CELEX: 62002CJ0147
Miespuoliset ja naispuoliset työntekijät
Samapalkkaisuus
Äitiysloman ajan palkka
Palkan määrän laskeminen

Court of Appeal (England & Wales) (Civil Division) on esittänyt 27.3.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 22.4.2002, EY 234 artiklan nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä EY:n perustamissopimuksen 119 artiklan (EY:n
perustamissopimuksen 117–120 artikla on korvattu EY 136–EY 143 artiklalla) ja asiassa C‑342/93, Gillespie ym., 13.2.1996 annetun
tuomion (Kok. 1996, s. I‑475) tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty riita-asiassa, jossa kantajana on K. Alabaster ja vastaajina Woolwich plc -niminen yhtiö (jäljempänä
Woolwich) ja Secretary of State for Social Security, ja se koskee vaatimusta, jonka mukaan lakisääteistä äitiysrahaa laskettaessa
on otettava huomioon palkankorotus.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Perustamissopimuksen 119 artiklan ensimmäisessä ja toisessa kohdassa, sellaisina kuin ne olivat pääasian tosiseikkojen tapahtumahetkellä,
määrätään seuraavaa:
”Jokainen jäsenvaltio huolehtii ensimmäisen vaiheen aikana miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamisesta
ja pitää sen voimassa sen jälkeen.
Tätä artiklaa sovellettaessa palkalla tarkoitetaan tavallista perus- tai vähimmäispalkkaa ja muuta korvausta, jonka työntekijä
suoraan tai välillisesti saa työnantajaltaan työstä tai tehtävästä rahana tai luontoisetuna.”
Miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10 päivänä
helmikuuta 1975 annetun neuvoston direktiivin 75/117/ETY (EYVL L 45, s. 19) 1 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan miesten ja
naisten samapalkkaisuuden periaatteella tarkoitetaan sukupuoleen perustuvan syrjinnän poistamista kaikista samasta tai samanarvoisesta
työstä maksettavaan korvaukseen vaikuttavista tekijöistä ja ehdoista.
Toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden parantamisen
kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi) 19 päivänä lokakuuta
1992 annettu neuvoston direktiivi 92/85/ETY (EYVL L 348, s. 1) annettiin EY:n perustamissopimuksen 118 a artiklan nojalla.
Tämän direktiivin 14 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioiden oli saatettava direktiivi voimaan 19.10.1994 mennessä.
Sen 8 artiklassa säädetään äitiyslomasta seuraavaa:
”1. Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet varmistaakseen 2 artiklassa mainituille työntekijöille oikeuden
vähintään 14 viikon pituiseen yhtämittaiseen äitiyslomaan, joka kansallisen lainsäädännön ja/tai käytännön mukaisesti ajoittuu
ennen ja/tai jälkeen synnytyksen.
2. Kohdassa 1 määriteltyyn äitiyslomaan pitää sisältyä vähintään kahden viikon pakollinen äitiysloma, joka kansallisen lainsäädännön
ja/tai käytännön mukaisesti ajoittuu ennen ja/tai jälkeen synnytyksen.”
Direktiivin 92/85/ETY 11 artiklassa säädetään työhön liittyvistä oikeuksista seuraavaa:
”Jotta 2 artiklassa määritellyille työntekijöille voidaan taata tämän artiklan mukaiset oikeudet terveyden ja turvallisuuden
suojeluun, on säädettävä, että:
– –
2)
edellä 8 artiklassa tarkoitetuissa tapauksissa on varmistettava seuraavat asiat:
a)
edellä 2 artiklassa tarkoitettujen työntekijöiden työsopimukseen liittyvät, muut kuin jäljempänä b alakohdassa tarkoitetut
oikeudet;
b)
palkan maksun jatkuminen ja/tai oikeus riittävään korvaukseen 2 artiklassa tarkoitetuille työntekijöille;
3)
edellä 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu korvaus katsotaan riittäväksi, mikäli se takaa asianomaiselle työntekijälle vähintään
samansuuruisen tulon kuin tämä saisi terveydellisistä syistä tapahtuneen työskentelyn keskeytymisen vuoksi, kuitenkin kansallisessa
lainsäädännössä mahdollisesti määrätyn ylärajan puitteissa;
4)
jäsenvaltiot voivat määrätä, että kyseisen työntekijän on täytettävä kansallisessa lainsäädännössä määritellyt edellytykset
1 kohdassa ja 2 kohdan b alakohdassa tarkoitetun palkan tai korvauksen saamiseen.
Nämä edellytykset eivät missään tapauksessa saa sisältää vaatimusta yli kahdentoista kuukauden pituisesta työskentelystä välittömästi
ennen synnytystä.”
Kansallinen lainsäädäntö
Social Security Contributions and Benefits Act 1992
Lakisääteistä äitiysrahaa koskevat kansalliset säännökset sisältyvät Social Security Contributions and Benefits Act 1992 -nimisen
lain (sosiaaliturvamaksuista ja ‑etuuksista vuonna 1992 annettu laki, jäljempänä laki) XII osaan.
Lain 164 §:n mukaan naispuolisella työntekijällä on oikeus lakisääteiseen äitiysrahaan, jos työntekijä on 15:nnellä viikolla
ennen laskettua synnytysaikaa työskennellyt yhtäjaksoisesti vähintään 26 viikon ajan saman työnantajan palveluksessa, jos
työntekijän tavanomainen viikkoansio on vähintään tietyn suuruinen, jos työntekijä on tehnyt työnantajalle asianmukaisen ilmoituksen
ja jos laskettu synnytysaika on yhdentoista viikon kuluttua.
Lain 165 §:n 1 momentin mukaan lakisääteistä äitiysrahaa maksetaan enintään 18 viikon ajalta.
Lain 166 §:n 1 momentissa säädetään määrältään kahdenlaisesta äitiysrahasta, nk. enimmäismääräisestä ja vähimmäismääräisestä
äitiysrahasta.
Lain 166 §:n 2 momentin mukaan enimmäismääräinen äitiysraha vastaa joko yhdeksää kymmenesosaa siitä tavanomaisesta viikkoansiosta,
jota naispuolinen työntekijä on saanut niiden kahdeksan viikon ajalta, jotka edeltävät laskettua synnytysaikaa edeltävää neljäntoista
viikon jaksoa, tai vähimmäismääräistä äitiysrahaa siten, että näistä kahdesta suurempi otetaan huomioon. Vähimmäismääräinen
äitiysraha on kiinteämääräinen viikoittain maksettava summa.
Lain 166 §:n 1 ja 4 momentin mukaan lakisääteiseen enimmäismääräiseen äitiysrahaan oikeutetulle työntekijälle maksetaan enimmäismääräistä
äitiysrahaa kuuden viikon ajalta ja kiinteämääräistä vähimmäismääräistä äitiysrahaa kahdentoista viikon ajalta.
Lain 171 §:n 4 momentissa säädetään, että naispuolisen työntekijän tavanomainen viikkoansio on hänelle viitekaudelta maksettu
keskimääräinen ansio.
Statutory Maternity Pay (General) Regulations 1986
Statutory Maternity Pay (General) Regulations 1986 -nimisessä asetuksessa (lakisääteisestä äitiysrahasta vuonna 1986 annettu
yleinen asetus), sellaisena kuin se on muutettuna 12.6.1996 lukien vuonna 1996 annetulla Statutory Instrument nro 1335 ‑nimisellä
asetuksella (jäljempänä asetus), täsmennetään tietyt lain soveltamisedellytykset lakisääteisen äitiysrahan osalta.
Asetuksen 20 §:ssä määritetään ansion käsite lakisääteisen äitiysrahan laskemista varten.
Asetuksen 21 §:ssä vahvistetaan tavanomaisen viikkoansion laskutapa.
Asetuksen 21 §:n 2 momentissa määritellään vahvistettu päivä, joka on joko laskettua synnytysaikaa edeltävän neljännentoista
viikon ensimmäinen päivä tai sen viikon ensimmäinen päivä, jona synnytys on tapahtunut sen mukaan, kumpi on aikaisempi.
Asetuksen 21 §:n 3 momentissa säädetään, että lain 171 §:n 4 momentissa tarkoitettu viitekausi sijoittuu
”a)
vahvistettua päivää edeltävän viimeisen tavanomaisen palkanmaksupäivän ja
b)
vähintään kahdeksan viikkoa ennen a kohdassa tarkoitettua tavanomaista palkanmaksupäivää olleen viimeisen tavanomaisen palkanmaksupäivän
välille siten, että a kohdassa tarkoitettu palkanmaksupäivä luetaan mukaan mutta b kohdassa ensin mainittua päivää ei oteta
huomioon”.
Asetuksen 21 §:n 7 momentissa säädetään seuraavaa:
”Siinä tapauksessa, että naispuoliselle työntekijälle myönnetään palkankorotus taannehtivasti siten, että korotukseen sisältyy
viitekaudelle kuuluva osuus, tavanomainen viikkoansio lasketaan niin kuin tämä määrä olisi maksettu viitekaudella, vaikka
se on maksettu vasta viitekauden jälkeen.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Alabaster työskenteli Woolwichin palveluksessa palkattuna työntekijänä 7.12.1987–23.8.1996.
Hänelle myönnettiin äitiyslomaa 8.1.1996 alkaen; laskettu synnytysaika oli 11.2.1996.
Alabaster sai lakisääteistä äitiysrahaa 7.1.1996 alkavasta viikosta lukien. Äitiysrahaa maksettiin enimmäismääräisenä lakisääteisten
kuuden viikon ajan ja työsopimuksen mukaisesti vielä ylimääräisten neljän viikon ajan. Tämän jälkeen hän sai vähimmäismääräistä
äitiysrahaa kahdeksan viikon ajan.
Alabaster sai 12.12.1995 palkankorotuksen, jota sovellettiin taannehtivasti 1.12.1995 alkaen. Palkankorotusta ei kuitenkaan
otettu huomioon lakisääteisen äitiysrahan laskennassa, koska palkankorotus tehtiin tavanomaisen ansiotulon määrittelemisen
kannalta merkityksellisen viitekauden jälkeen.
Asetuksen 21 §:n 3 momentin mukaisesti Alabasterin tapauksessa tavanomaisen ansion laskemisessa huomioon otettava viitekausi
alkoi 1.9.1995 ja päättyi 31.10.1995.
Asetuksen 21 §:n 7 momenttia ei näin ollen voitu soveltaa Alabasterin tapauksessa, koska se tuli voimaan vasta 12.6.1996.
Sitä ei olisi muutenkaan voitu soveltaa, koska Alabasterin palkankorotuksen taannehtiva vaikutus ei ulottunut viitekauteen.
Alabaster nosti 21.1.1997 Employment Tribunalissa (Yhdistynyt kuningaskunta) kanteen Woolwichia vastaan. Alabaster väitti,
että se, ettei palkankorotusta ollut otettu huomioon laskettaessa hänelle suoritettavan lakisääteisen äitiysrahan määrää,
oli EY:n perustamissopimuksen 119 artiklassa kiellettyä sukupuoleen perustuvaa syrjintää.
Secretary of State for Social Security kutsuttiin asianosaiseksi oikeudenkäyntiin Employment Tribunalin 30.5.1997 antamalla
määräyksellä.
Employment Tribunal totesi 10.3.1999 tekemällään päätöksellä edellä mainitussa asiassa Gillespie ym. annetun tuomion perusteella,
että Alabasterin palkankorotuksen huomioimatta jättäminen lakisääteisen äitiysrahan määrää laskettaessa oli EY:n perustamissopimuksen
119 artiklan vastaista.
Woolwich ja Secretary of State of Social Security valittivat päätöksestä Employment Appeal Tribunaliin (Yhdistynyt kuningaskunta).
Valitus hylättiin 7.4.2000 niin ikään edellä mainitussa asiassa Gillespie ym. annetun tuomion perusteella.
Pääasian vastaajat valittivat tuomiosta Court of Appealiin (England & Wales) (Civil Division), joka katsoi, että sen käsiteltäväksi
saatetun asian ratkaisu edellytti yhteisön oikeuden tulkintaa, ja se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”Onko sellaisessa tapauksessa, että
–
naispuoliselle työntekijälle maksettavan lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnainen osuus lasketaan sellaisen tavanomaisen
viikkoansion perusteella, jota tämä on saanut sellaiselta kahdeksan viikon pituiselta ajanjaksolta, joka päättyy viidennellätoista
viikolla ennen laskettua synnytysaikaa (viitekausi) ja
–
työnantaja myöntää työntekijälle palkankorotuksen, jota ei sovelleta taannehtivasti siten, että se ulottuisi viitekaudelle,
milloin tahansa naispuolisen työntekijän lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnaisen osuuden laskennassa käytettävän viitekauden
päättymisen ja äitiysloman päättymisen välisenä aikana:
1)
[Perustamissopimuksen 119] artiklaa ja asiassa Gillespie annettua tuomiota tulkittava siten, että naispuolisella työntekijällä
on niiden perusteella oikeus vaatia kyseisen palkankorotuksen huomioon ottamista lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnaista
osuutta laskettaessa tai tarkistettaessa?
2)
Vaikuttaako ensimmäiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että palkankorotus tulee voimaan i) ennen naispuolisen työntekijän
äitiysloman alkamista, ii) ennen sen ajanjakson päättymistä, jolta lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnainen osa maksetaan,
tai iii) jonakin muuna päivänä, ja jos vaikuttaa, niin mikä tämä päivä on?
3)
Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi,
a)
millä tavoin palkankorotus otetaan huomioon viitekauden tavanomaisen viikkoansion laskennassa tai tarkistamisessa?
b)
Olisiko viitekausi määriteltävä eri tavoin?
c)
Olisiko laskennassa otettava huomioon muita tekijöitä siltä ajanjaksolta, jota palkankorotus koskee, kuten työtuntien määrä
ja palkankorotuksen peruste, ja millä tavoin?
d)
Seuraako tästä, että jos palkkaa alennetaan viitekauden jälkeen mutta ennen naispuolisen työntekijän äitiysloman päättymistä,
hänen lakisääteistä äitiysrahaansa laskettaessa on otettava huomioon palkan alennus, ja jos näin on, niin millä tavoin?”
Suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus pyysi yhteisöjen tuomioistuimeen 18.11.2003 toimittamallaan kirjelmällä, että yhteisöjen
tuomioistuin määräisi työjärjestyksensä 61 artiklan mukaan suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen.
Se vetoaa pyyntönsä tueksi siihen, että julkisasiamies on ratkaisuehdotuksessaan ottanut kantaa kysymykseen, jota kansallinen
tuomioistuin ei ollut nimenomaisesti esittänyt.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että yhteisöjen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta tai
myös asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaan suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen, jos
se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen väitteen perusteella, josta
asianosaiset eivät ole keskustelleet (ks. asia C‑17/98, Emesa Sugar, määräys 4.2.2000, Kok. 2000, s. I‑665, 18 kohta; asia
C‑309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1577, 42 kohta ja asia C‑209/01, Schilling ja Fleck-Schilling, tuomio
13.11.2003, 19 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on tiedossaan kaikki
ne seikat, jotka se tarvitsee vastatakseen tässä asiassa esitettyihin kysymyksiin, ja että näistä seikoista on keskusteltu
asiaa yhteisöjen tuomioistuimessa käsiteltäessä. Näin ollen suullisen käsittelyn uudelleen aloittamista koskeva pyyntö on
hylättävä.
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Kansallinen tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko perustamissopimuksen 119 artiklaa ja asiassa Gillespie
ym. annettua tuomiota tulkittava siten, että naispuolisella työntekijällä on niiden perusteella oikeus vaatia, että palkankorotus,
joka on myönnetty hänelle asian kannalta merkityksellisen ajanjakson jälkeen ja jota ei sovelleta taannehtivasti tuohon ajanjaksoon,
on otettava huomioon lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnaista osuutta laskettaessa. Toisella kysymyksellään kansallinen
tuomioistuin pyrkii selvittämään, vaikuttaako ensimmäiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen se, että palkankorotus tulee
voimaan ennen äitiysloman alkamista, tai ennen sen ajanjakson päättymistä, jolta lakisääteisen äitiysrahan ansiosidonnainen
osa maksetaan, tai jonakin muuna päivänä. Koska nämä kysymykset liittyvät läheisesti toisiinsa, niitä on tarkasteltava yhdessä.
Aluksi on huomautettava, että vaikka direktiiviä 92/85/ETY, joka jäsenvaltioiden oli saatettava voimaan 19.10.1994 mennessä,
ei voitu soveltaa ajallisesti edellä mainitussa asiassa Gillespie ym. annetun tuomion tosiseikkojen tapahtumahetkellä, sitä
on sitä vastoin sovellettava ajallisesti esillä olevaan asiaan.
Vaikka on totta, että tämän direktiivin 11 artiklan 2 ja 3 kohdassa säädetään, että pääasian kantajan kaltaisten henkilöiden
työhön liittyvät oikeudet on varmistettava, sen avulla ei sellaisenaan voida antaa hyödyllistä vastausta kansallisen tuomioistuimen
esittämiin kahteen ensimmäiseen kysymykseen.
Näin ollen on tutkittava, voidaanko näihin kysymyksiin annettava vastaus johtaa muista yhteisön oikeuden säännöksistä tai
periaatteista.
Tämän osalta on muistutettava, että direktiivin 75/117/ETY 1 artiklan mukaan perustamissopimuksen 119 artiklassa, jota oli
sovellettava pääasian riidan tosiseikkojen tapahtumahetkellä, mainittu periaate, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan
samasta työstä sama palkka, tarkoittaa sukupuoleen perustuvan syrjinnän poistamista kaikista samasta tai samanarvoisesta työstä
maksettavaan korvaukseen vaikuttavista tekijöistä ja ehdoista.
Edellä mainitussa säännöksessä ja määräyksessä mainitun palkan käsitteen osalta on todettava ensiksikin, että perustamissopimuksen
119 artiklan toisessa kohdassa tehdystä määritelmästä käy ilmi, että tällä käsitteellä tarkoitetaan kaikkia korvauksia, jotka
työntekijä suoraan tai välillisesti saa työnantajaltaan työstä tai tehtävästä. Näiden korvausten oikeudellisella luonteella
ei ole merkitystä 119 artiklan soveltamisen kannalta, koska ne maksetaan työsuhteen perusteella (asia 12/81, Garland, tuomio
9.2.1982, Kok. 1982, s. 359, 10 kohta ja em. asia Gillespie ym., tuomion 12 kohta).
Palkkana pidettäviin etuihin kuuluu korvaus, jonka työnantaja maksaa lain nojalla ja työsuhteen perusteella ja jonka tarkoituksena
on varmistaa työntekijälle tulolähde, vaikka hän lainsäätäjän vahvistamissa erityistapauksissa ei teekään työsopimuksessa
tarkoitettua työtä (asia C‑360/90, Bötel, tuomio 4.6.1992, Kok. 1992, s. I‑3589, Kok. Ep. XII, s. I‑171, 14 ja 15 kohta ja
em. asia Gillespie ym., tuomion 13 kohta sekä niissä mainittu oikeuskäytäntö).
Koska korvaus, jonka työnantaja maksaa lain tai työehtosopimusten perusteella naispuoliselle työntekijälle tämän äitiysloman
ajalta, perustuu työsuhteeseen, se on perustamissopimuksen 119 artiklassa ja direktiivissä 75/117/ETY tarkoitettua palkkaa
(em. asia Gillespie ym., tuomion 14 kohta ja asia C‑411/96, Boyle ym., tuomio 27.10.1998, Kok. 1998, s. I‑6401, 38 kohta).
Toiseksi on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syrjintää on erilaisten sääntöjen soveltaminen samankaltaisissa
tilanteissa tai saman säännön soveltaminen erilaisissa tilanteissa (ks. erityisesti asia C‑279/93, Schumacker, tuomio 14.2.1995,
Kok. 1995, I‑225, 30 kohta ja em. asia Gillespie ym., tuomion 16 kohta).
Tässä tapauksessa kansallisen lain mukaisella äitiyslomalla olevat naiset ovat erityistilanteessa, jossa heille on annettava
erityissuojelua mutta jota ei voida rinnastaa sellaisen miehen tai naisen tilanteeseen, joka tosiasiallisesti käy työssä (em.
asia Gillespie ym., tuomion 17 kohta). Näin ollen he eivät voi pätevästi vedota perustamissopimuksen 119 artiklaan vaatiakseen,
että heidän koko palkkansa on pysytettävä voimassa heidän äitiyslomansa aikana ikään kuin he kävisivät muiden työntekijöiden
tavoin tosiasiallisesti työssä (em. asia Gillespie ym., tuomion 20 kohta).
Kolmanneksi on kuitenkin todettava, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut edellä mainitussa asiassa Gillespie ym. antamansa
tuomion 22 kohdassa, että koska äitiysloman ajalta maksettava korvaus vastaa viikkopalkkaa, joka lasketaan naispuolisen työntekijän
työssä ollessaan tiettynä ajankohtana saaman ja jatkuvasti samalla tavoin kuin muillekin työntekijöille maksetun keskimääräisen
palkan perusteella, syrjintäkiellon periaate edellyttää, että työntekijä, joka on äitiyslomansa aikana edelleen sidoksissa
työnantajaansa työsopimuksen tai työsuhteen perusteella, saa muiden työntekijöiden tavoin hyväkseen, edes takautuvasti, palkankorotuksen,
joka on myönnetty viitepalkan kattaman ajanjakson alun ja äitiysloman loppumisen välisenä aikana. Jos naispuoliselle työntekijälle
ei maksettaisi tällaista korotusta hänen äitiyslomansa ajalta, häntä syrjittäisiin työntekijänä, koska hän olisi saanut korotetun
palkan, jos hän ei olisi ollut raskaana.
Tästä seuraa, että pääasian kaltaisessa tapauksessa, jossa naispuoliselle työntekijälle kansallisessa lainsäädännössä taattu
palkka lasketaan osittain tälle ennen äitiyslomaa maksetun palkan perusteella, perustamissopimuksen 119 artiklassa myönnetään
viimeksi mainitulle oikeus siihen, että hänelle viitepalkan kattaman ajanjakson alun ja äitiysloman loppumisen välisenä aikana
myönnetty palkankorotus otetaan huomioon määritettäessä niitä palkkaan vaikuttavia tekijöitä, joiden perusteella työnantajan
suorittama etu lasketaan.
Edellä mainitussa asiassa Gillespie ym. annetun tuomion 22 kohdassa todettu vaatimus edellyttää, että määritettäessä naispuoliselle
työntekijälle äitiysloman ajan palkkaa, palkkaan vaikuttaviin tekijöihin otetaan mukaan kaikki viitepalkan kattaman ajanjakson
alun jälkeen saadut palkankorotukset, eikä toisin kuin Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, vain siinä tapauksessa,
että tätä palkankorotusta sovelletaan taannehtivasti kyseiseen ajanjaksoon.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että perustamissopimuksen 119 artiklaa on tulkittava
siten, että siltä osin kuin naispuolisen työntekijän äitiysloman aikana saama palkka määritetään ainakin osittain sen palkan
perusteella, jota hän on saanut ennen äitiysloman alkamista, kyseinen määräys edellyttää, että kaikki viitepalkan kattaman
ajanjakson alun ja äitiysloman loppumisen välisenä aikana saadut palkankorotukset on huomioitava määritettäessä niitä palkkaan
vaikuttavia tekijöitä, joiden perusteella kyseisen palkan määrä lasketaan. Tämä edellytys ei rajoitu koskemaan vain niitä
tapauksia, joissa korotusta sovelletaan taannehtivasti viitepalkan kattamaan ajanjaksoon.
Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt kansallinen tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään, siltﾤ varalta, että yhteisöjen
tuomioistuin katsoisi, että pääasian kaltaisissa olosuhteissa kantajalla on oikeus siihen, että palkankorotus otetaan huomioon,
yhtäältä, millä tavalla tällainen korotus on huomioitava laskettaessa naispuoliselle työntekijälle äitiysloman aikana suoritettavan
palkan määrää, ja toisaalta, onko huomioon otettava myös työntekijän ansiotulojen mahdollinen väheneminen viitepalkan kattaman
ajanjakson jälkeen ja äitiysloman aikana.
Ensimmäisen kohdan osalta on todettava, että EY 234 artikla perustuu kansallisten tuomioistuinten ja yhteisöjen tuomioistuimen
väliseen selkeään tehtävien jakoon, ja sen nojalla yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä on ainoastaan antaa ratkaisuja yhteisön
säädösten tulkinnasta tai pätevyydestä kansallisen tuomioistuimen sille ilmoittamien seikkojen perusteella (asia C‑30/93,
AC‑ATEL Electronics Vertriebs, tuomio 2.6.1994, Kok. 1994, s. I‑2305, 16 kohta). Tästä seuraa, että EY 234 artiklan mukaisessa
menettelyssä ei ole yhteisöjen tuomioistuimen vaan kansallisen tuomioistuimen asiana soveltaa yhteisöjen tuomioistuimen tulkitsemia
yhteisön sääntöjä kansallisiin toimiin tai tilanteisiin (asia 222/78, ICAP, tuomio 28.3.1979, Kok. 1979, s. 1163, 10 kohta
ja asia C‑342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, tuomio 22.6.1999, Kok. 1999, s. I‑3819, 11 kohta).
Lisäksi koska tämän tuomion 50 kohdassa mainitun edellytyksen toteuttamistavoista ei ole annettu yhteisön säännöksiä, ne on
jätetty kyseisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten harkintavaltaan, edellyttäen, että nämä viranomaiset noudattavat
tätä edellytystä ja kaikkia, erityisesti direktiivistä 92/85/ETY johtuvia yhteisön oikeuden sääntöjä. Näin ollen ei ole yhteisöjen
tuomioistuimen asiana lausua siitä, millä tavalla palkankorotus on otettava huomioon viitepalkkaa määritettäessä, eikä arvioida,
onko tämän palkan kattamaa ajanjaksoa muutettava vai onko otettava huomioon, riittävien seikkojen joka tapauksessa puuttuessa
asiakirja-aineistosta, muita tekijöitä, jotka saattaisivat vaikuttaa tämän palkan määrittämiseen.
Mahdollisen palkan vähenemisen huomioon ottamista koskevan kysymyksen osalta yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että EY 234 artiklassa
määrätyn menettelyn yhteydessä sen asiana on tutkia ne olosuhteet, joissa kansallinen tuomioistuin on saattanut kysymykset
sen käsiteltäväksi, jotta se voisi arvioida, onko se toimivaltainen. Se yhteistyön henki, jonka on vallittava ennakkoratkaisumenettelyn
yhteydessä, merkitsee sitä, että kansallinen tuomioistuin omalta osaltaan ottaa huomioon sen, että yhteisöjen tuomioistuimen
tehtävänä on myötävaikuttaa lainkäyttöön jäsenvaltioissa eikä antaa neuvoa-antavia lausuntoja yleisluonteisista tai hypoteettisista
kysymyksistä (asia C‑415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I‑4921, 59 kohta; asia C‑379/98, PreussenElektra, tuomio
13.3.2001, Kok. 2001, s. I‑2099, 38 kohta; asia C‑390/99, Canal Satélite Digital, tuomio 22.1.2002, Kok. 2002, s. I‑607, 18 kohta
ja asia C‑451/99, Cura Anlagen, tuomio 21.3.2002, Kok. 2002, s. I‑3193, 16 kohta).
Esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuimen ratkaistavaksi esitetyn kysymyksen hypoteettista luonnetta tukee se, että
pääasian riita, sellaisena kuin se on selostettu ennakkoratkaisupyynnössä, koskee ainoastaan sitä, ettei palkankorotusta ole
otettu huomioon, eikä kyseessä ole millään tavalla palkan väheneminen. Näissä olosuhteissa kolmannen kysymyksen toiseen osaan
annettavalla vastauksella ei ole vaikutusta pääasian riitaan. Näin ollen tämä osa kysymystä on jätettävä tutkimatta.
Edellä esitetyn perusteella kansallisen tuomioistuimen esittämään kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asiaa koskevan
yhteisön lainsäädännön puuttuessa on toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtävänä vahvistaa kaikkia, erityisesti direktiivistä
92/85/ETY johtuvia yhteisön oikeuden sääntöjä noudattaen, millä tavalla ennen äitiyslomaa tai sen aikana myönnetyt palkankorotukset
on huomioitava niissä palkkaan vaikuttavissa tekijöissä, joiden perusteella määritetään naispuoliselle työntekijälle äitiysloman
aikana suoritettavan palkan määrä.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneelle Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita
oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana
on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on ratkaissut Court of Appealin (England & Wales) (Civil Division) 27.3.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset
seuraavasti:
1)
EY:n perustamissopimuksen 119 artiklaa (EY:n perustamissopimuksen 117–120 artikla on korvattu EY 136–EY 143 artiklalla) on
tulkittava siten, että siltä osin kuin naispuolisen työntekijän äitiysloman aikana saama palkka määritetään ainakin osittain
sen palkan perusteella, jota hän on saanut ennen äitiysloman alkamista, kyseinen määräys edellyttää, että kaikki viitepalkan
kattaman ajanjakson alun ja äitiysloman loppumisen välisenä aikana saadut palkankorotukset on huomioitava määritettäessä niitä
palkkaan vaikuttavia tekijöitä, joiden perusteella kyseisen palkan määrä lasketaan. Tämä edellytys ei rajoitu koskemaan vain
niitä tapauksia, joissa korotusta sovelletaan taannehtivasti viitepalkan kattamaan ajanjaksoon.
2)
Asiaa koskevan yhteisön lainsäädännön puuttuessa on toimivaltaisten kansallisten viranomaisten tehtävänä vahvistaa kaikkia,
erityisesti toimenpiteistä raskaana olevien ja äskettäin synnyttäneiden tai imettävien työntekijöiden turvallisuuden ja terveyden
parantamisen kannustamiseksi työssä (kymmenes direktiivin 89/391/ETY 16 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu erityisdirektiivi)
19 päivänä lokakuuta 1992 annetusta neuvoston direktiivistä 92/85/ETY johtuvia yhteisön oikeuden sääntöjä noudattaen, millä
tavalla ennen äitiyslomaa tai sen aikana myönnetyt palkankorotukset on huomioitava niissä palkkaan vaikuttavissa tekijöissä,
joiden perusteella määritetään naispuoliselle työntekijälle äitiysloman aikana suoritettavan palkan määrä.
Skouris
Jann
Timmermans
Gulmann
Cunha Rodrigues
Rosas
La Pergola
Puissochet
Schintgen
Macken
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 30 päivänä maaliskuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: englanti.