CELEX: 62008CJ0522
Elektroniskie sakari
Telekomunikāciju pakalpojumi
Direktīva 2002/21/EK
Direktīva 2002/22/EK
Līguma par pakalpojumu saņemšanu noslēgšanas pakārtošana līguma par citu pakalpojumu saņemšanu noslēgšanai
Aizliegums
Platjoslas interneta tīkls

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/21/EK
par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva)
(OV L 108, 33. lpp.; turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvu 2002/22/EK
par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma
direktīva) (OV L 108, 51. lpp.; turpmāk tekstā – “universālā pakalpojuma direktīva”).
Šis lūgums radās saistībā ar prāvu starp
Telekomunikacja Polska SA w Warszawie
(turpmāk tekstā – “
TP
”) un
Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej
(Elektronisko komunikāciju regulatora priekšsēdētājs; turpmāk tekstā – “
UKE
priekšsēdētājs”) par aizliegumu
TP
līguma par pakalpojumu sniegšanu slēgšanu pakārtot līguma ar tiešo lietotāju par citu pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesiskais regulējums
Pamatdirektīva un universālā pakalpojuma direktīva
Saskaņā ar pamatdirektīvas 1. panta 1. punktu:
“Ar šo direktīvu izveido saskaņotus noteikumus elektronisko komunikāciju pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu
iekārtu un saistītu pakalpojumu reglamentēšanai. Tā nosaka valsts pārvaldes [regulējošo] iestāžu [(turpmāk tekstā – “VRI”)]
uzdevumus un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā [Savienībā]”.
Atbilstoši pamatdirektīvas 2. panta g) apakšpunktam VRI nozīmē “iestādi vai iestādes, kurām dalībvalsts uzlikusi jebkuru no
reglamentējošiem uzdevumiem, ko nosaka šī direktīva un īpašās direktīvas”.
Pamatdirektīvas 8. pantā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina to, ka, veicot šajā direktīvā un īpašajās direktīvās noteiktos reglamentējošos uzdevumus, [VRI] veic
visus pamatotos pasākumus, kas ir vērsti uz 2., 3. un 4. punktā izklāstīto mērķu sasniegšanu. Šādi pasākumi ir proporcionāli
[samērīgi ar] minētajiem mērķiem.”
[..]
4.      [VRI] pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses,
[..]
b)      nodrošinot augstu aizsardzības līmeni patērētājiem to darījumos ar nodrošinātājiem, jo īpaši nodrošinot vienkāršu un lētu
strīdu izšķiršanas procedūru pieejamību, ko veic iestāde, kas ir neatkarīga no iesaistītajām pusēm;
[..].”
Pamatdirektīvas 15. pants attiecas uz tirgus noteikšanas definēšanu. Tā 3. punktā ir paredzēts:
“[VRI], iespēju robežās ņemot vērā rekomendāciju un vadlīnijas, nosaka attiecīgos tirgus, kas atbilst valsts apstākļiem, jo
īpaši attiecīgos ģeogrāfiskos tirgus to teritorijā, saskaņā ar konkurences tiesību principiem. [VRI] pirms to tirgu noteikšanas,
kas atšķiras no tiem, kas noteikti rekomendācijā, izpilda 6. un 7. pantā minētās procedūras.”
Pamatdirektīvas 16. pantā, kas attiecas uz tirgus analīzes procedūru, ir noteikts:
“1.      Cik vien iespējams drīz pēc rekomendācijas vai jebkādu tās atjauninājumu pieņemšanas [VRI] veic attiecīgo tirgu analīzi, iespēju
robežās ņemot vērā vadlīnijas. Dalībvalstis nodrošina, ka šī analīze attiecīgos gadījumos ir veikta sadarbībā ar valsts kompetentajām
konkurences iestādēm.
2.      Ja [VRI] saskaņā ar [universālā pakalpojuma] direktīvas 16., 17., 18. vai 19. panta vai [Eiropas Parlamenta 2002. gada 7. marta
Padomes] Direktīvas 2002/19/EK (piekļuves direktīva) [(OV L 108, 7. lpp.; turpmāk tekstā – “piekļuves direktīva”)] 7. vai
8. panta prasībām ir jānosaka, vai uzlikt, saglabāt, grozīt vai atsaukt pienākumus uzņēmumiem, tā, pamatojoties uz tās šā
panta 1. punktā minēto tirgus analīzi, nosaka, vai attiecīgais tirgus ir efektīvi konkurētspējīgs.
[..]
4.      Ja [VRI] nosaka, ka tirgus nav efektīvi konkurētspējīgs, tā nosaka uzņēmumus, kam ir būtiska ietekme minētajā tirgū saskaņā
ar 14. pantu, un [VRI] šādiem uzņēmumiem uzliek atbilstīgus īpašus reglamentējošus pienākumus, kas minēti šā panta 2. punktā,
vai patur vai groza šādus pienākumus, ja tādi jau pastāv.
[..]”
Saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 10. panta 1. punktu:
“Dalībvalstis nodrošina to, ka izraudzītie uzņēmumi, sniedzot pakalpojumus un iespējas papildus 4., 5., 6., 7. pantā un 9. panta
2. punktā noteiktajiem, izveido tādus noteikumus un nosacījumus, lai abonentiem nav jāmaksā par pakalpojumiem vai iespējām,
kas nav vajadzīgi vai nav nepieciešami pieprasīto pakalpojumu veikšanai.”
Universālā pakalpojuma direktīvas 17. panta ar nosaukumu “Mazumtirdzniecības pakalpojumu reglamentējošās kontroles” 1. un
2. punktā ir paredzēts:
“1.      Dalībvalstis nodrošina to, ka:
a)      ja saskaņā ar 16. panta 3. punktu veiktās tirgus analīzes rezultātā [VRI] nosaka, ka attiecīgais mazumtirdzniecības tirgus,
kas noteikts saskaņā ar [pamat]direktīvas 15. pantu, nav efektīvi konkurētspējīgs, un
b)      ja [VRI] secina, ka saistības, kas uzliktas saskaņā ar [piekļuves] direktīvu vai šīs direktīvas 19. pantu, neradīs [pamat]direktīvas
8. pantā noteikto mērķu sasniegšanu [neļaus sasniegt pamatdirektīvas 8. pantā noteiktos mērķus],
[VRI] uzliek atbilstīgas reglamentējošas saistības uzņēmumiem, kas noteikti kā uzņēmumi ar būtisku ietekmi tirgū attiecīgajā
mazumtirdzniecības tirgū, saskaņā ar [pamat]direktīvas 14. pantu.
2.      Saskaņā ar 1. punktu uzliktās saistības ir pamatotas uz noteiktās problēmas raksturu un ir samērīgas un attaisnojamas, ņemot
vērā mērķus, kas noteikti saskaņā ar [pamat]direktīvas 8. pantu. Uzliktās saistības var iekļaut prasības, ka noteikti uzņēmumi
neuzliek pārmērīgas cenas, nekavē dalību tirgū vai neierobežo konkurenci, nositot cenas, neizrāda labvēlīgāku attieksmi atsevišķiem
lietotājiem vai nepamatoti neapvieno pakalpojumus. [VRI] šādiem uzņēmumiem var piemērot atbilstīgus mazumtirdzniecības cenu
griestu pasākumus, pasākumus individuālu tarifu kontrolei, vai pasākumus, lai balstītu tarifus uz izmaksām vai cenām salīdzināmos
tirgos, lai aizsargātu lietotāju intereses, veicinot efektīvu konkurenci.”
Universālā pakalpojuma direktīvas 20. panta 1. punktā ir precizēts, ka līgumu jomā to piemēro, neierobežojot Savienības noteikumus
par patērētāju aizsardzību un valsts noteikumus, kas ir saderīgi ar Savienības tiesībām.
Direktīva 2005/29/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīvā 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā
tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK,
98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”) (OV
L 149, 22. lpp.), 2. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā:
[..]
d)      “uzņēmēja komercprakse attiecībā pret patērētājiem” [..] ir jebkura tirgotāja veikta darbība, noklusējums, uzvedība vai apgalvojums,
komerciāls paziņojums, tostarp reklāma un tirgdarbība, kas ir tieši saistīta ar produkta popularizēšanu, pārdošanu vai piegādi
patērētājiem;
[..].”
Atbilstoši šīs direktīvas 4. pantam:
“Dalībvalstis neierobežo nedz pakalpojumu sniegšanas brīvību, nedz brīvu preču apriti tādu iemeslu dēļ, kas ir šīs direktīvas
tuvinātajā jomā.”

Valsts tiesiskais regulējums
2004. gada 16. jūlija Telekomunikāciju likuma (
ustawa
–
Prawo telekomunikacyjne
,
Dz. U.
, Nr. 171, 1800 pozīcija; turpmāk tekstā – “Telekomunikāciju likums”) versijā, kas piemērojama pamata prāvas faktu norises
laikā, 46. panta 2. punktā ir noteikts šādi:
“2.      Lietotāju aizsardzības mērķiem [
UKE
] priekšsēdētājs telekomunikāciju uzņēmumam ar būtisku ietekmi tirgū tiešo lietotāju aizsardzībai ar lēmumu var noteikt šādus
pienākumus mazumtirdzniecības pakalpojumu tirgū:
[..]
5)      nelikt tiešajiem lietotājiem izmantot pakalpojumus, kas viņiem nav nepieciešami.
[..]”
Telekomunikāciju likuma 57. panta 1. punktā ir paredzēts:
“1.      Uzņēmumi, kas piedāvā pakalpojumus, nevar pieprasīt, ka līguma slēgšana par sabiedrībai pieejamu telekomunikāciju pakalpojumu
sniegšanu, ieskaitot pieslēguma nodrošināšanu publiskajiem telekomunikāciju tīkliem, ir atkarīga no tā, ka:
1)      tiešajiem lietotājiem ir jānoslēdz līgums par citu pakalpojumu sniegšanu vai jāiegādājas ierīce pie noteikta operatora.
[..]”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi

UKE
priekšsēdētājs 2006. gada 28. decembrī pieņēma lēmumu, ar kuru sabiedrībai
TP
lika izbeigt tiesību pārkāpumus, kuri izpaudās tādējādi, ka līgumu noslēgšana par piekļuvi ātrgaitas interneta tīklam “neostrada tp”
bija pakārtota līguma par telefona pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai. Uz
TP
lūguma pamata atkārtoti izskatīt lietu
UKE
priekšsēdētājs ar 2007. gada 14. marta lēmumu apstiprināja 2006. gada 28. decembra lēmumu.
Ar 2007. gada 13. aprīlī
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
(Varšavas vojevodistes administratīvā tiesa) celto prasību
TP
prasīja atcelt abus
UKE
priekšsēdētāja lēmumus un iebilda pret to, ka, lai gan ir nesaderība ar universālā pakalpojuma direktīvu, esot piemērots
Telekomunikāciju likuma 57. panta 1. punkta 1. apakšpunkts.
Wojewódzki Sąd Administracyjny w Warszawie
prasību noraidīja un nosprieda, ka
UKE
priekšsēdētājs esot pareizi piemērojis šo pantu.
2008. gada 8. janvārī
TP
iesniedza kasācijas sūdzību par šo pēdējo minēto lēmumu
Naczelny Sąd Administracyjny
, kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Kopienu tiesības pieļauj dalībvalstīm aizliegt visiem uzņēmumiem, kas sniedz telekomunikāciju pakalpojumus, noteikt, ka
līgumu slēgšana par pakalpojumu sniegšanu ir atkarīga no cita pakalpojuma pirkšanas (pakalpojumu saistītā pārdošana), it īpaši,
vai šāds [pirkuma] pienākums nepārsniedz to, kas ir nepieciešams telekomunikāciju direktīvu paketē (piekļuves direktīva, Eiropas
Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu
(“atļauju izsniegšanas direktīva”; OV L 108, 21. lpp.), pamatdirektīva un universālā pakalpojuma direktīva) paredzēto mērķu
sasniegšanai?
2)      Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir apstiprinoša, vai, ņemot vērā Kopienu tiesības, [VRI] ir atbildīga par aizlieguma ievērošanas
pārraudzību, kas paredzēts [Telekomunikāciju likuma] 57. panta 1. punkta 1. apakšpunktā?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai direktīvas par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz
elektroniskajiem sakariem ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām netiek pieļauti tādi kā pamata lietā minētie valsts tiesību
akti, saskaņā ar kuriem ir aizliegts līguma par pakalpojumu sniegšanu slēgšanu pakārtot līguma ar tiešo lietotāju par citu
pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka prāvas pirmsākumi ir meklējami
TP
apgalvojumos par to, ka Telekomunikāciju likuma 57. panta 1. punkta 1. apakšpunkts, proti, esot nesaderīgs ar pamatdirektīvas
15. un 16. pantu, kā arī universālā pakalpojuma direktīvas 10. un 17. pantu. Faktiski prasītāja pamata lietā apgalvo, ka ar
šīm pēdējām minētajām tiesību normām netiek pieļauts tās valsts tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru nevienam uzņēmumam,
neveicot konkurences intensitāti tirgū un neatkarīgi no to vietas tirgū, ir liegts saistīt savus pakalpojumus.
No tā izriet, ka atbildes sniegšanai uz uzdoto jautājumu būtu jāinterpretē pamatdirektīvas un universālā pakalpojuma direktīvas
normas.
Saskaņā ar pamatdirektīvas 1. panta 1. punktu šīs direktīvas mērķis ir izveidot saskaņotus noteikumus elektronisko sakaru
pakalpojumu, elektronisko komunikāciju tīklu, saistītu iekārtu un saistītu pakalpojumu reglamentēšanai. Tā nosaka VRI uzdevumus
un izveido procedūru kopumu, lai nodrošinātu saskaņotu reglamentējošo noteikumu piemērošanu visā Savienībā. Tādējādi ar pamatdirektīvu
VRI tiek piešķirtas īpašas elektronisko sakaru tirgu regulējošas funkcijas.
Saskaņā ar pamatdirektīvas 15. pantu un it īpaši tā 3. punktu VRI, cieši sadarbojoties ar Eiropas Komisiju, elektronisko sakaru
jomā ir jānosaka attiecīgie tirgi. Saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu VRI veic šādi noteikto tirgu analīzi un nosaka, vai
šie tirgi ir efektīvi konkurētspējīgi. Ja tirgus nav efektīvi konkurētspējīgs, attiecīgā VRI uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme
minētajā tirgū,
ex ante
nosaka reglamentējošus pienākumus.
Attiecībā uz universālā pakalpojuma direktīvu ir jānorāda, ka tās 1. panta 1. punktā ir paredzēts, ka pamatdirektīvas ietvaros
universālā pakalpojuma direktīva attiecas uz elektronisko telekomunikāciju tīklu un pakalpojumu nodrošināšanu tiešajiem lietotājiem.
Tās mērķis ir nodrošināt sabiedrībai pieejamu labas kvalitātes pakalpojumu pieejamību Savienībā ar efektīvu konkurenci un
izvēli, un risināt jautājumus attiecībā uz apstākļiem, kādos tirgus nepietiekami apmierina tiešo lietotāju vajadzības. Universālā
pakalpojuma direktīvā ir noteiktas tiešo lietotāju tiesības un atbilstoši uzņēmumu pienākumi, kas nodrošina sabiedrībai pieejamus
elektronisko komunikāciju tīklus un pakalpojumus.
Saskaņā ar universālā pakalpojuma direktīvas 10. panta 1. punktu dalībvalstis nodrošina to, ka izraudzītie uzņēmumi, sniedzot
pakalpojumus un iespējas papildus šīs direktīvas 4., 5., 6., 7. pantā un 9. panta 2. punktā noteiktajiem, izveido tādus noteikumus
un nosacījumus, lai abonentiem nav jāmaksā par pakalpojumiem vai iespējām, kas nav vajadzīgi vai nav nepieciešami pieprasīto
pakalpojumu veikšanai.
Minētās direktīvas 17. pants ir par mazumtirdzniecības pakalpojumu reglamentējošām kontrolēm. Saskaņā ar šī panta 1. punktu
VRI nosaka atbilstīgas reglamentējošas saistības uzņēmumiem, kas noteikti kā uzņēmumi ar būtisku ietekmi tirgū, saskaņā ar
[pamat]direktīvas 14. pantu, ja veiktās šī tirgus analīzes rezultātā VRI nosaka, ka tas nav efektīvi konkurētspējīgs, un ja
VRI secina, ka saistības, kas noteiktas saskaņā ar piekļuves direktīvu vai universālā pakalpojuma direktīvas 19. pantu, neļaus
sasniegt pamatdirektīvas 8. pantā noteiktos mērķus.
Šajā sakarā universālā pakalpojuma direktīvas 17. panta 2. punktā tostarp ir paredzēts, ka saskaņā ar šī panta 1. punktu noteiktās
saistības var iekļaut prasības, ka noteikti attiecīgie uzņēmumi nepamatoti neapvieno pakalpojumus. Tādējādi saskaņā ar šādu
tiesību normu VRI – pēc tam, kad tā noteikusi, ka tirgus nav konkurētspējīgs, – uzņēmumiem ar būtisku ietekmi šajā tirgū var
noteikt reglamentējošas saistības nepamatoti nesaistīt savus pakalpojumus.
Tādējādi ir jāizvērtē, vai tāds kā pamata lietā minētais tiesiskais regulējums ietekmē pilnvaras, kas attiecīgajai VRI ir
piešķirtas saskaņā ar iepriekš minētajām pamatdirektīvas un universālā pakalpojuma direktīvas tiesību normām.
Šajā sakarā jāatzīst, ka, pirmkārt, šāds tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru vispārīgā un nediskriminējošā veidā ir aizliegta
pakalpojumu saistītā pārdošana, nekādi neietekmē attiecīgās VRI pilnvaras noteikt un analizēt dažādus elektronisko sakaru
tirgus attiecīgi saskaņā ar pamatdirektīvas 15. un 16. pantu. Tas arī nekādi neietekmē minētās VRI – pēc tam, kad tā ir veikusi
tirgus analīzi, – pilnvaras noteikt uzņēmumiem, kam ir būtiska ietekme šajā tirgū,
ex ante
reglamentējošus pienākumus saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu un universālā pakalpojuma direktīvas 17. pantu.
Otrkārt, kā to norādījis
UKE
priekšsēdētājs un Polijas valdība, Telekomunikāciju likuma 57. panta 1. punkta 1. apakšpunktā paredzētā aizlieguma mērķis
ir labāk aizsargāt patērētājus to attiecībās ar telekomunikāciju pakalpojumu uzņēmumiem. Lai arī, veicot savus uzdevumus,
VRI saskaņā ar pamatdirektīvas 8. panta 4. punkta b) apakšpunktu pārstāv Eiropas Savienības pilsoņu intereses, nodrošinot
augstu aizsardzības līmeni patērētājiem, tomēr pamatdirektīvā un universālā pakalpojuma direktīvā nav paredzēta pilnīga ar
patērētāju aizsardzību saistītu aspektu saskaņošana. Faktiski universālā pakalpojuma direktīvas 20. pantā, kas attiecas uz
līgumiem, kuri noslēgti starp patērētājiem un elektronisko sakaru pakalpojumu nodrošinātājiem, ir noteikts, ka to piemēro,
neierobežojot Savienības noteikumus par patērētāju aizsardzību, kā arī valsts noteikumus, kas ir saskaņā ar Savienības tiesībām.
No tā izriet, ka ar pamatdirektīvu un universālā pakalpojuma direktīvu nevar aizliegt tādu kā pamata lietā minēto tiesisko
regulējumu, saskaņā ar kuru tiešo lietotāju aizsardzībai ir aizliegts, ka uzņēmums līguma par telekomunikāciju pakalpojumu
sniegšanu slēgšanu pakārto līguma ar tiešo lietotāju par citu pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai.
Attiecībā uz tāda kā pamata lietā valsts tiesiskā regulējuma saderīgumu ar Savienības tiesisko regulējumu par patērētāju aizsardzību
jāatgādina, ka Tiesa jau ir nospriedusi, ka Direktīva 2005/29 jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj tādu valsts tiesisko
regulējumu, kurā, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā lietas īpašos apstākļus, pārdevējam tiek aizliegts sniegt patērētājam
jebkādu saistīto piedāvājumu (2009. gada 23. aprīļa spriedums apvienotajās lietās C‑261/07 un C‑299/07
VTB‑VAB
un
Galatea
, Krājums, I–2949. lpp., 68. punkts).
Šajā gadījumā ir jāprecizē, ka, ņemot vērā faktu, ka strīdīgie lēmumi pamata lietā tika pieņemti pirms Direktīvas 2005/29
transponēšanas termiņa beigām, tā ir piemērojama tikai, sākot no šī datuma, proti, 2007. gada 12. decembra.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka pamatdirektīva un universālā pakalpojuma
direktīva ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā Telekomunikāciju likuma 57. panta
1. punkta 1. apakšpunkts, saskaņā ar kuru ir aizliegts līguma par pakalpojumu sniegšanu slēgšanu pakārtot līguma ar tiešo
lietotāju par citu pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai. Tomēr Direktīva 2005/29 ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj
tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā lietas īpašos apstākļus, pārdevējam tiek
aizliegts sniegt patērētājam jebkādu saistīto piedāvājumu.

Par otro jautājumu
Ņemot vērā uz pirmo prejudiciālo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā
uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (“pamatdirektīva”) un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta
Direktīva 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem
(“universālā pakalpojuma direktīva”) ir jāinterpretē tādējādi, ka ar tām tiek pieļauts tāds valsts tiesiskais regulējums kā
2004. gada 16. jūlija Telekomunikāciju likuma (
ustawa
–
Prawo telekomunikacyjne
) 57. panta 1. punkta 1. apakšpunkts, saskaņā ar kuru ir aizliegts līguma par pakalpojumu sniegšanu slēgšanu pakārtot līguma
ar tiešo lietotāju par citu pakalpojumu sniegšanu noslēgšanai.
Tomēr Eiropas Parlamenta un Padomes 2005. gada 11. maija Direktīva 2005/29/EK, kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi
iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK,
98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“negodīgas komercprakses direktīva”), ir
jāinterpretē tādējādi, ka ar to nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kurā, izņemot konkrētus gadījumus un neņemot vērā
lietas īpašos apstākļus, pārdevējam tiek aizliegts sniegt patērētājam jebkādu saistīto piedāvājumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – poļu.