CELEX: 62005CJ0003
Brüsseli konventsioon
Teises osalisriigis tehtud kohtuotsuse täitmist lubav määrus
Kättetoimetamata jätmine või kättetoimetamise korra rikkumine
Teadasaamine
Kaebuse esitamise tähtaeg

Eelotsusetaotlus puudutab 27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja
kaubandusasjades (EÜT 1972, L 299, lk 32), mida on muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa
ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi ühinemise kohta (EÜT L 304, lk 1, ja muudetud tekst lk 77), 25. oktoobri
1982. aasta konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 388, lk 1) ja 26. mai 1989. aasta konventsiooniga Hispaania
Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta (EÜT L 285, lk 1, edaspidi „Brüsseli konventsioon”), artikli 36 tõlgendamist.
Taotlus esitati G. Verdoliva ja J. M Van der Hoeven BV (edaspidi „Van der Hoeven”), Banco di Sardegna ning San Paolo IMI SpA,
varem Instituto San Paolo di Torino, vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab Arrondissementsrechtbank ’s­Gravenhage (Madalmaad)
tehtud kohtuotsuse, millega G. Verdolivalt mõisteti Van der Hoeveni kasuks välja 365 000 Hollandi kuldnat, täitmist Itaalias.

Õiguslik raamistik

Brüsseli konventsioon
Brüsseli konventsiooni artikli 26 esimene lõik sätestab, et osalisriigis tehtud kohtuotsust tunnustatakse teistes osalisriikides,
nõudmata ühegi erimenetluse järgimist.
Nimetatud konventsiooni artikli 27 punkt 2 täpsustab, et otsust ei tunnustata, kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale
ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et
ta oleks saanud end kaitsta.
Sama konventsiooni artikli 31 esimene lõik näeb ette, et osalisriigis tehtud ning selles riigis täitmisele pööratavat otsust
täidetakse teises osalisriigis, kui see on kuulutatud huvitatud isiku taotlusel selles riigis täitmisele pööratavaks.
Brüsseli konventsiooni artikli 34 kohaselt:
„Kohus, kellele taotlus esitatakse, teeb oma määruse viivitamata; poolel, kelle vastu täitmist taotletakse, ei ole menetluste
selles staadiumis õigust teha taotluse kohta mingeid esildisi.
Taotluse võib tagasi lükata vaid mõnel artiklites 27 ja 28 nimetatud põhjusel.
[...]”
Kõnealuse konventsiooni artikkel 35 sätestab, et asjaomane kohtuteenistuja teatab taotlejale taotluse kohta tehtud määrusest
viivitamata selles riigis sätestatud korras, kus kohtuotsuse täitmist taotletakse.
Konventsiooni artikkel 36 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui kohtuotsuse täitmiseks on antud luba, võib täitemenetluse võlgnik kaevata määruse edasi ühe kuu jooksul alates selle
kättesaamisest.
Kui kõnealuse isiku alaline asukoht on muus liikmesriigis kui selles, kus anti kohtuotsuse täitmist lubav määrus, on kaebuse
esitamise tähtaeg kaks kuud alates kuupäevast, mil määrus edastati isikule või tema elukohta. Olenemata kaugusest ei või tähtaega
pikendada.”
Brüsseli konventsiooni artikli 40 esimene lõik näeb ette, et kui kohtuotsuse täitmise taotlus on jäetud rahuldamata, võib
taotleja esitada kaebuse.

Itaalia menetlusõigus
Itaalia tsiviilkohtumenetluse koodeksi (Codice di procedura civile, edaspidi „CPC”) artikli 143 kohaselt toimetatakse isikutele,
kelle alaline asukoht ja elukoht on teadmata, dokument kätte kohtutäituri kaudu, kes esitab dokumendi ühe koopia isiku viimase
elukoha valla- või linnavalitsusse ja paneb teise koopia üles oma ametlikule teadetetahvlile.
CPC artikkel 650 sätestab, et maksekäsu adressaat võib selle täitmise vaidlustada ka peale selles sätestatud tähtaja möödumist,
kui ta tõendab, et ta ei saanud sellest piisavalt aegsasti teada eelkõige kättetoimetamise korra rikkumise tõttu. Selline
kaebus ei ole aga vastuvõetav, kui esimesest täitetoimingust arvates on möödunud kümnepäevane tähtaeg.

Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Arrondissementsrechtbank ’s­Gravenhage mõistis 14. septembri 1993. aasta otsusega G. Verdolivalt Van der Hoeveni kasuks välja
365 000 Hollandi kuldnat, millele lisandusid intress ja kõrvalkulud.
Corte d’appello di Cagliari pööras 24. mail 1994 selle kohtuotsuse Itaalia territooriumil täitmisele, lubades preventiivselt
arestida G. Verdoliva vara 220 000 000 Itaalia liiri suuruse summa ulatuses.
Esimene katse toimetada täitmisele pööramise määrus kätte G. Verdoliva elukohas Capoterras (Itaalia) jäi tulemuseta. 14. juulil
1994 koostatud kättetoimetamise protokolli kohaselt oli G. Verdoliva enam kui aasta eest kolinud mujale, kuid oli endiselt
jäänud registreerituks selles omavalitsuses.
Vastavalt CPC artiklile 143 asuti seega teise kättetoimetamise juurde. 27. juuli 1994. aasta kättetoimetamise protokolli järgi
esitas kohtutäitur dokumendi koopia Capoterra linnavalitsusse ja pani teise koopia üles oma ametlikule teadetetahvlile.
Kuna G. Verdoliva 30 päeva jooksul arvates selliselt läbiviidud kättetoimetamisest kaebust ei esitanud, asus Van der Hoeven
G. Verdoliva vastu täitmisele ja liitus juba käimasoleva täitemenetlusega, mille olid tema vastu algatanud Banco di Sardegna
ja San Paolo IMI SpA.
G. Verdoliva vaidlustas täitmise 4. detsembril 1996 Tribunale civile di Cagliarile (Itaalia) esitatud kaebusega põhjendusel,
et täitmisele pööramise määrust ei olnud ei talle kätte toimetatud ega esitatud Capoterra linnavalitsusele, millest tulenevalt
on 27. juuli 1994. aasta kättetoimetamise protokoll võltsing.
Tribunale civile di Cagliari jättis selle kaebuse 7. juuni 2002. aasta otsusega rahuldamata, kuna vaidlustamise tähtaeg oli
möödunud. Selle kohtu arvates oleks mõistagi võimalik sarnaselt CPC artikliga 650 ka hilisem vaidlustamine juhul, kui täitmisele
pööramise määrusest ei saadud piisavalt aegsasti teada või kui oli rikutud kättetoimetamise korda. Sellise kaebuse esitamise
tähtaeg ei oleks aga mingil juhul saanud ületada 30 päeva arvates esimesest täitetoimingust, mis võimaldas G. Verdolival sellest
määrusest teada saada.
G. Verdoliva esitas selle otsuse peale Corte d’appello di Cagliarile apellatsioonkaebuse, milles ta kordas esimeses astmes
esitatud väiteid, lisades, et kättetoimetamine on tühine ka seetõttu, et on rikutud CPC artiklit 143 nii nagu seda on tõlgendanud
Corte suprema di cassazione. Kohtutäitur ei olnud tegelikult läbi viinud vajalikke otsinguid, et teha kindlaks, kas adressaati
ei ole tõesti võimalik leida, ega kajastanud neid otsinguid 27. juuli 1994. aasta kättetoimetamise protokollis.
Olles arvamusel, et kohtuvaidluse lahendamine sõltub Brüsseli konventsiooni artikli 36 tõlgendusest, otsustas Corte d’appello
di Cagliari menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas [Brüsseli] konventsioon sätestab „kohtudokumentidest teadasaamise” iseseisva mõistena või viitab ta selle mõiste sisustamisel
siseriiklikele õigusnormidele?
2.      Kas [Brüsseli] konventsiooni sätetest, eriti artiklist 36, võib järeldada, et [selles artiklis] sätestatud täitmisele pööramise
määruse kättetoimetamine võib toimuda muul samaväärsel viisil?
3.      Kas täitmisele pööramise määrusest teadasaamine põhjustab olukorras, kus kättetoimetamist ei ole toimunud või kus seda on
tehtud ettenähtud korda rikkudes, siiski selles artiklis sätestatud tähtaja kulgema hakkamise või, juhul kui see nii ei ole,
kas [Brüsseli] konventsioonist tuleb järeldada, et täitmisele pööramise määrusest teadasaamise tingimused on selles reguleeritud
ammendavalt?”

Eelotsuse küsimused
Siseriiklik kohus küsib nende küsimustega, mida tuleb käsitleda koos, sisuliselt seda, kas kohtuotsuse täitmist lubava määruse
kättetoimetamata jätmise või kättetoimetamise korra rikkumise korral piisab Brüsseli konventsiooni artiklis 36 sätestatud
tähtaja kulgema hakkamiseks üksnes asjaolust, et täitemenetluse võlgnik on sellest määrusest teada saanud.
Kohe alguses tuleb tõdeda, et nendele küsimustele ei ole võimalik vastata üksnes Brüsseli konventsiooni artikli 36 sõnastuse
põhjal.
Kuigi see artikkel sätestab, et kaebuse esitamise tähtaeg hakkab kohtuotsuse täitmist lubava määruse puhul kulgema alates
selle määruse kättesaamisest, ei määratle see säte kättetoimetamise mõistet ega täpsusta tingimusi, millele see peab nende
tagajärgede tekkimiseks vastama, välja arvatud juhul, kui poole, kelle vastu täitmist taotletakse, alaline asukoht on muus
liikmesriigis kui selles, kus anti kohtuotsuse täitmist lubav määrus, mille puhul tuleb määrus kaebuse esitamise tähtaja kulgema
hakkamiseks kätte toimetada isikule või tema elukohta.
Veelgi enam, vastupidiselt Brüsseli konventsiooni artikli 27 punktile 2 ei sisalda artikkel 36 mingit sõnaselget tingimust
kättetoimetamise nõuetekohasuse kohta.
Seetõttu tuleb Brüsseli konventsiooni artiklit 36 tõlgendada selle konventsiooni ülesehituse ja eesmärkide valguses.
Tulenevalt Brüsseli konventsiooni preambulist on konventsiooni eesmärk tagada kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise ja täitmisega
seotud formaalsuste lihtsustamine. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole see eesmärk siiski saavutatav kaitseõigusi
ükskõik millisel viisil nõrgendades (vt eelkõige 11. juuni 1985. aasta otsus kohtuasjas 49/84: Debaecker ja Plouvier, EKL
1985, lk 1779, punkt 10 ja 13. oktoobri 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑522/03: Scania Finance France, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punkt 15).
Konkreetsemalt kohtuotsuste täitmise valdkonnas on kõnealuse konventsiooni põhieesmärk tagada kohtuotsuste vaba liikumine,
sätestades selleks lihtsa ja kiire täitmisele pööramise menetluse, kuid andes siiski poolele, kelle vastu täitmist taotletakse,
kaebuse esitamise võimaluse (vt eelkõige 2. juuli 1985. aasta otsus kohtuasjas 148/84: Deutsche Genossenschaftsbank, EKL 1985,
lk 1981, punkt 16, ja 28. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑7/98: Krombach, EKL 2000, lk I‑1935, punkt 19).
Tunnustamise ja täitmise valdkonnas Brüsseli konventsiooniga kehtestatud korra kohta tuleb esile tuua, et peale kõnealuse
konventsiooni artikli 36 on ka selle teistes sätetes ette nähtud, et dokumendid ja määrused tuleb kostjale kätte toimetada.
Nõnda tuleneb antud konventsiooni artikli 27 punktist 2 ja artikli 34 teisest lõigust, et kohtuotsuseid ei tunnustata ega
täideta teises osalisriigis, kui otsus on tehtud tagaselja ning kostjale ei olnud menetluse algatamist käsitlevat või võrdväärset
dokumenti nõuetekohaselt kätte toimetatud piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud end kaitsta. Euroopa Kohus on selle kohta
otsustanud, et kui kostjale ei olnud nõuetekohaselt kätte toimetatud menetluse algatamist käsitlevat dokumenti, siis ei või
osalisriigis tehtud tagaseljaotsust teises osalisriigis tunnustada, olgugi et kostja oli tehtud otsusest hiljem teada saanud
ja jätnud olemasolevad kaebevõimalused kasutamata (3. juuli 1990. aasta otsus kohtuasjas C‑305/88: Lancray, EKL 1990, lk I‑2725,
punkt 23, ja 12. novembri 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑123/91: Minalmet, EKL 1992, lk I‑5661, punkt 21).
Täitmise valdkonnas Brüsseli konventsiooniga kehtestatud korra kohta tuleb aga tõdeda, et selles osas on taotleja ja isiku,
kelle vastu täitmist taotletakse, huvide kaitse korraldatud erinevalt.
Poole suhtes, kelle vastu täitmist taotletakse, tuleb antud konventsiooni artiklist 36 lähtuvalt kasutada ametlikku kohtuotsuse
täitmist lubava määruse „kättetoimetamise” mehhanismi. Seevastu konventsiooni artiklist 35 tuleneb, et taotluse kohta tehtud
määrusest tuleb taotlejale üksnes „teatada”.
Lisaks on poolel, kelle vastu täitmist taotletakse, Brüsseli konventsiooni artikli 36 kohaselt sõltuvalt sellest, kas ta alaline
asukoht on või ei ole osalisriigis, kus kohtuotsuse täitmist lubav määrus on tehtud, selle kättesaamisest alates ühe- või
kahekuuline tähtaeg selle peale kaebuse esitamiseks. Sellel tähtajal on rangelt kohustuslik iseloom (4. veebruari 1988. aasta
otsus kohtuasjas 145/86: Hoffmann, EKL 1988, lk 645, punktid 30 ja 31). Seevastu taotleja õiguse kohta esitada kaebus määruse
peale, millega ei antud luba täitmiseks, selgub nii kõnealuse konventsiooni artikli 40 lõike 1 sõnastusest kui ka Jenardi
aruandest Brüsseli konventsiooni kohta (EÜT 1979, C 59, lk 1, 53), et selle suhtes ei ole kehtestatud mingit aegumistähtaega.
Seda, kas kohtuotsuse täitmist lubava määruse kättetoimetamata jätmise või kättetoimetamise korra rikkumise korral piisab
Brüsseli konventsiooni artiklis 36 sätestatud tähtaja kulgema hakkamiseks üksnes sellest, et täitemenetluse võlgnik on sellest
määrusest teada saanud, tuleb otsustada eelnevaid kaalutlusi arvestades.
Esiteks on üheselt selge, nagu tõdeb ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 56, et kohtuotsuse täitmist lubava määruse kättetoimetamise
nõude ülesanne on ühelt poolt kaitsta selle poole õigusi, kelle vastu täitmist taotletakse ja teiselt poolt võimaldada Brüsseli
konventsiooni artiklis 36 kehtestatud rangelt kohustusliku tähtaja täpset arvutamist tõendite alusel.
Selline kaksikülesanne koos eesmärgiga lihtsustada nõudeid, mis kehtivad teistes osalisriikides tehtud kohtuotsuste täitmise
suhtes, seletab, miks on Brüsseli konventsioonis, nagu nähtub käesoleva otsuse punktist 32, kohtuotsuse täitmist lubava määruse
sellele poolele edastamisele, kelle vastu täitmist taotletakse, kehtestatud rangemad tingimused, kui sama määruse edastamisel
taotlejale.
Teiseks tuleb märkida, et tähtsuse omistamine üksnes sellele, kas täitemenetluse võlgnik on kohtuotsuse täitmist lubavast
määrusest teada saanud, võib muuta kättetoimetamise nõude sisutühjaks. Kokkuvõttes oleksid taotlejad selle tagajärjel rohkem
altid loobuma nõuetekohasest kättetoimetamisest (vt selle kohta Brüsseli konventsiooni artikli 27 punkti 2 kontekstis eespool
viidatud Lancray kohtuotsus, punkt 20).
Lisaks muudaks see antud konventsiooni artiklis 36 sätestatud tähtaja täpse arvutamise palju raskemaks, takistades niiviisi
Brüsseli konventsiooni sätete ühetaolist kohaldamist (vt selle kohta eespool viidatud Lancray kohtuotsus, punkt 20).
Esitatud küsimustele tuleb seega vastata, et Brüsseli konventsiooni artiklit 36 tuleb tõlgendada selliselt, et see nõuab kohtuotsuse
täitmist lubava määruse nõuetekohast kättetoimetamist vastavalt selle osalisriigi menetlusnormidele, milles kohtuotsuse täitmist
taotletakse, ja seetõttu ei piisa kohtuotsuse täitmist lubava määruse kättetoimetamata jätmise või kättetoimetamise korra
rikkumise korral antud artiklis sätestatud tähtaja kulgema hakkamiseks üksnes sellest, et isik, kelle vastu täitmist taotletakse,
on sellest määrusest teada saanud.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
27. septembri 1968. aasta konventsiooni kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades, mida on
muudetud 9. oktoobri 1978. aasta konventsiooniga Taani Kuningriigi, Iirimaa ning Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi
ühinemise kohta, 25. oktoobri 1982. aasta konventsiooniga Kreeka Vabariigi ühinemise kohta ja 26. mai 1989. aasta konventsiooniga
Hispaania Kuningriigi ja Portugali Vabariigi ühinemise kohta, artiklit 36 tuleb tõlgendada selliselt, et see nõuab kohtuotsuse
täitmist lubava määruse nõuetekohast kättetoimetamist vastavalt selle osalisriigi menetlusnormidele, milles kohtuotsuse täitmist
taotletakse, ja seetõttu ei piisa kohtuotsuse täitmist lubava määruse kättetoimetamata jätmise või kättetoimetamise korra
rikkumise korral antud artiklis sätestatud tähtaja kulgema hakkamiseks üksnes sellest, et isik, kelle vastu täitmist taotletakse,
on sellest määrusest teada saanud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.