryti įtaką prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai pagrindiniuose atitinkamos veiklos rūšies sektoriuose. Ypač jie kaltina Komisiją neatsižvelgus į aptariamų rinkų vietinį pobūdį. Todėl ginčijamas sprendimas yra nepakankamai motyvuotas ir pažeidžia EB 87 straipsnio 1 dalį. Be to, atsižvelgdama tik į savivaldybių įmonių veiklos vietinį pobūdį, Komisija pažeidė nediskriminavimo principą ir pateikė prieštaringus ginčijamo sprendimo motyvus.
Ginčijamo sprendimo 49 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„<…> konkurencija ir valstybių narių tarpusavio prekyba yra iškraipyta dėl to, kad socialinio draudimo įmokos sumažinamos visoms įmonėms, tarp jų ir įmonėms, kurios vykdo ūkinę veiklą vykstant šių valstybių tarpusavio prekybai. Remiantis Italijos valdžios institucijų pateikta informacija, konstatuotina, kad įmonės gavėjos veikia būtent tuose sektoriuose, kuriuose vyksta intensyvi tarpusavio prekyba, pavyzdžiui, gamybos ar paslaugų sektoriuose“.
Atsižvelgiant į šiuos trumpus motyvus, reikia konstatuoti, kaip tai nurodo ieškovai, kad, atsižvelgdama į su kai kuriais sektoriais susijusius nacionalinės valdžios institucijų jai perduotus duomenis, Komisija šioje byloje rėmėsi bendra prezumpcija tiek, kiek aptariama pagalbos schema apima visus veiklos sektorius apibrėžtoje geografinėje teritorijoje.
Reikia patikrinti, ar toks požiūris gali būti laikomas atitinkančiu EB 87 straipsnio 1 dalies nuostatas ir pareigą motyvuoti.
Siekdami įrodyti, kad Komisija privalėjo atlikti atitinkamų rinkų analizę, ieškovai nurodo Teisingumo Teismo 1987 m. spalio 14 d. Sprendimą
Vokietija prieš Komisiją
(
248/84, Rink. p. 4013
), 1996 m. spalio 24 d. Sprendimą
Vokietija ir kt. prieš Komisiją
, vadinamą
Bremer Vulkan prieš Komisiją
(
C-329/93, C-62/95 ir C-63/95, Rink. p. I-5151
), 195 punkte minėtą sprendimą
Maribel bis-ter
(
C-75/97, Rink. p. I-3671
), 2002 m. kovo 7 d. Sprendimą
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
(minėtas 52 punkte), sprendimą
Italija prieš Komisiją
(minėtas 101 punkte), sprendimą
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
(minėtas 45 punkte) ir Pirmosios instancijos teismo 2006 m. rugsėjo 6 d. Sprendimą
Italija ir Wam prieš Komisiją
(T-304/04 ir T-316/04, nepaskelbta Rinkinyje), dėl kurio paduotas apeliacinis skundas.
Iš teismų praktikos matyti, kad reikalavimai, susiję su motyvavimu ir Komisijos vykdomos priemonės daromos įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai analize logiškai skiriasi, atsižvelgiant į šios priemonės individualų ar bendrą pobūdį.
Kalbant apie individualią pagalbą, pažymėtina, kad Bendrijos teismas patikrina, ar ginčijamo sprendimo motyvai yra pagrįsti konkrečiomis faktinėmis aplinkybėmis, nustatant, kad aptariama priemonė gali daryti įtaką prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai, kaip antai įmonės gavėjos dydžiu, jos eksporto veikla, pagalbos suma (žr., pavyzdžiui, 1980 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Philip Morris Holland prieš Komisiją
,
730/79, Rink. p. 2671
, 10 ir 11 punktus). Ji reikalauja, kad Komisija atliktų konkrečią ekonominę situacijos rinkoje analizę (226 punkte minėto sprendimo
Bremer Vulkan
53 punktas; 2006 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Le Levant 001 ir kt. prieš Komisiją
,
T-34/02, Rink. p. II-267
, 123 ir 124 punktai ir 226 punkte minėto sprendimo
Italija ir Wam prieš Komisiją
73 punktas).
Nagrinėdama sektorines pagalbos schemas Komisija taip pat negali apsiriboti abstrakčia analize. Bendrijos teismas taip pat patikrina, ar ji, vertindama pagalbos įtaką, remiasi konkrečiomis faktinėmis aplinkybėmis, susijusiomis, pavyzdžiui, su pagalbos schemos požymiais ar atitinkama rinka (žr., pavyzdžiui, 45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
87 punktą ir 52 punkte minėto sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
69 punktą, kuriame Teisingumo Teismas panaikino ginčijamą sprendimą dėl nepakankamų motyvų, remdamasis tuo, kad Komisija neatsižvelgė, jog atitinkamu laikotarpiu atitinkamas Viduržemio salų kabotažo sektorius nebuvo liberalizuotas).
Tačiau, kalbant apie daugiasektorines pagalbos schemas, iš teismų praktikos matyti, kad vertindama pagalbos programą Komisija gali apsiriboti konkrečios programos požymių analize, siekdama nustatyti, ar dėl didelių pagalbos sumų arba jos procentinės dalies, investicijų, kurioms yra suteikiama pagalba, pobūdžio ar kitų programos sąlygų, ji suteikia vertingą pranašumą jos gavėjams konkurentų atžvilgiu ir gali duoti daugiausia naudos įmonėms, užsiimančioms prekyba tarp valstybių narių (šiuo klausimu žr. 226 punkte minėto sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
18 punktą, 195 punkte minėto sprendimo
Maribel bis-ter
48 punktą ir 104 punkte minėto 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
89 ir 91 punktus).
Iš to išplaukia, kad tokios pagalbos schemos, kuri, kaip šioje byloje, yra taikoma visoms tam tikroje teritorijoje įsteigtoms įmonėms, atveju negalima reikalauti, kad Komisija, remdamasi net neišsamia situacijos rinkose analize, parodytų šios schemos numanomą įtaką Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai visuose atitinkamos veiklos sektoriuose.
Šiuo atžvilgiu iš tiesų reikia priminti, kad valstybės pagalbos srityje pareigos įrodyti paskirstymas priklauso nuo atitinkamų Komisijai ir valstybei narei tenkančių procedūrinių įsipareigojimų laikymosi, o Komisija turi įgaliojimus nurodyti valstybei narei pateikti jai visą reikalingą informaciją (212 punkte minėto sprendimo
Olympiaki Aeroporia Ypiresies prieš Komisiją
35 punktas).
Be kita ko, atitinkama valstybė narė, laikydamasi bendradarbiavimo su Komisija pareigos, ir trečiosios šalys, kurioms tinkamai pranešta apie galimybę pateikti pastabas pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, turi nurodyti argumentus ir pateikti Komisijai visą informaciją, galinčią detalizuoti visas bylos aplinkybes (žr. 208 punktą).
Remdamasi būtent šiais argumentais ir jai pateiktais duomenimis, Komisija, laikydamasi procedūrinių įsipareigojimų (žr. 212 punktą), turi, be kita ko, rūpestingai ir nešališkai patikrinti, ar aptariama priemonė gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai. Iš tiesų Komisija neturi pareigos savo nuožiūra ir remdamasi prielaidomis nagrinėti, kokios yra faktinės ar teisinės aplinkybės, kurias būtų galima pateikti vykstant administracinei procedūrai (šiuo klausimu žr. 210 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Sytraval ir Brink’s
60 punktą ir 2004 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
,
T-109/01, Rink. p. II-127
, 49 punktą).
Todėl daugiasektorinės pagalbos schemos atveju Komisija, remdamasi konkrečiomis faktinėmis aplinkybėmis, tik turi patikrinti, ar tam tikruose sektoriuose aptariama priemonė atitinka minėtas dvi EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygas, jei vykstant administracinei procedūrai šiuo tikslu jai buvo pateikta pakankamai informacijos. Nepateikus pakankamai informacijos, Komisija, atsižvelgdama į teismų praktiką, gali remtis prezumpcija, pagrįsta aptariamos pagalbos schemos požymių analize (žr. 230 punktą).
Be to, remiantis nusistovėjusia teismų praktika, klausimas, ar sprendimo motyvai atitinka EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinamas ne tik atsižvelgiant į jo tekstą, bet ir į kontekstą bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės taisykles. Nors Komisija sprendimo motyvuose neturi atsakyti į visus atitinkamos valstybės narės ar suinteresuotosios šalies administracinėje procedūroje iškeltus teisės klausimus, vis dėlto ji turi atsižvelgti į visas aplinkybes ir į atitinkamus su nagrinėjamu atveju susijusius veiksnius, kad Bendrijos teismas galėtų vykdyti savo teisminę kontrolę ir valstybės narės bei suinteresuotosios šalys – susipažinti su sąlygomis, kuriomis jis taikė Sutartį (šiuo klausimu žr. 1998 m. birželio 25 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
British Airways ir kt. prieš Komisiją
,
T-371/94 ir T-394/94, Rink. p. II-2405
94 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką).
Iš to išplaukia, kad Komisijai tenkančios pareigos motyvuoti apimtis daugiasektorinės pagalbos schemos atveju, būtent kiek tai susiję su šios schemos įtaka Bendrijos vidaus prekybai ir konkurencijai, priklauso nuo vykstant administracinei procedūrai šiai institucijai perduotų duomenų ir informacijos.
Galiausiai Komisijos sprendimo teisėtumas turi būti vertinamas atsižvelgiant tik į tą informaciją, kurią ji turėjo jį priimdama, o ne remiantis šiai institucijai nežinomomis faktinėmis aplinkybėmis, apie kurias jai nebuvo pranešta vykstant administracinei procedūrai (žr. 212 punkte minėto sprendimo
Olympiaki Aeroporia Ypiresies prieš Komisiją
72 ir 73 punktus).
Šioje byloje tai, ar ši institucija pakankamai teisiškai pagrindė, kad aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų gali daryti įtaką prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai, ir ar ginčijamas sprendimas yra pakankamai pagrįstas šiuo klausimu, reikia vertinti, atsižvelgiant į turimą informaciją, kurią vykstant administracinei procedūrai Komisijai perdavė Italijos valdžios institucijos, komitetas ir Venecijos savivaldybė ir kurią Komisija perdavė Pirmosios instancijos teismo prašymu.
Šioje byloje, kaip nurodė ieškovai per posėdį, savo 1999 m. sausio 23 d. laiške Italijos valdžios institucijos pažymėjo, kad statybos, komercinės veiklos, viešbučių ir bendros ekonominės svarbos paslaugų sektoriuose veikiančios įmonės negalėjo dalyvauti prekyboje. Tačiau šis teiginys nėra pagrįstas jokiomis teisinėmis ar faktinėmis aplinkybėmis. Būtent prie šio laiško pridėtose INPS (Nacionalinis socialinės apsaugos institutas) lentelėse, kurios minimos ginčijamame sprendime (6 konstatuojamoji dalis), pateikta tik pagal veiklos sektorius ir metus išskirstyta su aptariamos priemonės įgyvendinimu susijusi informacija apie įmonių gavėjų dydį, jų ir darbuotojų skaičių. Be to, jose nėra jokios informacijos, kuria remiantis būtų galima nustatyti rinkų išimtinai vietinį pobūdį konkrečiai minėtame laiške Italijos valdžios institucijų nurodytuose sektoriuose.
Vietinis veiklos sektorių, kuriuose veikia ieškovėmis esančios įmonės, pobūdis taip pat nėra akivaizdus 1998 m. kovo 17 d. komiteto pastabose ir COSES studijoje, ypač 1998 m. kovo mėn. studijoje, kurioje pateikta konkurencijos padėties komercinės veiklos sektoriuose, susijusiuose su turizmu, viešbučių ir restoranų veikla, paslaugomis, tokiu tradiciniu amatu, koks, pavyzdžiui, yra Murano stiklo gamyba, analizė. Iš tiesų šioje studijoje visų aptariamų sektorių atžvilgiu buvo išnagrinėta tik konkurencija su žemyne įsteigtais ūkio subjektais. Tačiau klausimas, susijęs su aptariamos priemonės daroma įtaka prekybai Bendrijos viduje ir gavėjų konkurencinei padėčiai, palyginti su kitose valstybėse narėse ar kitose Italijos dalyse įsteigtais ūkio subjektais, nebuvo nagrinėjamas. Priežiūros ir valymo paslaugos, kuriose veikia
Coopservice
ir
Veneziana Gas
vykdomos dujų paskirstymo paslaugos, taip pat nebuvo nagrinėjamos. Konkrečiai kalbant apie paslaugas, minėtoje studijoje bendrai aptariamas tik „trečiasis sektorius“ (1.4 punktas).
Iš to išplaukia, kad vykstant administracinei procedūrai Komisijai perduotose pastabose ir dokumentuose nebuvo jokios specifinės informacijos ar duomenų, galinčių atkreipti šios institucijos dėmesį į ypatingą padėtį tam tikruose sektoriuose ir būtent leidžiančių nustatyti, kad šiuose sektoriuose aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų negalėjo daryti įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai.
Šiomis aplinkybėmis Komisija, kuri įgyvendino visus savo procedūrinius įsipareigojimus (žr. 214 punktą), neprivalėjo iš nacionalinės valdžios institucijų gauti papildomos informacijos, kad galėtų patikrinti, ar tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, susijusios su įtaka prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai įvairiuose atitinkamos veiklos sektoriuose, būtent viešbučių, dujų paskirstymo ir priežiūros bei valymo sektoriuose, kuriuose vykdo veiklą ieškovėmis esančios įmonės.
Šiuo atžvilgiu, priešingai nei tvirtino ieškovėmis esančios įmonės posėdyje, jų ir kitų aptariamos pagalbos gavėjų situacija skiriasi nuo savivaldybės įmonių, kurios buvo identifikuotos ir kurių atžvilgiu vykstant administracinei procedūrai Komisijai buvo pateikta tiksli informacija (žr. 202 punktą). Todėl pagrindai, susiję su nediskriminavimo principo pažeidimu ir prieštaringais motyvais, turi būti atmesti.
Be to, tiek, kiek iš Komisijai perduotų dokumentų matyti, kad ši institucija neturi jokios konkrečios su jų veiklos sektorių specifika susijusios informacijos, ieškovai negali remtis šia specifika siekdami įrodyti, kad jie vykdo veiklą išimtinai vietos lygio rinkoje, ar, kiek tai susiję su
Italgas
, kad dujų paskirstymo sektorius nebuvo atvertas konkurencijai aptariamu laikotarpiu.
Taip pat negalima pritarti ieškovų argumentams dėl nedidelės aptariamos pagalbos sumos ir dėl to, kad dauguma įmonių gavėjų vykdė savo veiklą išimtinai vietos lygiu.
Iš tiesų sąlygiškai mažas pagalbos dydis arba sąlygiškai mažas ją gavusios įmonės dydis
a priori
nereiškia, kad nėra padaryta įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai. Net maža valstybės pagalba gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai, jei ja pasinaudojusių įmonių veiklos sektoriuje vyrauja stipri konkurencija. Todėl, jei sektoriuje yra daug mažų įmonių, net ir nedidelė pagalba, kuria gali pasinaudoti visos ar daugelis sektoriaus įmonių, gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai (žr. 107 punkte minėto sprendimo
Xunta de Galicia
41–43 punktus ir juose nurodytą teismų praktiką). Be to, šioje byloje Komisija ginčijamame sprendime aiškiai nurodė, kad
de minimis
taisyklę atitinkančios priemonės nepatenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (žr. 103 punktą).
Net darant prielaidą, kad dauguma įmonių gavėjų vykdo veiklą tik vietos lygiu, o tai nebuvo nustatyta, ši aplinkybė bet kuriuo atveju neturi reikšmės. Remiantis nusistovėjusia teismų praktika, pagalba gali daryti įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją, net jei įmonės gavėjos, konkuruojančios su gamintojais iš kitų valstybių narių, vykdo savo veiklą išimtinai vietos lygiu. Iš tiesų valstybei narei skyrus pagalbą įmonei, vidaus gamyba gali likti tokia pati ar išaugti, o kitose valstybėse narėse įsteigtų įmonių galimybės eksportuoti savo gaminius į šią valstybę narę sumažėja (šiuo klausimu žr. 104 punkte minėto 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
84 punktą; 107 punkte minėto sprendimo
Xunta de Galicia
40 punktą; 209 punkte minėto 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
117 punktą ir 45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
91 punktą).
Dėl visų šių aplinkybių, atsižvelgiant į aptariamos pagalbos schemos, numatančios atleisti nuo socialinio draudimo įmokų visas Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtas įmones, savybes ir į vykstant administracinei procedūrai Komisijai perduotą informaciją, ši institucija, preziumuodama, kad tokia schema suteikė pranašumo įmonėms, vykdančioms veiklą sektoriuose, kuriuose vyksta aktyvi tarpusavio prekyba, kaip antai, gamybos ar paslaugų, net glaustai nenurodydama konkrečių rinkų ir nesiremdama tiksliais šių rinkų požymiais, nepažeidė EB 87 straipsnio 1 dalies.
Be to, Komisija taip motyvuodama ginčijamą sprendimą (žr. 223 punktą) glaustai, bet aiškiai nurodė priežastis, kodėl aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų gali daryti įtaką Bendrijos tarpusavio prekybai ir konkurencijai.
Priešingai nei tvirtina ieškovai, šie motyvai buvo pakankami, kad Italijos valdžios institucijos galėtų nustatyti įmones, kurios vykdant šį sprendimą privalo sugrąžinti gautą pagalbą. Iš tiesų, kaip jau buvo nuspręsta (žr. 100–111 punktus), šios valdžios institucijos vykdydamos ginčijamą sprendimą kiekvienu atskiru atveju neprivalo tikrinti, ar yra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos.
Iš to išplaukia, kad pats ginčijamas sprendimas buvo savaime pakankamas, todėl jame nereikėjo pateikti papildomų motyvų. Šiuo atžvilgiu ieškovų nurodyti Komisijos 2001 m. rugpjūčio 29 d. ir spalio 29 d. atsakymai į nacionalinės valdžios institucijų jai pateiktus prašymus patikslinti šio sprendimo įgyvendinimo būdus yra pateikti tik vykdant šios institucijos ir nacionalinės valdžios institucijų lojalaus bendradarbiavimo pareigą.
Dėl visų šių priežasčių pagrindai, susiję su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu ir motyvavimo stoka, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
2.
Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimo ir nemotyvavimo
a) Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
— Byla T-254/00
Ieškovu esantis viešbutis
Cipriani
tvirtina, kad EB 87 straipsnio 3 dalies c punktas turi būti aiškinamas atsižvelgiant į EB 2 straipsnyje įtvirtintus ir konkrečiai EB 158 ir paskesniais straipsniais įgyvendinamus ekonominės ir socialinės sanglaudos tikslus. Iš tiesų vientisos rinkos kūrimas ir konkurencijos apsauga nėra tikslai patys savaime, tačiau jais siekiama įgyvendinti esminius Sutarties tikslus. Regioninė pagalba yra pagrindinis instrumentas siekiant šių tikslų, kurie nepatenka į struktūrinių fondų kompetenciją. Todėl naudodamasi turima diskrecija Komisija su regionine pagalba susijusias nuostatas turi taikyti lanksčiai, kai kuriais atvejais numatydama skirtingus sprendimus, kad būtų atsižvelgta į aptariamų situacijų objektyvią specifiką, užtikrinant šių nuostatų veiksmingumą ir jų tikslų įgyvendinimą.
Šioje byloje EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo sąlygos yra tenkinamos. Taigi ginčijamame sprendime padaryta akivaizdi vertinimo klaida ir jis nėra motyvuotas tiek, kiek juo ši nukrypti leidžianti nuostata netaikoma visai Venecijos teritorijai.
Pirma, ieškovė tvirtina, kad aptariamos priemonės, skirtos išsaugoti socioekonominę Venecijos miesto struktūrą, visiškai atitinka regioninės pagalbos Bendrijos schemą. Iš tiesų Venecijos teritorijos dalis, ypač lagūnos salos, tarp kurių Giudecca sala su viešbučiu
Cipriani
, yra tarp Italijos regionų, galinčių gauti pagalbą pagal struktūrinių fondų 2 tikslą, bei nurodyta tarp Italijos regionų, kurių atžvilgiu galima taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą.
Be to, visa Venecijos teritorija patenka į Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos sunkumų turinčiuose miestų rajonuose (minėtos 127 punkte) taikymo sritį, nes jai taikoma Bendrijos iniciatyva URBAN (gairių 7 punktas). Be to, ji atitinka ir kitus priimtinumo kriterijus. Priešingai nei tvirtina Komisija (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji dalis), šios gairės buvo vertinamos kaip instrumentas, skirtas užbaigti kitas Bendrijos ekonominės ir socialinės sanglaudos apsaugai skirtas schemas, kurių dalinį ir netinkamą pobūdį pripažino Komisija (gairių 1 punktas). Ji taip pat atitinka būtinybę atsižvelgti į kitus socioekonominius rodiklius, būdingus miestams (gairių 7 punktas). Šioje byloje Venecijos atveju taikomi tokie minėtose gairėse nustatyti specialūs kriterijai, kurie objektyviai pateisinami papildomomis išlaidomis, susijusiomis su salos padėtimi ir grėsme Veneciją padaryti „miestu-muziejumi“, neturinčiu autentiškos ekonominės ir socialinės struktūros. Savo 2002 m. gegužės 22 d. Komunikate dėl šių gairių galiojimo pabaigos Komisija, be kita ko, nurodė, kad pagalba sunkumų turintiems rajonams gali būti laikoma suderinama „atskirais atvejais pagal ypatingas pagalbos projekto aplinkybes, tiesiogiai remiantis (EB) 87 straipsnio 3 dalies c punktu“.
Taigi dėl salos padėties Venecijos situacija yra labai specifinė, o tai gali pateisinti lankstesnį Komisijos požiūrį EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo atžvilgiu, kurį Europos Parlamentas aiškiai skatino savo 1999 m. balandžio 16 d. Rezoliucijoje dėl situacijos Venecijoje (
OL C 219, p. 511
).
Antra, ieškovė tvirtina, kad aptariama priemonė tik iš dalies kompensavo papildomas išlaidas, kurių buvimo Komisija neginčijo ginčijamame sprendime (78 konstatuojamoji dalis). Jos yra proporcingos siekiamo regioninės plėtros tikslo atžvilgiu ir nepakeičia taip prekybos sąlygų, kad prieštarautų bendram interesui. Tai taip pat taikytina viešbučių ir restoranų sektoriui.
— Byla T-270/00
Ieškovė
Italgas
primena, kad Komisija, siekdama išvengti diskriminacinio panašių situacijų vertinimo, privalo taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą pagal objektyvius kriterijus, kuriuos ji pati bendrai apibrėžia aiškinamuosiuose komunikatuose, suteikiančiuose jos praktikai pagal teisinio saugumo principą reikalaujamą tęstinumą ir galėjimą numatyti. Tačiau šie komunikatai neleidžia nustatyti išsamaus priemonių, kurioms gali būti taikoma šiame straipsnyje numatyta regionams skirta nukrypti leidžianti nuostata, sąrašo. Jie neatleidžia Komisijos nuo pareigos patikrinti, ar kitos priemonės, skirtos kompensuoti specifines vietos problemas, gali būti leidžiamos pagal šį straipsnį. Pirmosios instancijos teismas šiuo atžvilgiu nusprendė, kad priemonėms, kurioms netaikomos Bendrijos gairės dėl EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo, vis dėlto galima taikyti šiame straipsnyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, jei prekybos sąlygos nėra trikdomos taip, kad prieštarautų bendram interesui (2001 m. balandžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione autonoma Friuli-Venezia Giulia prieš Komisiją
,
T-288/97, Rink. p. II-1169
, 72 punktas).
Toks aiškinimas taip pat išplaukia iš minėtų Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, kuriose Komisija pripažino, kad kai kurios vietos ypatybės, nors ir neatitinka 1998 m. paskelbtų regioninės pagalbos teikimo gairėse (
OL C 74, p. 9
; toliau – 1998 m. gairės) apibrėžtų struktūrinių kriterijų, vis dėlto pateisina leidimą skirti valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą. Šiose gairėse (I ir III punktai) Komisija pabrėžė 1998 m. gairių netinkamumą spręsti problemas, susijusias su papildomomis išlaidomis, kurių patyrė įmonės sunkumų turinčiuose miestų rajonuose.
Šioje byloje Komisija neatsižvelgė į tuos pačius vertinimo kriterijus, kad pripažintų, jog išimtinė ir specifinė Venecijos situacija, nors nenumatyta minėtos gairėse, pateisino leidimą teikti valstybės pagalbą pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą. Be to, Italijos valdžios institucijos ir Venecijos savivaldybė vykstant administracinei procedūrai nurodė, kad tokį leidimą galima suteikti, atsižvelgiant į išimtinę lagūnos teritorijos situaciją, kurios atžvilgiu ji siekė, kad būtų priimtas
ad hoc
sprendimas, neatsižvelgiant į iš įprastų struktūrinių rodiklių ir regioninės pagalbos schemos gautus duomenis, kurių jos neprašė taikyti ar keisti.
Ginčijamame sprendime (74 konstatuojamoji dalis) Komisija tik nurodė, kad nėra „naujų veiksnių“, galinčių pateisinti prašomą taikyti nukrypti leidžiančią nuostatą, nepateikdama priežasčių, kodėl, jos manymu, Italijos valdžios institucijų nurodytų veiksnių nepakanka pateisinti šią nukrypti leidžiančią nuostatą.
Be to, ieškovė nurodo, kad ginčijama pagalba buvo suteikta prieš 1998 m. gairėmis dėl regioninės pagalbos pradėtą reformą. Šiame kontekste Komisija nenurodė atsisakymo leisti taikyti prašomą nukrypti leidžiančią nuostatą teisinių ir faktinių aplinkybių. Ji nepaaiškino, kodėl galiojančiose gairėse nustatyti kriterijai draudžia atsižvelgti į specifinę Venecijos situaciją pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
Be to, remiantis teismų praktika, vertindama pagalbos suderinamumą pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą Komisija privalėjo atsižvelgti į visas atitinkamas aplinkybes (228 punkte minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Philip Morris Holland prieš Komisiją
17 punktas; 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, vadinamo „Tubemeuse“
C-142/87, Rink. p. I-959
, 56 punktas ir 2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
,
T-152/99, Rink. p. II-3049
, 48 punktas). Jos sprendime turi būti pateikti jo adresatams suprantami motyvai (žr. 1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
,
40/85, Rink. p. 2321
, 21 punktą).
Šioje byloje ginčijamas sprendimas yra visiškai nemotyvuotas, nes neatsižvelgta į Italijos vyriausybės ir suinteresuotųjų šalių pastabas. Šis nemotyvavimas dar akivaizdesnis, atsižvelgiant į prie Amsterdamo sutarties pridėtą Deklaraciją Nr. 30 dėl salų regionų, numatančią, kad Bendrijos teisės aktuose turi būti atsižvelgiama į struktūrinius trūkumus, susijusius su salos padėtimi, ir kad šių regionų atžvilgiu gali būti imamasi „specialių priemonių“. Be to, ginčijamame sprendime (78 konstatuojamosios dalies 30 išnaša) Komisija tik nurodė, kad tariami nurodyti struktūriniai sunkumai nėra susiję su lagūnos teritorijos salos padėtimi ir todėl jie nėra minėtoje Deklaracijoje Nr. 30 numatyti struktūriniai trūkumai.
Be to, ieškovė nurodo, kad ginčijami atleidimo atvejai yra pagalba užimtumui, išplečianti Vidurio Italijos regionams taikomos politikos principus Venecijos ir Kjodžos teritorijai. Tai, kad Venecija neatitinka gairių dėl pagalbos užimtumui 22 punkte apibrėžtų kriterijų, nekliudo taikyti jos atžvilgiu EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos regionams skirtos nukrypti leidžiančios nuostatos. Iš tiesų Komisija laipsniškai gali pakeisti savo praktiką, laikydamasi minėtų kriterijų gairėse, kuriose jie yra nustatyti, aiškiai numatytais atvejais. Be kita ko, šių gairių principus ji gali taikyti pagal analogiją su kitais atvejais, nepaisant, ar yra priimtas komunikatas, reglamentuojantis būtent šios bylos atvejį.
Galiausiai ginčijamame sprendime bet kuriuo atveju yra padaryta teisės klaida tiek, kiek jo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje nustatyta, kad 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 2 straipsnyje numatyta pagalba yra su bendrąja rinka nesuderinama pagalba, jei ji buvo suteikta įmonėms, kurios nėra MVĮ, ir jos nėra įsteigtos teritorijose, kurioms taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Iš tiesų, kadangi šia pagalba siekiama sukurti naujų darbo vietų, joms pagal gairių dėl pagalbos užimtumui 20 punktą turi būti taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, jei kalbama apie pagalbą, skirtą „palengvinti tam tikros veiklos plėtrą“. Šiame kontekste pagalba, skirta naujoms darbo vietoms kurti, turi būti pripažinta suderinama, net jei ji buvo skirta už teritorijos, kuriai taikoma minėtame straipsnyje numatyta regionams skirta nukrypti leidžianti nuostata, ribų.
Italijos Respublika, įstojusi į bylą palaikyti
Italgas
reikalavimus, nurodo, jog pati Komisija savo atsiliepime į ieškinį (191 punktas) pripažino, kad EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos regionams skirtos nukrypti leidžiančios nuostatos priemonė gali atitikti tokius reikalavimus, kuriuos
Italgas
pateikė Venecijai, nesant būtinybės kurti
ad hoc
taisyklių. Be to, šią poziciją vykstant administracinei procedūrai gynė Italijos valdžios institucijos. Akivaizdu, kad Komisija, neginčydama šių valdžios institucijų argumentų, susijusių su negrįžtamu lagūnos teritorijos ekonominės struktūros sunaikinimu, neatsižvelgė į jų prašymą taikyti minėtame straipsnyje numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, kiek tai susiję su Venecijos salos ir lagūnos dalimi. Taigi ginčijamas sprendimas (74 konstatuojamoji dalis) yra blogai motyvuotas. Be to, Komisijos baimė, kad bus pateikta daug prašymų taikyti analogiškas nukrypti leidžiančias nuostatas, nėra pagrįsta, atsižvelgiant į Venecijos salos ir lagūnos teritorijos specifiką.
— Byla T-277/00
Ieškovai
Coopservice
ir komitetas, tvirtina, kad ginčijamas sprendimas nemotyvuotas tiek, kiek Komisija, nagrinėdama, ar aptariamai schemai gali būti taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies punkte numatyta regionams skirta nukrypti leidžianti nuostata, neatsižvelgė į Venecijos ir Kjodžos teritorijos salos padėtį, o tai pateisina aptariamų priemonių skyrimą. Be kita ko, Komisija nepateisinamai ir klaidingai atmetė Amsterdamo sutarties Deklaraciją Nr. 30. Be to, iš šios deklaracijos išplaukia, kad salos padėtis pateisina leidimą teikti pagalbą pagal prezumpciją, susijusią su nepalankiais struktūriniais aspektais, darančiais poveikį salų regionams vien dėl jų salos padėties.
Komisijos argumentai
Komisija tvirtina, jog dėl to, kad EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, jis turi būti aiškinamas griežtai. Regionams skirtų nukrypti leidžiančių nuostatų išimtinumas aiškiai matyti 1998 m. gairėse (1 punkto ketvirtoji pastraipa), kurios pakeitė 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komisijos komunikatą dėl EB (87) straipsnio 3 dalies a ir c punktų taikymo regioninei pagalbai metodo (
OL C 212, 1988, p. 2
; toliau – 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikatas). Komisija privalo laikytis gairėse įtvirtintų taisyklių.
Komisija šiuo atžvilgiu primena, kad kiekvienos valstybės narės teritorijos, kurioms galima taikyti regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą, yra pažymėtos regioninės pagalbos žemėlapyje, kurį patvirtino ši institucija, remdamasi bendrais kriterijais ir valstybei narei pateiktu projektu, laikantis 1998 m. gairėse nustatytos procedūros (būtent 3.10 punktas).
Šioje byloje aptariama pagalbos schema taip pat skirta įmonėms, įsteigtoms teritorijose, kurioms nėra taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Kaip Komisija nurodė ginčijamame sprendime (68 konstatuojamoji dalis), šios aplinkybės pakanka pateisinti tai, kad šiai schemai negali būti taikoma regionams skirta nukrypti leidžianti nuostata. Iš tiesų nagrinėdama pagalbos schemą Komisija neprivalo išanalizuoti individualią atskiros įmonės gavėjos situaciją. Todėl, priešingai nei tvirtina viešbutis
Cipriani
, ginčijamas sprendimas nėra nemotyvuotas tiek, kiek Komisija neatsižvelgė į tai, kad ši ieškovė buvo įsisteigusi teritorijoje, kuriai galima taikyti regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą.
Be to, dėl tų pačių priežasčių Komisija teisingai atmetė Italijos valdžios institucijų prašymą gauti leidimą aptariamai pagalbai pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, remiantis specifine Venecijos vietos situacija, kuriai būdinga būtinybė išvengti žmonių mažėjimo mieste, pramonės veiklos nuosmukio ir jo virtimo miestu-muziejumi bei tai, kad aptariamos priemonės yra tariamai kompensacinės (ginčijamo sprendimo 67 konstatuojamoji dalis).
Be to, Komisija ginčija, kad Venecija patenka į gairių dėl valstybės pagalbos įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose taikymo sritį.
Taip pat ji nurodė, kad
ad hoc
taisyklės Venecijai bet kuriuo atveju yra būtinos, siekiant įvykdyti
Italgas
nurodytus reikalavimus. Šioje byloje pati Italijos Respublika nusprendė neįtraukti visos Venecijos teritorijos į savo pasiūlymą dėl teritorijų, kurioms galima taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytas regionams taikomas nukrypti leidžiančias nuostatas.
Be to, Komisija pažymi, kad ginčijamame sprendime (73 ir 74 konstatuojamosios dalys) ji nurodė priežastis, kodėl nesiekė pakeisti šio straipsnio taikymo metodo tam, kad jis būtų pritaikytas Venecijos atvejui, kaip tai padarė Švedijai ir Suomijai įstojus į Bendriją.
Galiausiai Komisija ginčija
Italgas
argumentą, kad aptariama pagalbos schema numatė analogiškas priemones užimtumui, kurios numatytos taisyklėse dėl Vidurio Italijos regionų, išplėstose Venecijos ir Kjodžos teritorijoms.
Viešbučio
Cipriani
argumentas, susijęs su aptariamų priemonių atitiktimi proporcingumo principui, remiasi individualia situacija ir apibrėžtu veiklos sektoriumi, kurių Komisija nenagrinėjo vertindama pagalbos schemą.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad ginčijamame sprendime (60–63 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnio pirmoji pastraipa) Komisija, remdamasi gairių dėl pagalbos užimtumui, numatančių tik pagalbą užimtumui, kuri nėra susijusi su investicijomis (žr. gairių 10 punktą), 20, 21 ir 23 punktais, pripažino atleidimą nuo socialinio draudimo įmokų 1994 m. Ministro dekreto 2 straipsnyje numatytoms darbo vietoms kurti suderinamą su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, jei šis atleidimas taikomas įmonėms, kurios yra MVĮ ar įmonės, įsteigtos teritorijoje, kuriai galima taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, arba įmonės, įdarbinančios darbuotojus, susiduriančius su dideliais sunkumais patenkant ar grįžtant į darbo rinką.
Tačiau Komisija savo ginčijamo sprendimo 1 straipsnio antrojoje pastraipoje ir 2 straipsnyje nurodė, kad atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų darbo vietoms kurti, kuris neatitinka vienos iš trijų minėtų alternatyvių sąlygų, bei bendras 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete numatytų socialinių įmokų, kuriomis siekiama išlaikyti darbo vietas (ginčijamo sprendimo 64 ir 65 konstatuojamosios dalys), sumažinimas neatitinka minėtose gairėse numatytų kriterijų dėl pagalbos užimtumui (22 punktas), kad būtų leidžiama jį taikyti pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą kaip sektorinę pagalbą, skirtą palengvinti tam tikros veiklos rūšių plėtrą, nepakeičiant prekybos sąlygų taip, kad jos prieštarautų bendrajam interesui.
Ginčijamo sprendimo 67–78 konstatuojamosiose dalyse Komisija patikrino, ar ankstesniame punkte numatytais atleidimo atvejais, kaip pagalbai užimtumui, negalima taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos sektorinės nukrypti leidžiančios nuostatos, kaip regioninei pagalbai galima taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies a ar c punktuose numatytą regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą. Šiuo atžvilgiu ji aiškiai rėmėsi savo 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikatu, kuris buvo taikytinas aptariamu laikotarpiu nuo 1995 m. iki 1997 m. gruodžio 1 d., kurią buvo sustabdyta aptariama pagalbos schema (ginčijamo sprendimo 69 konstatuojamoji dalis).
Šį metodą, prieš 1999 m. lapkričio 25 d. priimant ginčijamą sprendimą, vėliau pakeitė 1998 m. gairės, kurios buvo priimtos 1997 m. gruodžio 16 d. kaip EB 88 straipsnio 1 dalyje numatytos (2002 m. birželio 18 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
,
C-242/00, Rink. 2002 p. I-5603
, 30 punktas) ir paskelbtos 1998 m. kovo 10 d.
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
(
OL C 74, p. 9
) „atitinkamos priemonės“.
Taigi reikia patikrinti, ar minėtos gairės buvo taikytinos šioje byloje. Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, jog šių gairių 6.1 punkte numatyta, kad Komisija įvertina regioninės pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka remdamasi priimtomis gairėmis. Tačiau jose patikslinama, kad pagalbos projektai, apie kuriuos pranešta prieš informuojant valstybes nares apie šias gaires, turi būti vertinami remiantis pranešimo metu galiojusiais kriterijais. Be to, šioje byloje aptariama pagalbos schema buvo neteisėtai įgyvendinama nuo 1995 metų. Šią schemą 1997 m. Venecijos, Kjodžos teritorijoje ir Vidurio Italijos regionuose įsteigtų įmonių atžvilgiu pratęsiančios Įstatymo Nr. 30/1997 nuostatos 1997 m. birželio 10 d. laišku buvo perduotos Komisijai pagal minėtą 1995 m. kovo 1 d. Komisijos sprendimą 95/155, kuriuo, laikantis tam tikrų sąlygų, leidžiama taikyti socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarką Vidurio Italijos regionuose, o ne oficialiai pateikiant pagalbos Venecijos ir Kjodžos įmonėms projektą pagal EB 88 straipsnio 3 dalį tiek, kiek aptariama pagalbos schema jau buvo įgyvendinama. Todėl toks informavimas neturėtų būti laikomas pranešimu, leidžiančiu taikyti šio pranešimo metu galiojančius kriterijus pagal 1998 m. gairių 6.1 punktą. Vis dėlto pagal 1998 m. gairių 6.2 ir 6.3 punktuose numatytas pereinamojo laikotarpio nuostatas Komisija tam tikromis sąlygomis gali, viena vertus, nukrypti nuo 1998 m. gairių nuostatų, kiek tai susiję su regionų, kuriems teikiama pagalba, sąrašų suderinamumu ir toliau šiuo atžvilgiu remtis minėtame 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate nustatytu metodu. Kita vertus, Komisija tam tikromis sąlygomis taip pat gali nukrypti nuo šių gairių nuostatų tikrindama pagalbos intensyvumo ir jos ribų suderinamumą.
Iš to išplaukia, kad Komisija ginčijamame sprendime galėjo remtis regionų, kuriems gali būti taikoma nukrypti leidžianti nuostata, žemėlapiu bei pagalbos intensyvumu ir jos ribomis, kurie nustatyti pagal EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų taikymo metodą, apibrėžtą 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate. Kitiems veiksniams buvo taikomos 1998 m. gairės.
Be to, kaip nurodė Pirmosios instancijos teismas savo 265 punkte minėtame sprendime
HAMSA prieš Komisiją
(201 ir 202 punktai), iš 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikato (6 punktas pirmoji pastraipa) matyti, kaip tai buvo patvirtinta ir paaiškinta minėtose 1998 m. gairėse (1, 4.1 ir 4.11 punktai), kad regioninės pagalbos, kuriai gali būti taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktuose numatyta nukrypti leidžianti nuostata, tikslas yra užtikrinti veiksmingas investicijas arba su šiomis investicijomis susijusį darbo vietų kūrimą. Tačiau pagalba veiklai gali būti leidžiama tik išimtinai remiantis EB 87 straipsnio 3 dalies a ar c punktais (žr. minėto 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikato 6 punkto antrąją pastraipą ir 1998 m. gairių 4.15–4.17 punktus). Net jei reikėtų laikyti, kad nuostatos, reglamentuojančios su investicijomis susijusią pagalbą darbo vietoms kurti, ir 1998 m. gairėse esančios nuostatos, susijusios su pagalba veiklai, nėra taikomos
ratione temporis
– o to nepaneigia minėtas 6.1 punktas, kuriame numatyta, kad šios gairės taikomos nuo jų priėmimo, išskyrus minėtuose 6.2 ir 6.3 punktuose numatytas pereinamojo laikotarpio nuostatas, – vis dėlto ryšio su investicijomis kriterijaus svarba ir išimtinis pagalbos veiklai pobūdis aiškiai matyti 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate. Be to, toks 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikato aiškinimas yra reikšmingas tiek, kiek jis visiškai atitinka regionams skirtų išimčių pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą tikslą palengvinti tam tikrų ekonominių regionų plėtrą, nepakeičiant prekybos sąlygų taip, kad jos prieštarautų bendrajam interesui.
Ginčijamame sprendime (68 ir 69 konstatuojamosios dalys) Komisija teisingai primena, kad teritorijos, kuriai galima taikyti regionams skirtą EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, tinkamumo kriterijai, pagalbos, kuri gali būti skirta, rūšys bei pagalbos intensyvumas buvo apibrėžti 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate dėl 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktų taikymo regioninei pagalbai metodo. Šiame kontekste Komisija nusprendė, kad aptariamoms priemonėms negalima taikyti šios nukrypti leidžiančios nuostatos dėl dviejų priežasčių. Visų pirma tik dalis Venecijos miesto teritorijos patenka į Italijos regionų, kuriems leidžiama taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą, sąrašą. Antra, ji tvirtina, kad pagal minėtą komunikatą regioninės pagalbos tikslas yra veiksmingos investicijos arba su investicijomis susijęs darbo vietų kūrimas. Kadangi aptariami atleidimo atvejai, skirti darbo vietoms kurti, yra pagalba veiklai, jie, remiantis 1998 m. gairių 4.15–4.17 punktais, gali būti taikomi tik laikantis labai griežtų sąlygų įmonėms, veikiančioms regionuose, kuriems taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata, kuri Venecijai ir Kjodžai netaikoma. Todėl Komisija nusprendė, kad jie negali būti kvalifikuojami regioninėmis priemonėmis (žr. ginčijamo sprendimo 68–70 konstatuojamąsias dalis). Galiausiai kalbant apie nurodytą regioninės plėtros tikslą Komisija nurodė, kad atsižvelgiant į aptariamos pagalbos schemos požymius, nėra jokio ryšio tarp šios schemos ir nurodytų nepalankių struktūrinių aspektų (78 konstatuojamoji dalis).
Vėliau Komisija ginčijamame sprendime (71–77 konstatuojamosios dalys) atmetė Italijos valdžios institucijų, komiteto ir Venecijos savivaldybės argumentus dėl lankstesnių kriterijų, nei numatyti 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate, taikymo. Be kita ko, ji ginčijo tai, kad ji taikė taisykles, kurios yra šiame komunikate numatytų kriterijų, išimtis, būtent 1997 m. gegužės 14 d. gairėse dėl valstybės pagalbos įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, 1994 m. gruodžio 20 d. Komunikate dėl (EB) (87) straipsnio 3 dalies c punkto taikymo regioninei pagalbai metodo pakeitimo, Šiaurės valstybėms rengiantis įstoti į Bendriją (
OL C 364, p. 8
), ir savo Sprendime 94/455 (žr. 2 punktą).
Pritardami vykstant administracinei procedūrai Komisijoje nurodytam argumentui, ieškovai ir Italijos Respublika, įstojusi į bylą palaikyti
Italgas
reikalavimus, tvirtina, kad ginčijamas sprendimas pažeidė 87 straipsnio 3 dalies c punktą ir yra nepakankamai motyvuotas tiek, kiek Komisija atleidimui nuo socialinio draudimo įmokų, kuris ginčijamame sprendime buvo pripažintas nesuderinamumu, taikydama regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą tinkamai neatsižvelgė į specifinius sunkumus, susijusius su Venecijos teritorijos salos padėtimi.
Pažymėtina, kad pagal teismų praktiką taikydama EB 87 straipsnio 3 dalį Komisija turi plačią diskreciją, apimančią sudėtingus ekonominius ir socialinius vertinimus, kurie turi būti atliekami atsižvelgiant į Bendrijos kontekstą. Šiai diskrecijai taikoma teisminė kontrolė skirta tik įvertinti, ar laikomasi procedūrinių ir motyvavimo taisyklių, patikrinti nurodytų faktinių aplinkybių tikslumą bei nustatyti, ar yra teisės klaida, akivaizdi faktinių aplinkybių vertinimo klaida bei piktnaudžiavimas įgaliojimais (žr. 2003 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją,
C-409/00, Rink. p. I-1487
, 93 punktą ir 2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Pollmeier Malchow prieš Komisiją
,
T-137/02, Rink. p. II-3541
, 52 punktą).
Be to, iš pačių EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir 88 straipsnio formuluočių aišku, kad pirmosios iš šių nuostatų apimamą pagalbą Komisija „gali“ laikyti suderinama su bendrąja rinka. Todėl nors Komisija visada privalo paskelbti, ar jos kontroliuojama valstybės pagalba yra suderinama su bendrąja rinka, net jei apie ją nebuvo pranešta, ši institucija neprivalo pripažinti tokios pagalbos suderinama su bendrąja rinka (290 punkte minėtų sprendimų
Ispanija prieš Komisiją
94 punktas ir
Pollmeier Malchow prieš Komisiją
53 punktas).
Komisija gali nusistatyti diskrecijos įgyvendinimo kryptis aktais, pavyzdžiui, nurodymais, gairėmis, komunikatais tiek, kiek šiuose aktuose yra taisyklių, nurodančių, kaip turi elgtis ši institucija ir kiek tai nepažeidžia Sutarties normų. Komisijai priėmus šiuos aktus, skirtus patikslinti Sutartį atitinkančius kriterijus, kuriuos ji rengiasi taikyti įgyvendindama savo diskreciją, atsiranda Komisijai priskirtų galių apribojimas, ir ji turi vadovautis taisyklėmis, kurias pati sau nustatė. Šiame kontekste Pirmosios instancijos teismas turi patikrinti, ar Komisija laikėsi šių taisyklių (žr. 2004 m. gruodžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kronofrance prieš Komisiją
, dėl kurio pateiktas apeliacinis skundas,
T-27/02, Rink. p. II-4177
, 79 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; taip pat 290 punkte minėtų sprendimų Ispanija prieš Komisiją 95 punktą ir
Pollmeier prieš Komisiją
54 punktą).
Naudodamasi diskrecija taikant EB 87 straipsnio 3 dalį, Komisija išsaugo teisę savo instrukcijas, gaires ir komunikatus panaikinti ar pakeisti, jei tai būtina, atsižvelgiant į susidariusią situaciją. Be to, šie teisės aktai susiję su tam tikru apibrėžtu sektoriumi ir vykdoma Komisijos nustatyta politika (žr. 1998 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Vlaamse Gewest prieš Komisiją
T-214/95, Rink. p. II-717
, 89 punktą).
Iš teismų praktikos išplaukia, kad Komisija negali būti laikoma neturinčia įgaliojimų pripažinti pagalbos suderinamumo tiesiogiai remdamasi EB 87 straipsnio 3 dalimi, jei nėra aiškios pozicijos aptariamu klausimu atitinkamose instrukcijose, komunikate ar gairėse. Būtent taip yra tuo atveju, kai taikytinos gairės aiškiai nedraudžia šioje byloje suteiktos pagalbos rūšies (šiuo klausimu žr. 2007 m. rugsėjo 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fachvereinigung Mineralfaserindustrie prieš Komisiją
, T-375/03, nepaskelbta Rinkinyje 143 ir 144 punktus).
Taip pat iš teismų praktikos išplaukia, kad tokios gairės ar komunikatai neturi būti suprantami atsižvelgiant tik į jų tekstą. Juos reikia aiškinti atsižvelgiant į EB 87 straipsnį ir šioje nuostatoje numatytą tikslą neiškraipyti konkurencijos bendrojoje rinkoje. Sprendime
Kronofrance prieš Komisiją
(minėtas 292 punkte, 89 punktas) Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad regioninės pagalbos dideliems investiciniams projektams daugiasektorinės gairės gali būti suprantamos taip, kaip nurodo Komisija – įvertinant konkurencijos faktorių nagrinėti kriterijų, susijusį su rinka, kurioje yra nuosmukis, galima tik papildomai, jei nepakanka duomenų, susijusių su aptariamo sektoriaus gamybos pajėgumų panaudojimo lygiu. Tačiau Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šios gairės turi būti suprantamos ta prasme, jog tuo atveju, kai duomenys, susiję su atitinkamo sektoriaus gamybos pajėgumų panaudojimo lygiu, neleidžia daryti išvados, kad šiame sektoriuje yra struktūrinis gamybos pajėgumų perteklius, Komisija turi išnagrinėti, ar aptariama rinka patiria nuosmukį, nes tik toks aiškinimas atitinka neiškraipytos konkurencijos tikslą.
Panašiai Pirmosios instancijos teismas savo sprendime
Pollmeier Malchow prieš Komisiją
(minėtas 290 punkte) nusprendė, kad 1996 m. balandžio 3 d. Komisijos rekomendacijų nuostatos dėl mažų ir vidutinių įmonių apibrėžimo turi būti aiškinamos atsižvelgiant į ekonominės nepriklausomybės kriterijaus tikslą. Nors šiose nuostatose iš esmės numatyta, kad įmonės, kurių kapitalo 25 % ar daugiau valdo viena ar kelios įmonės, kurios neatitinka MVĮ apibrėžimo, yra laikomos nepriklausomomis, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad šios nuostatos nepakeitė Komisijos diskrecijos nustatyti, ar grupę sudarančios įmonės laikomos ekonominiu vienetu taikant valstybės pagalbos schemą (žr. būtent sprendimo 58–63 punktus).
Taip pat reikia priminti, kad pagal EB 253 straipsnį Komisija turi motyvuoti savo sprendimus, įskaitant tuos, kuriais atsisakoma pripažinti pagalbą suderinama su bendrąja rinka remiantis EB 87 straipsnio 3 dalies c punktu. Be to, EB 253 straipsniu reikalaujami motyvai turi aiškiai ir nedviprasmiškai išdėstyti ginčijamą aktą priėmusios Bendrijos institucijos argumentus taip, kad suinteresuotieji asmenys žinotų priimtos priemonės pateisinimus ir prireikus galėtų apginti savo teises, o teismas galėtų vykdyti savo teisminę priežiūrą (žr. 290 punkte minėto 2003 m. vasario 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
95 ir 98 punktus).
Šioje byloje reikia patikrinti, ar ginčijamo sprendimo (žr. 287 ir 288 punktus) motyvai gali būti laikomi pakankamais ir ar, atsižvelgiant į šalių argumentus, Komisija neviršijo savo diskrecijos priimdama komunikatus ir gaires, atsižvelgiant į minėtą teismų praktiką.
Pirmiausia, kalbant apie viešbučio
Cipriani
argumentą, kad su regionine nacionaline pagalba susijusios nuostatos turi būti aiškinamos lanksčiai, atsižvelgiant į ekonominės ir socialinės sanglaudos tikslus, Komisija teisingai pabrėžia, kad neiškreiptos konkurencijos sukūrimas vidaus rinkoje (EB 3 straipsnio 1 dalies g punktas ir EB 81–89 straipsniai) ir ekonominės bei socialinės sanglaudos stiprinimas (EB 3 straipsnio 1 dalies k punktas ir EB 158–162 straipsniai) yra dvi atskiros ir savarankiškos Bendrijos politikos. Struktūriniai fondai yra pagrindinis antros iš šių politikų instrumentas, o EB 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktuose numatytos regionams taikomos nukrypti leidžiančios nuostatos yra susijusios su Bendrijos konkurencijos politika ir ribojamos būtinybe išvengti neleistino iškraipymo, kuris prieštarautų bendrajam interesui. Šių dviejų politikų papildymas regioninės pagalbos srityje, kaip jau buvo matyti iš minėto 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikato (preambulės ketvirtoji pastraipa), nesusijęs su jokia jų siekiamų tikslų hierarchija. Grupinio atleidimo reglamento – 2006 m. spalio 24 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1628/2006 dėl EB 87 ir 88 straipsnių taikymo nacionalinei regioninei investicinei pagalbai (
OL L 302, p. 29
) – 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta aplinkybė, kuria rėmėsi viešbutis
Cipriani
, kad regionine valstybės pagalba skatinama valstybių narių ir visos Bendrijos ekonominė, socialinė bei teritorinė sanglauda, vis dėlto negali turėti poveikio regioninės valstybės pagalbos taisyklių aiškinimui. Ypač Komisija, naudodamasi savo diskrecija, neprivalo lanksčiau taikyti taisyklių taip, kad ekonominės ir socialinės sanglaudos tikslams būtų teikiama pirmenybė konkurencijos politikos atžvilgiu. Praktikoje 1998 m. gairėse dėl regioninės valstybės pagalbos yra speciali nuostata (3.10.5 punktas), kuria siekiama skatinti regioninės valstybės pagalbos ir Struktūrinių fondų darnumą, užtikrinant atitiktį tam tikroms šiose gairėse numatytoms sąlygoms.
Paskui reikia išnagrinėti argumentus, susijusius su gairėmis ir komunikatais, kuriuos nurodė ieškovai, siekdami įrodyti, kad šioje byloje Komisija turėjo pripažinti atleidimą nuo socialinio draudimo įmokų suderinamu su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
Pirma, kaip nurodo Komisija ginčijamame sprendime (72 konstatuojamoji dalis), gairės dėl valstybės pagalbos įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose numato ne regionams taikomas išimtis, o sektorines EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytas nukrypti leidžiančias nuostatas. Nors tiesa, kad, kalbant apie sunkumų intensyvumą, pateisinantį EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos taikymą, šių gairių 13 punkte numatyta, kad sunkumų turinčiuose miestų rajonuose tiek atsižvelgiant į socioekonominę situaciją, tiek į sunkumus bei papildomas išlaidas, kurias patiria juose esančios įmonės, problemų intensyvumą galima palyginti su esančiu regionuose, kuriems teikiama pagalba pagal minėtą straipsnį, 10 punkte buvo nurodyta, kad problemos, su kuriomis susiduria įmonės šiuose sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, yra iš esmės vietos problemos, kurios nepateisina didelėms įmonėms teikiamos regioninės pagalbos. Be to, tai, kad pagal 5 punktą regioninę pagalbą reglamentuojančios taisyklės yra netinkamos, nulėmė teritorijoms, kurioms gali būti skirta pagalba, tinkamumo kriterijai ir tai, kad neįmanoma teikti regioninės pagalbos įmonėms, kurios nėra finansuojamos.
Be to, vienas iš alternatyvių teritorijų tinkamumo kriterijų, taikomų valstybės pagalbai įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, kurie apibrėžti minėtų gairių 7 punkte, yra tas, kad teritorijos būtų parinktos pagal iniciatyvą URBAN, kuri buvo priimta dėl Struktūrinių fondų pagal 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2082/93, iš dalies keičiančio Reglamento Nr. 4253/88, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas, susijusias su įvairių struktūrinių fondų veiklos koordinavimu tarpusavyje, taip pat su Europos investicijų banko operacijomis ir kitais esamais finansiniais instrumentais (
OL L 193, p. 24
), 11 straipsnį ir 1993 m. liepos 20 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2083/93, iš dalies keičiančio Reglamentą Nr. 4254/88, nustatantį Reglamento (EEB) Nr. 2052/88 įgyvendinimo nuostatas dėl Europos regioninės plėtros fondo (
OL L 193, p. 34
), 3 straipsnio 2 dalį. Komisijos komunikato valstybėms narėms, nustatančio gaires veiksmų programoms, kurias valstybės narės skatinamos rengti pagal iniciatyvą URBAN (
OL C 180, 1994, p. 6
), 14 straipsnyje numatyta, kad Bendrijos pagalba paskolų ir subsidijų forma gali būti teikiama pagal iniciatyvą URBAN, skirtą integruotoms plėtros programoms geografiškai apibrėžtai ir ribotai sunkumų turinčiai miestų teritorijai. Šiuo atžvilgiu iš gairių dėl valstybės pagalbos įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose (2.1 punktas) matyti, kad jose numatyta valstybės pagalba skirta papildyti Struktūrinių fondų iniciatyvas.
Reikia nurodyti, kad pagal šių gairių 4 punktą ekonominės kliūtys, trukdančios įmonėms sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, praktikoje gali būti paaiškinamos „tiesioginėmis ar netiesioginėmis papildomomis išlaidomis, susijusiomis su įsisteigimu šiose teritorijose (vagystės, draudimo įmokų dydis, vandalizmas…), bei šiems rajonams būdingais struktūrinio pobūdžio trūkumais (sunku rasti kvalifikuotos ten dirbti pasirengusios darbo jėgos, bendras ekonominės veiklos sumažėjimas, viešosios infrastruktūros trūkumas ir mažėjimas, nesaugumas, vietos valdžios institucijų finansinės problemos, su „viešuoju įvaizdžiu“ susijusios problemos)“. Šiose gairėse numatyta tik pagalba mažoms įmonėms, užsiimančioms vietinio pobūdžio veikla (11 punktas); jų 1 priede nurodomos reikalavimus atitinkančios veiklos rūšys, tarp kurių, be kita ko, yra viešbučių ir restoranų veikla. Tarp „veiklos rūšių, kurios nesusijusios su šia pagalba“ šiame priede, be kita ko, numatyta dujų paskirstymo veikla.
Šiuo atveju reikia nurodyti, kad aptariama pagalbos schema buvo taikoma visoms Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms. Joje nenumatyta jokių jos
ratione materiae
apribojimų.
Be to, nors viešbutis
Cipriani
patvirtina, kad Venecijos teritorija būtent pagal iniciatyvą URBAN (žr. 299 punktą) patenka į minėtų gairių taikymo sritį, pagrįstai negali būti tvirtinama, ir nė vienas iš ieškovų to nedarė, kad šiose gairėse apibrėžti specifiniai kriterijai yra tenkinami aptariamoje pagalbos schemoje. Tačiau šios gairės yra nereikšmingos šioje byloje. Šiuo atžvilgiu Komisija iš tiesų teisingai tvirtina, kad minėtos gairės nėra akto, nukrypstančio nuo EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo kriterijų, pavyzdys, kurį būtų galima pateisinti vienintelėmis ir išimtinėmis sąlygomis. Atvirkščiai, jose nustatyti bendri kriterijai taikytini visiems sunkumų turinčių miestų rajonams tam, kad būtų taikoma sektorinė nukrypti leidžianti nuostata. Šiomis aplinkybėmis, priešingai ieškovų pozicijai, tai, kad Komisija šiose gairėse atsižvelgė į specifines ekonomines problemas sunkumų turinčiuose miestų rajonuose, neleidžia manyti, kad taikydama EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą ji privalėjo atsižvelgti į specifines ieškovų nurodytas Venecijos problemas, kurios neturi jokio panašumo su esančiomis sunkumų turinčiuose miestų rajonuose.
Antra, ieškovai ir Italijos Respublika negali pagrįstai kaltinti Komisijos, kad ji neatsižvelgė į Italijos valdžios institucijų ir suinteresuotųjų šalių vykstant administracinei procedūrai nurodytų su salos padėtimi susijusių struktūrinio pobūdžio problemų specifiką tam, kad būtų galima taikyti regionams skirtą EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, remiantis tuo, kad aptariama pagalbos schema atitinka pagalbos schema siekiamus regioninės plėtros tikslus ir yra proporcinga.
Nors iš teismų praktikos (žr. 294–296 punktus) išplaukia, kad Komisija, kaip nurodo ieškovai ir Italijos Respublika, naudodamasi diskrecija privalo atsižvelgti į specifines situacijas pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, šiuo tikslu nereikia keisti regioninės pagalbos taisyklių, išplaukiančių iš taikytinų komunikatų ir gairių, ar nustatyti
ad hoc
taisykles. Tokiu atveju Komisija turi įvertinti pagalbos teigiamą ir neigiamą poveikį prekybos sąlygoms ir siekiui išsaugoti neiškraipytą konkurenciją (žr. 225 punkte minėto sprendimo
Philip Morris Holland prieš Komisiją
24 ir 26 punktus bei 45 punkte minėto sprendimo
Alzetta ir kt. prieš Komisiją
129 punktą).
Vis dėlto šioje byloje ieškovų ir Italijos Respublikos pateikti argumentai neleidžia teigti, kad Komisija viršijo savo diskrecijos ribas, ginčijamo sprendimo 68 ir 69 konstatuojamosiose dalyse remdamasi 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate ir 1998 m. gairėse apibrėžtais kriterijais (žr. 287 punktą).
Ieškovai neįrodė, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nurodydama, jog Venecijos situacijai nebūdingi nauji veiksniai, remdamasi tuo, kad aptariama pagalba nebuvo susijusi su investicijomis, kad būtų galima atsisakyti ją teikti pagal regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą (žr. 288 punktą). Be to, ieškovai ir Italijos Respublika neginčijo, kad tik tam tikros Venecijos teritorijos dalys buvo įtrauktos į regionų, kuriems galima taikyti regionams skirtą EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, sąrašą. Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad, priešingai nei tvirtina Komisija, ši aplinkybė pati savaime neatmeta to, jog visai Venecijos teritorijai negalima taikyti regionams skirtos nukrypti leidžiančios nuostatos. Tačiau teritorijose, kurioms ją galima taikyti, to, kad aptariama pagalba yra pagalba veiklai, pakanka pateisinti Komisijos atsisakymą ją skirti kaip regioninę pagalbą.
Taip pat reikia atmesti
Italgas
ir Italijos Respublikos kaltinimą, kad Komisija, ginčijamame sprendime (74 konstatuojamoji dalis) tik nurodydama, jog nėra naujų veiksnių, galinčių pateisinti prašomos nukrypti leidžiančios nuostatos
ad hoc
taikymą, nepakankamai motyvavo, kodėl atmetė Italijos valdžios institucijų ir suinteresuotųjų trečiųjų šalių argumentus, pagrįstus specifine Venecijos lagūnoje esančios teritorijos situacija.
Iš tiesų ginčijamo sprendimo 74 konstatuojamojoje dalyje Komisija išdėstė priežastis, kodėl ji nesiekė pakeisti šioje byloje EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto taikymo metodo, siekiant jį pritaikyti konkrečiam atvejui, kaip padarė prieš Švedijai ir Suomijai įstojant į Bendriją. Šiuo tikslu 1994 m. birželio 1 d. Sprendimu Komisija iš tiesų pakeitė minėtą metodą, regionams taikomai išmokai numatydama papildomą teritorijų tinkamumo kriterijų ir galimybę leisti teikti pagalbą, skirtą iš dalies kompensuoti papildomas transporto išlaidas, atsižvelgiant į naujus Europos Bendrijos geografinius ypatumus (padėtis šiaurėje, nepalankios klimato sąlygos, dideli atstumai šalies viduje, retai apgyvendintos kai kurios teritorijos), į kuriuos nebuvo atsižvelgiama kaip į esmines problemas rengiant metodą (žr. minėtą 1994 m. gruodžio 20 d. Komunikatą valstybėms narėms ir kitoms suinteresuotosioms šalims dėl pakeitimų, padarytų 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikato II dalyje). Paaiškindama, kad Venecijos situacijai nėra būdingi nauji veiksniai ir kad aptariama pagalbos schema galėjo sugriauti galiojančią pagalbos sistemą, kadangi tai buvo pagalba veiklai, suteikta regionams, kuriuose nebuvo rimtų ekonominės ir socialinės sanglaudos problemų, Komisija pakankamai motyvavo atsisakymą taikyti šioje byloje taikytiname metode numatytus kriterijus.
Trečia,
Italgas
argumentas, kad Komisija neturėjo taikyti gairių 22 punkte numatytų kriterijų dėl pagalbos užimtumui, kiek tai susiję su bendru atleidimu nuo socialinio draudimo įmokų, siekiant išsaugoti 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 1 straipsnyje numatytą užimtumą, taip pat turi būti atmestas. Iš tiesų, kadangi šios gairės daro nuorodą į sektorines EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytas nukrypti leidžiančias nuostatas, ieškovė tik nurodo Komisijos sprendimą 95/455, kuriame Komisija regionams skirtą nukrypti leidžiančią nuostatą taikė atleidimui nuo socialinio draudimo įmokų Vidurio Italijos regionuose visiškai kitomis aplinkybėmis nei šioje byloje, kaip ji tai nurodė ginčijamame sprendime (75 ir 76 konstatuojamosios dalys). Šiame 1995 m. Sprendime (14 konstatuojamoji dalis) Komisija konstatavo, kad 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 1 straipsnyje numatyta pagalba veiklai kituose nei Abrucų ir Molizės regionuose atitiko visas sąlygas tam, kad būtų taikoma regionams skirta EB 87 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Tačiau, kalbant apie Abrucus ir Molizę, kurie neatitinka sąlygų, pažymėtina, jog Komisija atsižvelgė į tai, kad šiems dviem regionams buvo taikoma EB 87 straipsnio 3 dalies a punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata iki 1993 m. gruodžio 31 dienos. Todėl ji nusprendė, kad nors EB 87 straipsnio 3 dalies c punktas netaikomas veiklos pagalbai, buvo tinkama ir suderinama su bendrąja rinka, nepakeičiant prekybos sąlygų taip, kad jos prieštarautų bendrajam interesui, leisti teikti tokią pagalbą, kuri, kaip laikina papildoma priemonė, buvo susijusi su laipsniškų lengvatų planu, siekiant padėti regione esančioms įmonėms prisitaikyti prie EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytų ne tokių palankių taisyklių. Savo Sprendime 94/455 (15 konstatuojamoji dalis) Komisija pateisino šią 1988 m. rugpjūčio 12 d. Komunikate numatytų kriterijų išimtį „bendru principu atsižvelgti į objektyvius situacijų, kurių negalima palyginti su esančiomis regionuose, kuriems galima taikyti (87) straipsnio 3 dalies c punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą, ypatumus“.
Ketvirta, priešingai nei tvirtina
Italgas
, Komisija visiškai atitiko kriterijus, kuriuos ji apibrėžė minėtose gairėse dėl pagalbos užimtumui, pripažindama 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekreto 2 straipsnyje numatytą atleidimą nuo socialinio draudimo įmokų, skirtą darbo vietoms kurti, nesuderinamu su bendrąja rinka, nes atleidimas nebuvo taikomas MVĮ nei įmonėms, įsteigtoms teritorijoje, kuriai gali būti taikoma regioninė pagalba, nei įmonėms, kurios reintegruoja darbuotojus. Iš tiesų Komisija savo gairių 21 punkte aiškiai nurodė kriterijus, pagal kuriuos ji vertino, ar pagalbai darbo vietoms kurti gali būti taikoma sektorinė EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatyta nukrypti leidžianti nuostata. Tarp šių kriterijų yra trys minėtos alternatyvios sąlygos, tarp kurių viena susijusi su įmonės gavėjos vieta teritorijoje, kuriai galima taikyti regioninę pagalbą. Kadangi
Italgas
nepateikė jokio įrodymo, galinčio kelti abejonių dėl šių trijų alternatyvių kriterijų suderinamumo su sektorinėmis EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte, numatančiame pagalbą, skirtą palengvinti tam tikrą ekonominės veiklos plėtrą, jei ji nepakeičia prekybos sąlygų taip, kad jos prieštarautų bendrajam interesui, numatytomis nukrypti leidžiančiomis nuostatomis, reikia nurodyti, kad Komisija, remiantis nusistovėjusia teismų praktika (žr. 289 punktą), turėjo laikytis jos pačios nustatytų orientacinių kriterijų. Bet kuriuo atveju Komisija neturėtų būti kaltinama šių kriterijų taikymu, jei neįrodyta ir nėra pagrįstai tvirtinama, kad jie nesuderinami su sektorinių išimčių tikslais (žr.
a contrario
290 punkte minėtą sprendimą
Pollmeier Malchow prieš Komisiją
).
Atsižvelgiant į visa tai, kas pasakyta, pagrindai, susiję su EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimu ir nemotyvavimu, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
3.
Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies d punkto ir vienodo požiūrio principo pažeidimo bei dėl tariamo nemotyvavimo ir prieštaringų motyvų
a) Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
— Byla T-254/00
Ieškovas viešbutis
Cipriani
ginčija Komisijos atsisakymo taikyti leidžiančią nukrypti kultūros srities nuostatą motyvus. Ji nurodo, kad komiteto pateikta COSES studija patvirtino bendrą Italijos teisės aktais, susijusiais su kultūros objektų ir aplinkos apsauga, nustatytų apribojimų pobūdį. Šioje studijoje tiksliai buvo nurodytos dėl tokių apribojimų patiriamos papildomos išlaidos, palyginti su tomis, kurios kyla dėl analogiškų apribojimų kitokiame aplinkos kontekste. Ieškovė nurodo apribojimus, nustatytus Italijos įstatymu Nr. 1089/39, kuris įtvirtino istoriškai vertingų ir meno objektų apsaugos tvarką ir, konkrečiau kalbant apie Veneciją, Respublikos prezidento dekretą Nr. 791/73, kuriame numatytos specialios nuostatos dėl architektūriškai, istoriškai ir meno atžvilgiu vertingų pastatų restauravimo ir renovavimo. Ji priduria, kad komitetas, be kita ko, pasiūlė pateikti papildomos informacijos, kuri, Komisijos manymu, būtų reikalinga. Šiomis aplinkybėmis, jeigu būtų pasirodę, kad kai kurioms įmonėms nebuvo taikomi minėti papildomi apribojimai, Komisija tik turėtų netaikyti leidžiančios nukrypti kultūros srities nuostatos įmonėms, kurioms netaikomi šie apribojimai, remiantis visa reikalinga informacija.
Be to, ieškovas nurodė, kad, palyginti su papildomų išlaidų dydžiu, ribota aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų suma, kuri mažinta iki visiško panaikinimo, buvo proporcinga. Šioje byloje ginčijamas sprendimas pažeidžia proporcingumo principą.
Komisija taikė leidžiančią nukrypti kultūros srities nuostatą
Consorzio Venezia Nuova
nepatikrinusi ryšio tarp šios institucijos kultūrinių tikslų ir suteiktos pagalbos sumos. Šiuo atžvilgiu ginčijamas sprendimas yra prieštaringas ir pažeidžia vienodo požiūrio principą.
Antra, ieškovės vykdoma viešbučių veikla, kurios pastatų atžvilgiu taikoma labai ribojanti istoriniam centrui nustatyta tvarka, yra glaudžiai susijusi su pastatų, kuriuos ji naudoja, tapatumu, ir kurių originali paskirtis turi būti išsaugota pagal minėtą Dekretą Nr. 791/1973. Šiuo tikslu įdarbintas pakankamas darbuotojų skaičius taip pat atitinka poreikį išsaugoti istorinį šių pastatų vaidmenį mieste.
— Byla T-277/00
Ieškovai
Coopservice
ir komitetas kaltina Komisiją, kad ji neatsižvelgė į bendrus egzistuojančius apribojimus, susijusius su lagūnos teritorija, kuriais, be kita ko, siekiama apsaugoti architektūrinį paveldą ir gamtą. Komisija neatsižvelgė į Respublikos prezidento dekretu Nr. 962/1973 nustatytus apribojimus, siekiant užtikrinti „Venecijos miesto ir jos lagūnos kraštovaizdžio, istorinio, archeologinio ir meno paveldo apsaugą“ pagal Italijos įstatymu Nr. 171/1973 bei Italijos įstatymu Nr. 431/1985, kuriuo siekiama svarbiausių aplinkos apsaugos tikslų, nustatytus tikslus. Komisija tik išnagrinėjo tiesioginius apribojimus, susijusius su Įstatyme Nr. 1089/39 numatytų architektūrinių vertybių ir pastatų apsauga. Tačiau ji neatsižvelgė į „netiesioginius“ apribojimus, kuriais siekiama apsaugoti su pastatų, kuriems taikomi tiesioginiai apribojimai, aplinka, išdėstymu, perspektyva, apšvietimu susijusias sąlygas.
Aptariamu atleidimu nuo socialinio draudimo įmokų siekiama propaguoti kultūrą ir išsaugoti paveldą. Be to, jis yra proporcingas dėl minėtų apribojimų patiriamoms papildomoms išlaidoms ir nepakeičia tarpusavio prekybos ir konkurencijos sąlygų. Atsižvelgiant į šiuos du aspektus, ginčijamo sprendimo motyvai yra klaidingi ir nepakankami.
Komisijos argumentai
Komisija ginčija, kad ji tik taikė EB 87 straipsnio 3 dalies d punktą. Ji taip pat konstatavo, kad nebuvo faktinio ryšio tarp suteikto pranašumo ir papildomų išlaidų, susijusių su paveldo apsauga, kurias šiuo pranašumu siekiama kompensuoti.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma Pirmosios instancijos teismas nurodo, jog nenustatyta, kad papildomų išlaidų, susijusių su paveldo apsauga, patyrė visos įmonės, kurioms buvo taikomas aptariamas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų. Ypač viešbučio
Cipriani
nurodyta aplinkybė, kad architektūrinis, istorinis ir meno interesas gali būti nustatytas „grupės pastatų, apibrėžtų pagal gatvių, aikščių ir kanalų formos rodiklius“, atžvilgiu, kaip tai nurodė komitetas, neįrodo, kad visi įmonių, kurioms sumažinamos socialinio draudimo įmokos, eksploatuojami pastatai patiria šių papildomų išlaidų.
Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, jog Komisija neturi reikiamos informacijos, kad ginčijamame sprendime būtų nustatytas skirtumas tarp įmonių, eksploatuojančių pastatus, kuriems taikomi su paveldo apsauga susiję apribojimai, ir tokių pastatų neeksploatuojančių įmonių.
Bendriau iš vykstant administracinei procedūrai perduotų pastabų ir dokumentų matyti, jog Komisija neturi jokios reikiamos informacijos, kad galėtų įvertinti tariamus viešbučio
Cipriani
,
Coopservice
ir komiteto nurodytus architektūrinius, kultūrinius apribojimus ir ištirti galimybę prireikus taikyti EB 87 straipsnio 3 dalies d punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą. Būtent iš ginčijamo sprendimo (79 konstatuojamoji dalis) matyti, jog ieškovai neginčijo to, kad Italijos vyriausybė niekuomet neprašė taikyti nukrypti leidžiančios kultūros srities nuostatos, bet tik gynė aptariamo atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų regioninį pobūdį. Be to, 1998 m. vasario mėn. minėtoje COSES studijoje (3.3 punktas), kurią Komisijai perdavė Venecijos savivaldybė, tik nustatytas įstatymų ir teisės aktų, taikytinų Venecijoje aplinkos, statybos ir miestų planavimo srityje, sąrašas. Nors neginčytina, kad kai kurie iš šių įstatymų ir teisės aktų nustato „istorinio pobūdžio ar su menu susijusius“ apribojimus, kaip tai tvirtina ieškovai, nenurodytas šių apribojimų mastas ir taikymo sritis. Be to, dauguma minėtų teisės aktų labiau susiję su miesto planavimui, aplinkai ar kraštovaizdžiui taikomais apribojimais, į kuriuos iš esmės neatsižvelgta skiriant pagalbą kultūrai remti ir paveldui išsaugoti, numatytą EB 87 straipsnio 3 dalies d punkte. Dėl 1998 m. kovo mėn. COSES studijos (1.2 ir 1.5 punktai), kurią Komisijai perdavė komitetas, pažymėtina, kad joje nėra jokios informacijos dėl papildomų išlaidų, kurių patyrė Venecijoje ar Kjodžoje įsteigtos įmonės, tiesiogiai susijusių su paveldo apsauga.
Antra, reikia nurodyti, kad aptariami atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų taikymo būdai neleidžia užtikrinti šių priemonių proporcingumo minėtos nukrypti leidžiančios nuostatos tikslui, kaip tai nurodė Komisija ginčijamame sprendime (81 konstatuojamoji dalis). Iš tiesų ieškovai neginčija, kad, atsižvelgiant į pagalbos skyrimo būdus, paprastai nėra ryšio tarp įmonėms taikomo atleidimo nuo mokesčių sumos, kuri priklauso nuo dirbančių asmenų skaičiaus, ir šios įmonės eksploatuojamų pastatų pobūdžio ar dydžio, todėl ir tarp papildomų išlaidų, susijusių su paveldo išsaugojimu.
Dėl šioje byloje nurodytos viešbučio
Cipriani
situacijos reikia konstatuoti, kad ieškovas negali nurodyti faktinių argumentų, susijusių su konkrečia situacija, jei šie argumentai nebuvo pateikti Komisijai per administracinę procedūrą.
Tačiau reikia nurodyti, kad pagalbos, skirtos
Consorzio Venezia Nuova
, individualus tyrimas ginčijamame sprendime paaiškinamas tuo, jog pastaroji yra viena iš savivaldybės įmonių, kurių atžvilgiu Italijos valdžios institucijos pateikė detalią informaciją. Remdamasi šia informacija, Komisija nusprendė, kad šiai įmonei, kurios įstatymais numatytas tikslas yra valstybės nustatytų priemonių, siekiant išsaugoti Venecijos istorinį, meno ir architektūrinį paveldą, įgyvendinimas, skirta pagalba buvo susijusi su kultūros sritimi.
Dėl visų šių priežasčių negalima manyti, kad Komisija šioje byloje pažeidė nediskriminavimo principą ir viršijo savo diskrecijos ribas, neatsižvelgdama į individualią viešbučio
Cipriani
situaciją ir bendrai nuspręsdama, kad nurodyti apribojimai nepateisina nukrypti leidžiančios kultūros srities nuostatos taikymo.
Iš to išplaukia, kad pagrindai, susiję su EB 87 straipsnio 3 dalies d punkto pažeidimu ir pareiga motyvuoti, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
4.
Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies e punkto pažeidimo
a) Šalių argumentai
Byloje T-277/00 ieškovai
Coopservice
ir komitetas mano, kad ginčijamas sprendimas (84 konstatuojamoji dalis) pažeidė EB 87 straipsnio 3 dalies e punktą ir kad jo motyvavimas yra nepakankamas ir prieštaringas tiek, kiek Komisija mano, kad ji net nemato galimybės taikyti šiame straipsnyje numatytos nukrypti leidžiančios nuostatos. Jie tvirtina, kad bendrojo intereso tikslai, susiję su Venecijos kultūros paveldo apsauga, pateisina tokią nukrypti leidžiančią nuostatą.
Komisija šiuos argumentus ginčija.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte numatytos „kitos pagalbos rūšys, kurios gali būti nurodytos Tarybos sprendimuose, priimtuose kvalifikuotąja balsų dauguma remiantis Komisijos pasiūlymu“. Todėl pakanka konstatuoti, kaip tai nurodo Komisija, kad nėra jokio šio straipsnio pagrindu priimto Tarybos
ad hoc
sprendimo, kuris leistų taikyti aptariamą pagalbos schemą.
Todėl šis pagrindas turi būti atmestas kaip nepagrįstas.
5.
Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto, EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto ir EB 253 straipsnio pažeidimo bei tariamai nepakankamų ir prieštaringų motyvų
a) Šalių argumentai
Byloje T-277/00 ieškovai
Coopservice
ir komitetas visų pirma kaltina Komisiją, kad ji klaidingai ir nepagrįstai savo motyvuose atmetė tai, jog Venecijos miesto išsaugojimas yra svarbus bendros europinės svarbos projektas EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto prasme. Ginčijamas sprendimas yra prieštaringas šiuo atžvilgiu tiek, kiek Komisija pripažino ypatingą svarbą išsaugoti Veneciją ir todėl pripažino
Consorzio Venezia Nuova
(96 konstatuojamoji dalis) suteiktos pagalbos suderinamumą.
Antra, Komisija taip pat klaidingai ir nemotyvuodama atmetė galimybę taikyti EB 87 straipsnio 2 dalies b punkte numatytą nukrypti leidžiančią išimtį, kiek tai susiję su gaivalinėmis nelaimėmis. Be to, potvyniai yra gaivalinė nelaimė dėl savo rimtų pasekmių ekonominei ir socialinei miesto struktūrai, dėl pasikartojimų bei dėl savo niokojamų pasekmių labai didelio potvynio atveju.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Visų pirma reikia pažymėti, kad Komisija teisingai nurodo, jog aptariama pagalbos schema negali būti laikoma glaudžiai susijusia su europinės svarbos projektu. Iš tiesų ji buvo parengta ne siekiant išsaugoti Veneciją, o norint palengvinti socialines įmokas, paprastai tenkančias Venecijoje ar Kjodžoje įsteigtoms įmonėms. Šia schema iš esmės siekiama pagerinti šių įmonių konkurencingumą. Be to, remiantis teismų praktika, pagalbos priemonei EB 87 straipsnio 3 dalies b punkte numatytą nukrypti leidžiančią nuostatą galima taikyti, tik jeigu ji nesuteikia pranašumo valstybės narėms subjektams, o ją taikant gaunama nauda visai Bendrijai (209 punkte minėto sprendimo
Unicredito Italiano
72–78 punktai ir 209 punkte minėto 2005 m. gruodžio 15 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-66/02, Rink. p. I-10901
, 139 ir 140 punktai).
Taigi ginčijamame sprendime (97 konstatuojamoji dalis) nekvalifikuodama projekto kaip „bendros ekonominės svarbos“ EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto prasme, Komisija neviršijo savo diskrecijos. Beje, priešingai nei teigia ieškovai, ginčijamame sprendime šiuo atžvilgiu nėra jokio motyvavimo prieštaravimo, nes
Consorzio Venezia Nuova
išmokėta pagalba nebuvo leista pagal 87 straipsnio 3 dalies b punktą (žr. 327 punktą).
Be to, nurodydama, kad ši pagalbos schema nėra susijusi su bendraisiais interesais svarbiems projektams vykdyti ir nėra skirta dideliems valstybės narės ekonomikos sutrikimams atkurti, Komisija pakankamai teisiškai motyvavo ginčijamą sprendimą.
Antra, reikia nurodyti, kad aptariami socialinio draudimo įmokų sumažinimo atvejai yra proporcingi visų darbo užmokesčių sumai ir jais nesiekiama atitaisyti gaivalinių nelaimių ar kitų ypatingų įvykių padarytą žalą, kaip reikalaujama EB 87 straipsnio 2 dalies b punkte. Be to, Komisija primena, kad pagal nusistovėjusią praktiką žemės ūkio srityje žala, susijusi su blogomis meterologinėmis sąlygomis, negali būti siejama su gaivalinių nelaimių padaryta žala EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto prasme, nebent ji viršija nustatytas normalios žalos ribas. Šie kriterijai nėra perkeltini potvynių Venecijoje atveju.
Šiomis aplinkybėmis reikia nurodyti, kad Komisija neviršijo savo diskrecijos ribų, ginčijamame sprendime (99 konstatuojamoji dalis) nuspręsdama, kad potvyniai Venecijoje negali būti laikomi gaivaline nelaime ar ypatingu įvykiu EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto prasme. Be to, ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas šiuo klausimu.
Iš to išplaukia, kad šie pagrindai turi būti atmesti kaip nepriimtini.
B —
Dėl tariamo ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje nustatytos pareigos susigrąžinti pagalbą neteisėtumo
Ieškovai pateikia dvi pagrindų grupes savo reikalavimams panaikinti ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje nustatytą pareigą susigrąžinti pagalbą pagrįsti. Pirma, jie nurodo Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio pažeidimą bei teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimą, kiek tai susiję su tariamai klaidingu aptariamų priemonių kvalifikavimu nauja pagalba. Antra, ginčijamas sprendimas, kiek jame nurodoma susigrąžinti ginčijamą pagalbą, pažeidžia Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį ir proporcingumo, teisinio saugumo, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principus, pereinamojo laikotarpio teisės nuostatas bei pareigą motyvuoti.
1.
Dėl tariamo Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio bei teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimo, kiek tai susiję su tariamai klaidingu aptariamų priemonių kvalifikavimu nauja pagalba
a) Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
— Byla T-254/00
Ieškovas viešbutis
Cipriani
nurodo, kad Komisija 1997 m. atliko tyrimą, susijusį su šioje byloje aptariamu socialinio draudimo įmokų sumažinimu. Šiame kontekste Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje, siekiant užtikrinti teisinį saugumą, yra apribota Komisijos galimybė atlikti tyrimą ir priimti sprendimą nuo 1987 m. suteiktos pagalbos atžvilgiu, kurią galima nurodyti susigrąžinti pasibaigus šiame straipsnyje nustatytam terminui.
Be to, viešbučiui
Cipriani
mažiausiai nuo 1972 m. buvo taikoma visuose kituose įstatymuose nei Įstatymuose 206/1995 ir 30/1997, kuriais remiasi Komisija, numatyta socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarka. Ieškovas šiuo atžvilgiu nurodo Įstatymu Nr. 590/1971 nustatytą socialinio draudimo įmokų sumažinimą, taikomą amatininkų ir pramonės įmonėms, kuriose dirba mažiau nei 300 darbuotojų, kuris Įstatymu Nr. 463/1972 išplėstas viešbučių įmonėms. Jis priduria, kad jo atžvilgiu taip pat taikomos Įstatyme Nr. 102/1977 numatytas socialinio draudimo įmokų sumažinimas, visoje nacionalinėje teritorijoje taikomas amatininkų ir pramonės įmonėms pagal Įstatymą 102/1977, kuris Įstatymu Nr. 573/1977 išplėstas viešbučių įmonėms.
Šioje byloje aptariamas socialinio draudimo įmokų sumažinimas yra esama pagalba Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 3 dalies prasme ir nėra nauja pagalba, nustatyta Įstatymais Nr. 206/1995 ir 30/1997, kurią nagrinėjo Komisija ginčijamame sprendime.
Net pripažįstant, kad ieškovui buvo taikoma aptariama socialinio draudimo mokesčių sumažinimo tvarka pagal Įstatymus Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997, o tai ieškovas ginčija, ši priemonė turi būti laikoma esama pagalba, kuri buvo teikiama bent 1972 m. ir 1978 metais. Iš tiesų, viena vertus, šie įstatymai numatė paprasčiausią esamos pagalbos, kuri buvo numatyta Įstatymu Nr. 1089/1968, įtvirtinančiu socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarką Vidurio Italijos regionams, kuri įstatymu Nr. 171/1973 išplėsta Venecijos teritorijai, o Įstatymu Nr. 502/1978 bei minėtu Įstatymu Nr. 463/1972 – viešbučių sektoriui, pratęsimą laiko ir vietos atžvilgiu. Kita vertus, nuo 1978 m. ieškovo atžvilgiu buvo taikomos teisės aktuose dėl skurdžių teritorijų (
aree depresse
) numatytos lengvatos.
Priešingai nei tvirtina Komisija, egzistavo teisinis tęstinumas tarp aptariamos pagalbos schemos ir minėtos esamos pagalbos tiek, kiek jos nebuvo iš esmės pakeistos. Nors šios pagalbos buvo nustatytos skirtingais įstatymais, jie vis dėlto susiję su tuo pačiu socialinio draudimo įmokų sumažinimu, kurio taikymas Venecijos ir Kjodžos teritorijoms buvo numatytas Įstatymu Nr. 171/1973, kuris buvo išaiškintas Įstatymu Nr. 502/1978. Ši analizė buvo patvirtinta Įstatymo Nr. 206/1995 5a straipsniu, nurodančiu, kad Įstatymo Nr. 171/1973 23 straipsnyje ir Įstatymo Nr. 502/1978 3 straipsnyje numatytos nuostatos turi būti aiškinamos ta prasme, kad jose numatytas socialinio draudimo įmokų sumažinimas toliau turi būti taikomas pagal 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete apibrėžtus kriterijus. Iš to išplaukia, kad Įstatymai Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997 tik patvirtina pirmiau numatytų socialinio draudimo įmokų sumažinimo taikymą Venecijos ir Kjodžos teritorijose, nepakeičiant esminių schemos elementų, būtent jos gavėjų, pagalbos formos ir intensyvumo.
Šiame teisiniame kontekste ir, atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 1 ir 2 dalis, aptariami gavėjai pagal atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų tvarką galėjo turėti teisėtų lūkesčių, kad šis atleidimas yra teisėtas ir suderinamas su bendrąja rinka. Iš tiesų senaties terminas prasidėjo 1973 m. ar dar anksčiau. Šiuo atžvilgiu ieškovas tvirtina, kad Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 2 dalis, numatanti, kad senaties terminas prasideda tą dieną, kai gavėjui skiriama neteisėta pagalba, turi būti aiškinama taip, kad, esant pagalbos schemai, aktas, kuriuo suteikiama pagalba, sutampa su įstatymo, kuriuo nustatoma ši schema, priėmimu. Aptariamų socialinio draudimo įmokų mokėjimo mėnesio terminas nėra tinkamas, nes tai tik šio įstatymo įgyvendinimo dalis (2002 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją,
T-195/01 ir T-207/01, Rink. p. II-2309
, 130 punktas).
Be to, Komisija klaidingai aptariamas priemones numanomai laikė nauja pagalba, kurios atžvilgiu taikoma pareiga pranešti pagal EB 88 straipsnio 3 dalį.
Galiausiai ginčijamas sprendimas pažeidžia vienodo požiūrio principą ieškovo atžvilgiu, palyginti su viešbučiais, esančiais kitoje Italijos teritorijoje, kuriems toliau taikomas socialinio draudimo įmokų sumažinimas.
— Byla T-277/00
Ieškovai
Coopservice
ir komitetas taip pat tvirtina, kad aptariamos Įstatymuose Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997 numatytos priemonės yra esama pagalba Reglamento Nr. 659/1999 1 ir 15 straipsnių prasme, kurioms netaikoma pareiga pranešti pagal EB 88 straipsnio 3 dalį. Pagal Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnį ši pagalba negali būti susigrąžinama. Ieškovai tvirtina, kad teisės aktai, susiję su socialinio draudimo įmokų sumažinimu Vidurio Italijos įmonėms, kyla iš Įstatymo Nr. 1089/1988, nustatančio lengvatų, kurių galiojimo pabaiga iš pradžių buvo nustatyta 1972 m. gruodžio 31 d., sistemos pavyzdį. Šios sistemos taikymas Įstatymu Nr. 171/1973 buvo išplėstas Venecijai ir Kjodžai. Įstatymu Nr. 1089/1968 nustatyta pagalbos schema galiojo iki 1994 m. birželio 30 dienos. Ji iš dalies buvo pakeista 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekretu, nustatančiu „vienintelę“ lengvatų schemą, kuri apėmė lengvatas, numatytas Įstatyme Nr. 1089/1968, bei bendrą metinių lengvatų naujoms darbo vietoms, skaičių. Tačiau teisės aktų leidėjų ketinimai, įtvirtinti Įstatyme Nr. 171/1973, suteikti įmonėms, vykdančioms veiklą istoriniuose Venecijos ir Kjodžos centruose, kai kurių lengvatų, identiškų įmonėms, veikiančioms Italijos centrinėje dalyje ir pietuose, nepasikeitė. Iš tiesų esminiai sistemos elementai nebuvo pakeisti. Šioje schemoje buvo numatyti tie patys gavėjai, kurie pateisinami tomis pačiomis priežastimis, susijusiomis su specifinėmis sąlygomis istoriniuose Venecijos ir Kjodžos centruose, ir remiantis tuo pačiu mechanizmu pagalbai nustatyti, būtent darant nuorodas į Italijos centrinėje dalyje ir pietuose galiojančius teisės aktus.
Taigi egzistavo Įstatymuose Nr. 171/1973, Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997 numatytų sąlygų ir priemonių taikymo tvarkos tęstinumas. Iš esmės paskutiniais dviem įstatymais nepakeitus Įstatyme Nr. 171/1973 numatytų priemonių, šioje byloje aptariamas socialinio draudimo įmokų sumažinimas nėra nauja pagalba. Vieninteliai Įstatymais Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997 padaryti pakeitimai sumažino anksčiau aptartos priemonės gavėjams suteiktą pranašumą ir todėl negali būti laikomi esminiais.
Be to, ieškovai ginčija Komisijos argumentą, kad data, kurią buvo nustatyta pagalbos schema, nėra reikšminga nustatant Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio 2 dalyje numatyto senaties termino eigos pradžią. Jie tvirtina, kad pagal pagalbos schemą skirta pagalba faktiškai teikiama tą dieną, kuomet atitinkamai įmonei leista gauti pagalbą pagal šią schemą, o ne kiekvieną mėnesį įgyvendinant pareigą sumokėti jau paskirtą pagalbą.
Šioje byloje Komisija neįvertino ryšio tarp aptariamos nuo 1994 m. liepos mėn. taikomos pagalbos schemos ir Įstatymu Nr. 171/1973 nustatytos schemos. Todėl ginčijamame sprendime buvo pažeistas Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnis ir jis nebuvo motyvuotas tiek, kiek jame aptariama pagalba numanomai kvalifikuojama kaip nauja.
Komisijos argumentai
Komisija ginčija šiuos argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Tiek, kiek Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio nuostatos, numatančios senaties terminą, laikomos procedūrinėmis, jos iškart taikomos visoms Komisijoje vykstančioms procedūroms šio reglamento įsigaliojimo – 1999 m. balandžio 16 d. – momentu (Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Scott prieš Komisiją
,
T-366/00, Rink. p. II-1763
, 51 punktas). Kadangi ginčijamas sprendimas buvo priimtas 1999 m. lapkričio 25 d., reikia išnagrinėti, ar šioje byloje šis senaties terminas pasibaigė, ir todėl aptariama pagalbos schema gali būti laikoma esama pagalba pagal šio reglamento 15 straipsnio 3 dalį.
Pirmiausia reikia priminti, kad priemonės, kuriomis siekiama suteikti ar pakeisti pagalbą, yra nauja pagalba (1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Heineken Brouwerijen
,
91/83 ir 127/83, Rink. p. 3435
, 17 ir 18 punktai ir 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Namur-Les assurances du crédit
,
C-44/93, Rink. p. I-3829
, 13 punktas). Be kita ko, pradinė schema tampa nauja pagalbos schema, jei pakeitimas paveikia tikrąją pradinės schemos esmę. Tačiau jei pakeitimas nėra esminis, tik jis pats gali būti laikomas nauja pagalba (349 punkte minėto sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją
, 109 ir 111 punktai).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad Įstatymas Nr. 206/1995, kuriuo Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms buvo išplėstas 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete Vidurio Italijos regionams taikomas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, ir Įstatymas Nr. 30/1997, kuriuo pratęsiama schema 1997 metams, nustatė naują specifinę schemą, konkrečiai taikomą Venecijos ir Kjodžos teritorijoms.
Šiuo atžvilgiu ieškovų pateikti argumentai, siekiant įrodyti, kad aptariama pagalba yra tik esamos pagalbos laikinas teritorinis išplėtimas, neatlaiko kritikos. Visų pirma reikia nurodyti, kad Komisija patvirtina, o to ieškovai neginčijo, kad viešbučio
Cipriani
nurodytas Įstatymas Nr. 463/1972 iki 1973 m. birželio 30 d. pratęsė Įstatyme Nr. 590/1971 numatytą socialinio draudimo įmokų sumažinimą amatininkų įmonėms, vidutinėms ir mažoms pramonės įmonėms bei viešbučiams. Šis sumažinimas nebuvo taikomas nuo 1973 m. liepos 1 d., todėl neturėjo jokio ryšio su ginčijamame sprendime aptariama pagalba, kuri buvo sumokėta nuo 1995 m. iki 1997 metų. Tas pats pasakytina ir Įstatymuose Nr. 502/1978, Nr. 102/1977 ir Nr. 573/1977 numatytų socialinio draudimo įmokų sumažinimo, taikomo iki 1981 m. gruodžio 31 d., atveju.
Antra, minėtame 1994 m. rugpjūčio 5 d. Ministro dekrete, į kurį daroma nuoroda Įstatymuose Nr. 30/1997 ir Nr. 206/1995, buvo numatyta „nauja socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarka Vidurio Italijos regionams“. Taigi jame buvo nustatyta nauja pagalbos schema Vidurio Italijos regionams. Įstatymu Nr. 206/1995 ši nauja schema pratęsta Venecijos ir Kjodžos įmonėms, o Įstatymas Nr. 30/1997 pakeitė pagalbos skyrimo pagal šią naują schemą sąlygas.
Šiomis aplinkybėmis, net darant prielaidą, kad aptariama pagalbos schema, iš pradžių numatyta Įstatyme Nr. 206/1995, tik esamą pagalbos schemą išplėtė naujiems gavėjams, iš esmės nepakeisdama esamos schemos, šis išplėtimas, kurį galima atskirti nuo pradinės schemos, yra nauja pagalba, apie kurią reikia pranešti (šiuo klausimu žr. 349 punkte minėto sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją
109 ir 110 punktus).
Iš to išplaukia, kad ginčijamas sprendimas, numatantis pareigą susigrąžinti su bendrąja rinka nesuderinamą pagalbą, sumokėtą taikant Įstatymus Nr. 206/1995 ir Nr. 30/1997, bet kuriuo atveju buvo priimtas prieš pasibaigiant Reglamente Nr. 659/1999 nustatytam senaties terminui.
Be to, bet kuriuo atveju, priešingai nei tvirtina ieškovai, Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatytas senaties terminas prasidėjo tik tą dieną, kurią buvo sumokėta neteisėta pagalba. Tuo atveju, kai pagalbos schema nustatyta daugiau nei dešimt metų prieš pirmąjį senaties termino nutraukimą, neteisėta ir nesuderinama pagalba, suteikta pagal šią schemą per pastaruosius dešimt metų, turi būti išieškoma (349 punkte minėto sprendimo
Government of Gibraltar prieš Komisiją
130 punktą).
Todėl šioje byloje, net darant prielaidą, kad buvo tęstinumas tarp aptariamos pagalbos schemos ir ankstesnių schemų, o tai buvo paneigta ištyrus faktines aplinkybes, dešimties metų senaties terminas bet kuriuo atveju nepasibaigė prieš priimant ginčijamą sprendimą 1999 metais, kiek tai susiję su šiame sprendime numatyta pagalba, kuri buvo sumokėta nuo 1995 m. iki 1997 metų.
Galiausiai akivaizdu, kad vykstant administracinei procedūrai Italijos vyriausybė niekuomet netvirtino, jog aptariama schema yra esama pagalba, nei ginčijo tai, kad Komisija savo sprendime pradėti tyrimo procedūrą kvalifikavo ją kaip naują pagalbą. Suinteresuotosios trečiosios šalys šiuo atžvilgiu taip pat nepateikė atitinkamų argumentų. Todėl ši institucija neturėtų būti kaltinama nepatikrinusi, ar aptariama schema turėtų būti kvalifikuojama kaip esama, ar kaip nauja pagalba (2005 m. kovo 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
,
C-400/99, Rink. 2005 p. I-3657
, 51 punktas).
Dėl visų šių priežasčių šie pagrindai turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
2.
Dėl tariamo Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalies, proporcingumo, teisinio saugumo, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų bei dėl pereinamojo laikotarpio teisės taisyklių ir pareigos motyvuoti pažeidimo
a) Šalių argumentai
Ieškovų argumentai
— Byla T-254/00
Ieškovas viešbutis
Cipriani
papildomai nurodo, kad net darant prielaidą, jog Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatytas senaties terminas nepasibaigė, o tai jis ginčija, ginčijamame sprendime numatyta pareiga išieškoti pagalbą pažeidžia proporcingumo ir vienodo požiūrio principus bei Reglamento Nr. 659/99 14 straipsnio 1 dalį, kuri numato, kad Komisija nereikalauja išieškoti pagalbos, jei tai pažeistų bendrąjį Bendrijos teisės principą. Iš tiesų pareiga išieškoti automatiškai nekyla iš pripažinimo nesuderinama pagalba. Komisija turi išnagrinėti išimtines aplinkybes, kurios būdingos bylai ir patikrinti, ar tokios pareigos nustatymas atitinka proporcingumo principą.
Šioje byloje Komisija be pakankamų motyvų atmetė Italijos valdžios institucijų argumentus dėl aptariamos pagalbos išieškojimo.
Šioje byloje nagrinėjamai situacijai būdingas didelis teisinis nesaugumas. Iš tiesų tikėtina, kad socialinio draudimo įmokų sumažinimas įmonėms, vykdančioms ūkinę veiklą vien vietos lygio rinkoje, negali daryti įtakos prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai. Be to, tai, kad aptariama pagalbos schema sustabdyta nuo 1997 m. lapkričio 30 d. ir kad procedūroje nėra trečiųjų suinteresuotųjų šalių, patvirtina, jog ši schema nedaro poveikio rinkos funkcionavimui. Todėl pareiga išieškoti yra neproporcinga.
Savo duplike ieškovas tvirtina, jog minėtame kontekste jis teisėtai galėjo tikėtis, kad į jo situaciją bus atsižvelgta laikantis bendrojo vienodo požiūrio principo, analogiškai kaip savivaldybės įmonių atveju. Šie teisėti lūkesčiai prieštarauja šioje byloje aptariamų socialinių draudimo įmokų susigrąžinimui.
Galiausiai ginčijamame sprendime taikyta orientacinė palūkanų norma, apskaičiuojant sugrąžintinų sumų procentines dalis, yra neteisėta, nes ji viršija palūkanų normą, taikomą atitinkamos įmonės skoloms aptariamu laikotarpiu. Iš tiesų tai prieštarautų pagalbos susigrąžinimo tikslui, kuriuo siekiama atkurti situaciją, kurioje būtų buvusi įmonė, jei nebūtų gavusi aptariamos pagalbos.
— Byla T-270/00
Ieškovė
Italgas
pirmiausia nurodo, kad Italijos valdžios institucijų pateiktas aplinkybių vertinimas, pagrindžiant savo prašymą nevykdyti aptariamos pagalbos susigrąžinimo, patenka į nacionalinių teismų kompetenciją.
Be to, ji kaltina Komisiją pažeidus taisyklių dėl esmės negaliojimo atgal principą dėl to, kad ginčijamame sprendime rėmėsi Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalimi. Šis reglamentas įsigaliojo 1999 m. balandžio 16 d., o aptariama pagalba buvo skiriama tik iki 1997 metų. Minėta 14 straipsnio 1 dalyje taisykle dėl esmės pakeičiami kriterijai, kuriais Komisija gali pagrįsti tariamą sprendimą atitinkamai valstybei narei nenustatyti pareigos susigrąžinti aptariamos pagalbos. Iš tiesų pagal ankstesnę tvarką Komisija turėjo diskreciją (1999 m. birželio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
,
C-75/97, Rink. p. I-3671
, 82 punktas). Ji taip pat galėjo atsižvelgti į tariamo nurodymo susigrąžinti pagalbą ekonomines ir socialines pasekmes. Tačiau pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį Komisija negali atsisakyti nurodyti susigrąžinti pagalbą, jei šis susigrąžinimas prieštarauja bendrajam Bendrijos teisės principui.
Todėl ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje padaryta teisės klaida.
Be to, kadangi
ratione temporis
nėra Komisijos pareigos nurodyti susigrąžinti pagalbą pagal Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį, ginčijamas sprendimas yra klaidingas ir nepakankamai motyvuotas tiek, kiek jame bendrai ir nedarant skirtumo nurodoma susigrąžinti sumokėtą pagalbą, pakankamai neužtikrinus, remiantis išsamia visų aplinkybių analize, kad aptariama priemonė gali daryti įtaką prekybai Bendrijos viduje ir konkurencijai.
Italijos Respublika, įstojusi į bylą palaikyti
Italgas
reikalavimus, pritaria šioms pastaboms. Ji priduria, kad šioje byloje esančios situacijos specifika ir iš to išplaukiantis teisinis nesaugumas bei tai, kad nebuvo suinteresuotųjų šalių pastabų, galėjo paskatinti Komisiją konkrečiai patikrinti, ar aptariamos pagalbos susigrąžinimas buvo būtinas, siekiant atkurti ankstesnę konkurencinę situaciją. Šis klausimas, plačiai aptartas vykstant administracinei procedūrai, nebuvo nagrinėtas ginčijamame sprendime.
— Byla T-277/00
Coopservice
ir komitetas tvirtina, kad ginčijamame sprendime nustatyta pareiga susigrąžinti pagalbą prieštarauja teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo bei proporcingumo principams.
Visų pirma, kalbant apie teisėtų lūkesčių apsaugos ir teisinio saugumo principus, pažymėtina, kad Komisijos svarstyta aplinkybė, susijusi su savivaldybės įmonėmis
ACTV
,
Panfido
ir
AMAV
, jog nėra tenkinamos EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sąlygos, rodo, kad, šios institucijos manymu, aptariamos priemonės nėra neteisėta pagalba. Be to, Komisija apibrėžė suderinamumo kriterijus, kuriuos turi taikyti atitinkama valstybė narė. Nuoroda į šią nacionalinę procedūrą, siekiant nustatyti, remiantis išsamiu ir sudėtingu individualiu tyrimu, ar pagalba yra neteisėta, ieškovų manymu, rodo, kad pagalbos pripažinimas neteisėta turi tik
ex nunc
poveikį. Todėl iš šių priemonių gavėjų neturėtų būti atimta teisėtų lūkesčių apsauga.
Be to, aptariamas socialinio draudimo įmokų sumažinimas buvo numatytas 1973 m. nacionalinės teisės aktais. Šiame kontekste šių priemonių gavėjams nustatyta pareiga informuoti vienas kitą apie Bendrijos procedūrą būtų perteklinė, juo labiau kad jie sudaro didelę ir neapibrėžtą grupę. Kadangi ši schema galioja trisdešimt metų, preziumuojama, kad ji žinoma Bendrijos lygiu, nors apie ją nebuvo formaliai pranešta.
Antra, pareiga susigrąžinti aptariamą pagalbą prieštarauja proporcingumo principui, nes šios priemonės turėjo menką poveikį prekybai, o jų sugrąžinimas yra didelė našta jų gavėjams.
Dėl visų šių priežasčių Komisija pažeidė Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalį bei pareigą motyvuoti, nepatikrindama, ar aptariamos pagalbos susigrąžinimas pažeidžia bendrąjį Bendrijos teisės principą.
Galiausiai ieškovai mano, kad ginčijamas sprendimas taip pat pažeidžia teisėtų lūkesčių apsaugos principą tiek, kiek jame numatyta, kad turi būti mokamos sugrąžintinos pagalbos sumos palūkanos, apskaičiuotos pagal orientacinę palūkanų normą, naudojamą apskaičiuoti bendrą regioninės pagalbos dotacijos sumą. Be to, palūkanų apskaičiavimo metodas nėra pagrįstas.
Komisijos argumentai
Komisija atmeta šiuos argumentus.
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmiausia reikia nurodyti, kad Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalis iš principo nustato Komisijai pareigą nurodyti susigrąžinti nesuderinama su bendrąja rinka pripažintą neteisėtą pagalbą. Iš tiesų pagal šią nuostatą, tik jei pagalbos susigrąžinimas prieštarautų bendrajam Bendrijos teisės principui, Komisija negalėtų reikalauti jos susigrąžinti. Be to, taip pat reikia priminti, kad, priešingai nei tvirtina
Italgas
(žr. 373 punktą), EB 87 ir paskesni straipsniai, Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnis bei teisėtų lūkesčių apsaugos, teisinio saugumo ir proporcingumo principai negali drausti nacionalinės priemonės, nurodančios susigrąžinti pagalbą įgyvendinant Komisijos sprendimą, kuris šią pagalbą pripažino nesuderinama su bendrąja rinka, ir, kurią išnagrinėjus, atsižvelgiant į tas pačias nuostatas ir bendruosius principus, nebuvo nustatyta jos galiojimui turinčių poveikį veiksnių (209 punkte minėto sprendimo
Unicredito Italiano
125 punktas).
Šiame kontekste
Italgas
kaltinimas, kad ginčijamas sprendimas pažeidžia negaliojimo atgal principą tiek, kiek jis, nustatydamas pareigą susigrąžinti pagalbą, remiasi Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalimi, kuri numato naują taisyklę dėl esmės, neturėtų būti priimtinas. Šiuo atžvilgiu reikia nurodyti, kad Komisija išimtinai nesirėmė ginčijamame sprendime (100–103 konstatuojamosios dalys) šio reglamento 14 straipsnio 1 dalyje nustatyta pareiga. Ji taip pat rėmėsi ankstesne teismų praktika, kuri formaliai buvo įtvirtinta minėtoje 14 straipsnio 1 dalyje, šiuo atžvilgiu nenustatančioje jokios naujos taisyklės.
Iš tiesų, net prieš įsigaliojant Reglamentui Nr. 659/1999, neteisėtos pagalbos sustabdymas, nurodant ją susigrąžinti, remiantis nusistovėjusia teismo praktika, buvo logiška jos pripažinimo neteisėta pasekmė (265 punkte minėto sprendimo
Tubemeuse
, 66 punktas ir 1997 m. sausio 14 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
,
C-169/95, Rink. p. I-135
, 47 punktas). Be kita ko, Teisingumo Teismas nusprendė, kad, išskyrus išimtines aplinkybes, Komisija negali pažeisti savo diskrecijos, kai ji prašo valstybės narės susigrąžinti neteisėtą pagalbą, nes susigrąžinimu tik siekiama atkurti ankstesnę situaciją (226 punkte minėto sprendimo
Maribel bis-ter
66 punktas).
Todėl, net pripažinus, kad iš principo Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalis formaliai nebuvo taikytina šioje byloje tiek, kiek joje numatyta taisyklė dėl esmės, ši aplinkybė negalėjo ginčijamame sprendime numatytos pareigos susigrąžinti pagalbą padaryti negaliojančią tiek, kiek laikydamasi ankstesniame punkte minėtos teismo praktikos Komisija nusprendė, kad susigrąžinimas yra būtinas siekiant atkurti ankstesnę padėtį, panaikinant pranašumą, kurį atitinkamos įmonės gavo pagal aptariamą pagalbos schemą.
Priešingai nei tvirtina ieškovai, pareiga susigrąžinti aptariamą pagalbą neturi būti laikoma neproporcinga Sutarties nuostatų valstybės pagalbos srityje tikslų atžvilgiu tiek, kiek ji yra logiška neteisėtumo pasekmė ir siekia atkurti ankstesnę situaciją.
Šiuo atžvilgiu ta aplinkybė, kad dauguma gavėjų įmonių vykdė savo veiklą vietos lygiu, nors tai nebuvo įrodyta, bet kuriuo atveju nepanaikina atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų daromos įtakos prekybai ir konkurencijai, kai tai jau buvo nuspręsta (žr. 246–248 punktus). Taip pat tai, kad trečiosios šalys nedalyvavo administracinėje procedūroje, neįrodo, kad tie, kam taikomas šis atleidimas, neturėjo didelio konkurencinio pranašumo, kuris turi būti panaikintas, siekiant atkurti ankstesnę situaciją.
Šiame kontekste, priešingai nei tvirtina viešbutis
Cipriani
, Komisija ginčijamame sprendime (103 konstatuojamoji dalis) tinkamai atsižvelgė į Italijos valdžios institucijų pateiktas pastabas, pagrindžiančias jų prašymą nevykdyti nesuderinamos pagalbos susigrąžinimo procedūros.
Kalbant apie viešbučio
Cipriani
,
Coopservice
ir komiteto nurodytą pagrindą dėl teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimo, reikia priminti, kad, remiantis teismo praktika, neteisėtos pagalbos gavėjas neturi turėti teisėtų lūkesčių, kad ši pagalba yra teisėta (žr. 209 punkte minėto sprendimo
Cour Unicredito Italiano
104 ir 108–111 punktus bei 2008 m. balandžio 22 d. Sprendimo
Komisija prieš Salzgitter
,
C-408/04 P, Rink. p. II-2767
, 104 punktą). Šioje byloje nebuvo pranešta apie aptariamą pagalbos schemą, todėl pagalbos sugrąžinimas buvo rizika, kurią galima numatyti. Šiuo atžvilgiu
Coopservice
ir komiteto nurodyta aplinkybė, kad susigrąžinimas vykdomas pagal nacionalinę Komisijos sprendimo įgyvendinimo procedūrą, neturi reikšmės.
Be to, ieškovai nenurodo jokios objektyviai išimtinės aplinkybės, leidžiančios teigti, kad ginčijama pareiga susigrąžinti pagalbą pažeidžia teisinio saugumo principą, kaip to reikalauja teismo praktika (žr. 392 punkte minėto sprendimo
Komisija prieš Salzgitter
107 punktą). Be kita ko, ieškovų argumentai, susiję su taisyklių, pagal kurias Venecijoje ir Kjodžoje įsteigtoms įmonėms taikomas atleidimas nuo socialinio draudimo įmokų, tęstinumu laiko atžvilgiu, jau buvo atmesti Pirmosios instancijos teismo kaip nepagrįsti (žr. 362 punktą). Be to, bet kuriuo atveju toks tęstinumas pats savaime nėra išimtinė aplinkybė, dėl kurios Komisijos sprendimas, nurodantis susigrąžinti aptariamą pagalbą per Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnyje numatytą senaties terminą, turėtų būti pripažintas neteisėtu.
Dėl viešbučio
Cipriani
nurodyto pagrindo, susijusio su vienodo požiūrio principo pažeidimu, reikia nurodyti, kad ginčijamame sprendime nėra jokio individualaus pobūdžio vertinimo, išskyrus savivaldybės įmonių situacijos vertinimą, atliktą remiantis nacionalinės valdžios institucijų ir Venecijos savivaldybės pateikta informacija Komisijai. Kadangi jokia informacija, susijusi su individualia viešbučio
Cipriani
situacija, nebuvo perduota Komisijai vykstant administracinei procedūrai, ginčijamas sprendimas nediskriminuoja ieškovo kitų savivaldybės įmonių atžvilgiu.
Atitinkami viešbučio
Cipriani
,
Coopservice
ir komiteto argumentai, kuriais siekiama įrodyti prie sugrąžintinų sumų priskaičiuotų palūkanų apskaičiavimo būdo neteisėtumą, taip pat turi būti atmesti. Šiuo atžvilgiu reikia pirmiausia nurodyti, kad nors iš tiesų Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 2 dalis, kurioje numatyta, kad Komisija nustato atitinkamas palūkanas, yra taisyklė dėl esmės, kuri dėl to formaliai netaikytina šioje byloje, ši nuostata nenustato jokios naujos taisyklės.
Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad ginčijamame sprendime nustatyta palūkanų norma (5 straipsnio antroji pastraipa), kurioje daroma nuoroda į orientacinę palūkanų normą, naudojamą apskaičiuoti bendrą regioninės pagalbos dotacijos sumą, atitinka pagalbos sugrąžinimo tikslą ir todėl jos negalima laikyti nenumanoma.
Be to, Komisija neprivalėjo ginčijamame sprendime papildomai motyvuoti palūkanų normos pasirinkimo. Vien tai, kad ši norma tariamai yra aukštesnė, nei buvo taikyta viešbučio
Cipriani
skoloms, neleidžia manyti, kad ji neatitinka rinkoje taikomų palūkanų normų (šiuo klausimu žr. 2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
,
C-74/00 P ir C-75/00 P, Rink. p. I-7869
, 159 punktą). Be to, bet kuriuo atveju šis ieškovas negali remtis savo individualia situacija, nes apie ją jis neinformavo Komisijos vykstant administracinei procedūrai, kaip tai jau buvo nuspręsta (be kita ko, žr. 211 ir 215 punktus).
Iš to išplaukia, jog ieškovai neįrodė, kad ginčijamame sprendime nustatyta palūkanų norma nebuvo tinkama, nes ji viršijo tai, kas būtina siekiant panaikinti pranašumą, kurį gavėjai turėjo dėl atleidimo nuo socialinio draudimo įmokų.
Dėl visų šių priežasčių pagrindai, susiję su tariamu Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalies pažeidimu, proporcingumo, teisinio saugumo, vienodo požiūrio, teisėtų lūkesčių apsaugos bei pereinamojo laikotarpio teisės normų ir pareigos motyvuoti pažeidimu, turi būti atmesti kaip nepagrįsti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovai pralaimėjo bylą, jie turi padengti išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus, įskaitant, kiek tai susiję su ieškovais byloje T-277/00, išlaidas, patirtas taikant laikinąsias apsaugos priemones.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmąją pastraipą į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia savo išlaidas. Todėl Italijos Respublika pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (šeštoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinius.

2.
Viešbutis
Cipriani SpA, Società italiana per il gas SpA (Italgas)
,
Coopservice – Servizi di fiducia Soc. coop. rl
ir
Comitato „
Venezia vuole vivere“ be savo patirtų bylinėjimosi išlaidų, padengia Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Coopservice
ir
Comitato „Venezia vuole vivere“
taip pat padengia visas per laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūrą patirtas išlaidas.

Meij
Vadapalas
Wahl
Prek
Ciucă
Paskelbta 2008 m. lapkričio 28 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys

Bylos aplinkybės

A — Aptariama socialinio draudimo įmokų sumažinimo tvarka

B — Administracinė procedūra

C — Ginčijamas sprendimas

Procedūra ir šalių reikalavimai

Dėl priimtinumo

A — Dėl tariamo lis pendens byloje T-277/00

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

B — Dėl tariamos ieškovėmis bylose T-254/00, T-270/00 ir T-277/00 esančių įmonių teisės pareikšti ieškinį nebuvimo

1. Šalių argumentai

2. Pirmosios instancijos teismo vertinimas

a) Kriterijaus, susijusio su pagalbos schemos taikymo tvarka vertinimas, atsižvelgiant į teismų praktiką

b) Kriterijaus, pagrįsto pagalbos schemos taikymo tvarka, atsižvelgiant į Bendrijos vykdomą valstybės pagalbos kontrolės sistemą, vertinimas

c) Dėl tariamos nacionalinės valdžios institucijų kompetencijos įgyvendinant nurodymą susigrąžinti pagalbą kiekvienu atskiru atveju patikrinti pagalbos buvimą

C — Dėl tariamos komiteto teisės pareikšti ieškinį byloje T-277/00 nebuvimo

Dėl esmės

A — Dėl tariamai klaidingo aptariamų priemonių kvalifikavimo su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba

1. Dėl tariamo EB 87 straipsnio 1 dalies ir EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimo, vienodo požiūrio principo pažeidimo ir tariamo ginčijamo sprendimo nemotyvavimo ir prieštaringų motyvų

a) Šalių argumentai

Ieškovų argumentai

— Byla T-254/00

— Byla T-270/00

— Byla T-277/00

Komisijos argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl tariamo pranašumo nebuvimo dėl aptariamos priemonės tariamai kompensacinio pobūdžio

Dėl tariamai nepalankios struktūrinių aspektų kompensacijos (bylos T-254/00, T-270/00 ir T-277/00)

Dėl tariamos viešųjų paslaugų valdymo kompensacijos (bylos T-270/00 ir T-277/00)

Dėl tariamo įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai nebuvimo

2. Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto pažeidimo ir nemotyvavimo

a) Šalių argumentai

Ieškovų argumentai

— Byla T-254/00

— Byla T-270/00

— Byla T-277/00

Komisijos argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

3. Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies d punkto ir vienodo požiūrio principo pažeidimo bei dėl tariamo nemotyvavimo ir prieštaringų motyvų

a) Šalių argumentai

Ieškovų argumentai

— Byla T-254/00

— Byla T-277/00

Komisijos argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

4. Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies e punkto pažeidimo

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

5. Dėl tariamo EB 87 straipsnio 3 dalies b punkto, EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto ir EB 253 straipsnio pažeidimo bei tariamai nepakankamų ir prieštaringų motyvų

a) Šalių argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

B — Dėl tariamo ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje nustatytos pareigos susigrąžinti pagalbą neteisėtumo

1. Dėl tariamo Reglamento Nr. 659/1999 15 straipsnio bei teisinio saugumo, teisėtų lūkesčių apsaugos ir vienodo požiūrio principų pažeidimo, kiek tai susiję su tariamai klaidingu aptariamų priemonių kvalifikavimu nauja pagalba

a) Šalių argumentai

Ieškovų argumentai

— Byla T-254/00

— Byla T-277/00

Komisijos argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

2. Dėl tariamo Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsnio 1 dalies, proporcingumo, teisinio saugumo, vienodo požiūrio ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų bei dėl pereinamojo laikotarpio teisės taisyklių ir pareigos motyvuoti pažeidimo

a) Šalių argumentai

Ieškovų argumentai

— Byla T-254/00

— Byla T-270/00

— Byla T-277/00

Komisijos argumentai

b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas

Dėl bylinėjimosi išlaidų
(
*1
)	Proceso kalba: italų.