CELEX: 61995CJ0409
Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm
Vienlīdz kvalificēti kandidāti vīrieši un kandidātes sievietes
Prioritāte kandidātēm sievietēm
Izņēmuma klauzula

Ar 1995. gada 21. decembra rīkojumu, kas Tiesā saņemts 1995. gada 29. decembrī,
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
vērsās Tiesā, lai tā saskaņā ar EK līguma 177. pantu sniegtu prejudiciālu nolēmumu par to, kā interpretēt 2. panta 1. un 4. punktu
Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.; turpmāk
tekstā – “Direktīva”).
Šis jautājums radās, izskatot lietu starp Helmutu Maršalu [
H. Marschall
] un Ziemeļreinas–Vestfālenas zemi (turpmāk tekstā – “Ziemeļreina–Vestfālene”) attiecībā uz viņa pieteikumu augstākas kategorijas
amatam skolā Švertē [
Schwerte
], Vācijā.
Ziemeļreinas–Vestfālenes
Beamtengesetz
[Civildienesta ierēdņu likums] 25. panta 5. punkta otrais teikums tādā versijā, kas publicēta 1981. gada 1. maijā (
GVNW
, 234. lpp.), kurā jaunākie grozījumi izdarīti ar 1. pantu 1995. gada 7. februāra Septītajā likumā par dažiem civildienesta
noteikumu grozījumiem (
GVNW
, 102. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais noteikums”), nosaka:
“Ja par paaugstināšanu kompetentās iestādes nozarē sieviešu skaits konkrētās kategorijas amatā noteiktā profesijas grupā ir
mazāks nekā vīriešu skaits, tad vienādu spēju, kompetences un profesionālā snieguma gadījumā priekšroka paaugstināšanā jādod
sievietēm, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu.”
Saskaņā ar Ziemeļreinas–Vestfālenes apsvērumiem šajā noteikumā paredzētais prioritātes princips ir ieviesis papildu paaugstināšanas
kritēriju – sieviešu dzimumu, lai novērstu nevienlīdzību attiecībā pret kandidātēm sievietēm salīdzinājumā ar kandidātiem
vīriešiem. Proti, ja kvalifikācija ir vienāda, darba devējiem ir tendence paaugstināt amatā vīriešus, nevis sievietes, jo
tiek piemēroti tradicionāli paaugstināšanas kritēriji, kas praksē sievietēm rada neizdevīgākus apstākļus, piemēram, vecums,
darba stāžs un tas, ka kandidāts ir ģimenes “galva” un vienīgais mājsaimniecības apgādnieks.
Nosakot, ka priekšroka dodama sieviešu paaugstināšanai, “izņemot gadījumus, kad apsvērumi attiecībā uz kandidāta vīrieša personību
liek izšķirties viņam par labu”, likumdevējs, pēc Ziemeļreinas–Vestfālenes [pārstāves] domām, ir apzināti izvēlējies juridiski
neprecīzu formulējumu, lai nodrošinātu pietiekami lielu elastīgumu un it īpaši lai atstātu administrācijai rīcības brīvību,
ļaujot ņemt vērā apsvērumus attiecībā uz kandidāta personību. Tātad, neņemot vērā prioritātes principu, administrācija vienmēr
var izvēlēties kandidātu vīrieti, pamatojoties uz paaugstināšanas kritērijiem – tradicionālajiem vai kādiem citiem.
No rīkojuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka H. Maršals strādā par skolotāju štata vietā Ziemeļreinā–Vestfālenē
un viņa darba alga ir atbilstoša pamata kategorijai A 12 pakāpē.
1994. gada 8. februārī viņš pieteicās uz paaugstinājumu amatā darbam A 13 pakāpē (“skolotājs, kas kvalificēts mācīt pirmās
kategorijas vidusskolā un ir šādi nodarbināts”) Švertes skolā. Taču
Bezirksregierung Arnsberg
viņu informēja, ka šajā amatā ir plānots iecelt kandidāti sievieti.
H. Maršals iesniedza sūdzību, ko
Bezirksregierung
noraidīja ar 1994. gada 29. jūlija lēmumu, pamatojoties uz to, ka, ņemot vērā apstrīdēto noteikumu, amatā noteikti ir jāpaaugstina
kandidāte sieviete, jo atbilstoši oficiālajam profesionālās piemērotības novērtējumam šī kandidāte un H. Maršals ir bijuši
vienlīdz kvalificēti un brīdī, kad vakance tikusi izsludināta, A 13 pakāpē sieviešu skaits bijis mazāks nekā vīriešu skaits.
Pēc tam H. Maršals
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
iesniedza sūdzību, lai panāktu, ka Ziemeļreinai–Vestfālenei tiktu uzlikts pienākums viņu paaugstināt minētajā amatā.
Iesniedzējtiesa, konstatējusi, ka H. Maršals un izvēlētā sieviete kandidāte ir vienlīdz kvalificēti amata izpildei, uzskata,
ka prāvas iznākums ir atkarīgs no apstrīdētā noteikuma atbilstības direktīvas 2. panta 1. un 4. punktam.
Pamatojoties uz Tiesas 1995. gada 17. oktobra spriedumu lietā C‑450/93
Kalanke
(
Recueil
, I‑3051. lpp.),
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
norāda, ka prioritātei, ko apstrīdētais noteikums principā paredz sievietēm, iespējams, ir diskriminācijas pazīmes Direktīvas
2. panta 1. punkta nozīmē. Iespēja izņēmuma gadījumos dot priekšroku kandidātiem vīriešiem šādu diskrimināciju nenovērš.
Iesniedzējtiesa apšauba arī, vai uz apstrīdēto noteikumu attiecas izņēmums, kas paredzēts direktīvas 2. panta 4. punktā un
attiecas uz pasākumiem, kuru mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un sievietēm. Kandidātu novērtēšanas bāze
ir nepieļaujami sašaurināta, jo ir ņemta vērā tikai vīriešu un sieviešu skaitliskā proporcija attiecīgajā līmenī. Turklāt
apstrīdētais noteikums neuzlabo sieviešu iespējas konkurēt darba tirgū un veidot karjeru ar tādiem pašiem nosacījumiem kā
vīriešiem, bet nosaka rezultātu, turpretim Direktīvas 2. panta 4. punkts pieļauj tikai pasākumus vienlīdzīgu iespēju veicināšanai.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai 2. panta 1. un 4. punkts Eiropas Kopienu Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu,
kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām
un darba apstākļiem, iestājas pret to, ka valsts tiesību normas uzliek par pienākumu, paaugstinot amatā, priekšroku dot sievietēm
tajās valsts dienesta nozarēs, kurās attiecīgā amata līmenī to ir mazāk nekā vīriešu, ja vīriešu un sieviešu kandidātu kvalifikācija
(spējas, kompetence un profesionālais sniegums) ir līdzvērtīga, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu (“
sofern nicht in der Person eines männlichen Mitbewerbers

liegende Gründe überwiegen
”)?”
Ziemeļreina–Vestfālene, Austrijas, Spānijas, Somijas, Norvēģijas un Zviedrijas valdības, kā arī Komisija uzskata, ka tāda
valsts tiesību norma kā apstrīdētais noteikums ir pasākums, kura mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un sievietēm,
un tas ietilpst Direktīvas 2. panta 4. punkta piemērošanas jomā.
Šajā ziņā Ziemeļreina–Vestfālene norāda, ka, dodot priekšroku kandidātēm sievietēm, ir paredzēts nodrošināt pretsvaru tradicionālajiem
paaugstināšanas kritērijiem, tomēr tos neaizstājot. Austrijas valdība uzskata, ka tāda valsts tiesību norma kā apstrīdētais
noteikums ir radīta, lai koriģētu diskriminējošās procedūras personāla atlasē.
Somijas, Zviedrijas un Norvēģijas valdības papildina, ka minētā valsts tiesību norma veicina sieviešu iespēju ieņemt atbildīgus
amatus un šādi palīdz atjaunot līdzsvaru darba tirgos, kas joprojām attiecībā uz dzimumu ir visai sašķelti tādā nozīmē, ka
sieviešu darbaspēks ir koncentrēts profesionālās hierarhijas zemākajos līmeņos. Saskaņā ar Somijas valdības viedokli pagātnes
pieredze it īpaši liecina par to, ka tikai ar darbībām, kas vērstas uz centieniem ietekmēt profesionālās izglītības un virzības
nodrošināšanu sievietēm vai darba un ģimenes pienākumu sadali, nepietiek, lai pārtrauktu šo sašķeltību darba tirgos.
Visbeidzot, Ziemeļreina–Vestfālene un visas minētās valdības uzskata, ka apstrīdētais noteikums negarantē absolūtu un beznosacījuma
priekšroku sievietēm un ka tāpēc tas nepārsniedz ierobežojumus, ko Tiesa noteica iepriekš minētajā spriedumā lietā
Kalanke
.
Savukārt Francijas un Apvienotās Karalistes valdības uzskata, ka uz apstrīdēto noteikumu neattiecas Direktīvas 2. panta 4. punktā
noteiktais izņēmums.
Šajā sakarā šīs divas valdības norāda, ka, paredzot priekšroku kandidātēm sievietēm, šis noteikums pārsniedz iespēju vienlīdzības
veicināšanas robežas un tiecas panākt sieviešu un vīriešu vienlīdzīgu pārstāvību. Tādēļ ir piemērojami iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Kalanke
izmantotie argumenti.
Francijas un Apvienotās Karalistes valdības papildina, ka izņēmuma klauzulas esamība negroza apstrīdētā noteikuma diskriminējošo
raksturu. Šī klauzula tiek piemērota tikai izņēmuma gadījumos un tātad neietekmē “parastu” lietu, kurā nav neviena īpaša apsvēruma
attiecībā uz kandidātu vīrieti, kam būtu pārsvars pār vispārējo prasību paaugstināt kandidāti sievieti. Turklāt, tā kā šī
klauzula ir formulēta vispārīgi un neprecīzi, tā ir pretrunā ar tiesiskās drošības principu.
No Direktīvas 1. panta 1. punkta izriet, ka tās mērķis ir īstenot dalībvalstīs principu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi
pret vīriešiem un sievietēm, it īpaši attiecībā uz darba iespējām, tostarp paaugstināšanu amatā. Direktīvas 2. panta 1. punkts
noteic, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē, ka “nav nekādas tiešas vai netiešas diskriminācijas atkarībā no dzimuma”.
Saskaņā ar tās 2. panta 4. punktu Direktīva “neskar noteikumus, kuru mērķis ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem un
sievietēm, jo īpaši, novēršot pastāvošo nevienlīdzību, kas ietekmē sieviešu iespējas 1. panta 1. punktā minētajās jomās”.
Iepriekš minētā sprieduma lietā
Kalanke
16. punktā Tiesa ir atzinusi, ka tāda valsts tiesību norma, kas paredz automātiski dot priekšroku sievietēm gadījumos, kad
vienlīdzīgi kvalificēti vīrieši un sievietes kandidē uz vienu un to pašu paaugstinājumu jomās, kur attiecīgā amata līmenī
sieviešu ir mazāk nekā vīriešu, ietver diskrimināciju dzimuma dēļ.
Tomēr atšķirībā no spriedumā lietā
Kalanke
izskatītā regulējuma šajā lietā apstrīdētais noteikums ietver atrunu (
Öffnungsklausel
, turpmāk tekstā – “izņēmuma klauzula”) par to, ka priekšroka nav jādod sievietēm, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā
kandidāta vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu.
Tāpēc ir jāizvērtē, vai tādas valsts tiesību normas mērķis, kura ietver šādu klauzulu, ir veicināt vienlīdzīgas iespējas vīriešiem
un sievietēm Direktīvas 2. panta 4. punkta nozīmē.
Šai normai ir īpašs un ierobežots mērķis – atļaut pasākumus, kas, šķietami būdami diskriminējoši, patiesībā paredz likvidēt
vai mazināt faktisko nevienlīdzību, kāda var pastāvēt sabiedrības dzīvē (1988. gada 25. oktobra spriedums lietā 312/86 Komisija/Francija,
Recueil
, 6315. lpp., 15. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Kalanke
, 18. punkts).
Tādējādi Direktīva pieļauj valsts pasākumus darba iespēju jomā, tostarp amata paaugstināšanā, kas, sniedzot īpašas priekšrocības
sievietēm, paredz palielināt viņu spējas konkurēt darba tirgū un veidot karjeru ar tādiem pašiem nosacījumiem kā vīriešiem
(spriedums lietā
Kalanke
, 19. punkts).
Kā Padome norādījusi trešajā apsvērumā preambulā savam 1984. gada 13. decembra Ieteikumam 84/635/EEK par pozitīvu darbību
veicināšanu sieviešu labā (OV L 331, 34. lpp.), “pašreizējās tiesību normas par vienlīdzīgu attieksmi, kas paredzētas, lai
personām piešķirtu tiesības, nav pietiekamas, lai likvidētu visu faktisko nevienlīdzību, ja vien valdības, sociālie partneri
un citas iesaistītās struktūras līdztekus neveic darbības, kas novērš kaitīgās sekas, kādas attiecībā uz sievietēm nodarbinātības
ziņā rada sabiedrības attieksme, rīcība un struktūras” (spriedums lietā
Kalanke
, 20. punkts).
Kā Ziemeļreina–Vestfālene un vairākas valdības, kas iestājušās lietā, ir norādījušas, šķiet, ka pat vienādas kvalifikācijas
gadījumos pastāv tendence priekšroku paaugstināšanā dot kandidātiem vīriešiem, nevis kandidātēm sievietēm, it īpaši tāpēc,
ka pastāv noteikti aizspriedumi un stereotipi par sieviešu lomu un spējām darba dzīvē un bažas par to, ka sievietes, piemēram,
pārtrauc karjeru biežāk, ka ar māju un ģimeni saistītu pienākumu dēļ tās būs mazāk elastīgas attiecībā uz darba laika organizāciju
vai ka tās biežāk varētu nebūt darbā sakarā ar grūtniecību, dzemdībām un zīdaiņa barošanu.
Šo iemeslu dēļ tas vien, ka kandidātam vīrietim un kandidātei sievietei ir vienāda kvalifikācija, nenozīmē, ka viņiem ir vienlīdzīgas
iespējas.
No tā izriet, ka valsts tiesību norma, saskaņā ar kuru paaugstināšanas gadījumos kandidātēm sievietēm, kas ir tikpat kvalificētas
kā kandidāti vīrieši, jādod priekšroka jomās, kur tās pārstāvētas mazāk, ar noteikumu, ka pastāv izņēmuma klauzula, var ietilpt
2. panta 4. punkta piemērošanas jomā, ja šāda norma var palīdzēt atsvērt kaitīgās sekas, kas pret kandidātēm sievietēm vērstas
iepriekš minētās attieksmes un rīcības dēļ, un tādējādi mazināt faktisko nevienlīdzību, kāda var pastāvēt sabiedrības dzīvē.
Tomēr ir jāatgādina – tā kā 2. panta 4. punkts paredz izņēmumu attiecībā uz direktīvā noteiktajām individuālajām tiesībām,
šāda valsts tiesību norma, kas īpaši dod priekšroku kandidātēm sievietēm, nevar garantēt absolūtu un beznosacījuma priekšrocību
sievietēm paaugstināšanas gadījumos, nepārkāpjot šajā direktīvas noteikumā paredzētā izņēmuma robežas (spriedums lietā
Kalanke
, 21. un 22. punkts).
Atšķirībā no tiesiskā regulējuma, kas tika apskatīts spriedumā lietā
Kalanke
, valsts tiesiskais regulējums, kurā tāpat kā pamata lietā ir izņēmuma klauzula, nepārsniedz šīs robežas, ja katrā individuālajā
gadījumā tiem kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, garantē, ka tiks veikts objektīvs
kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm sievietēm piešķirtās
priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam vīrietim. Tomēr
šajā ziņā jāpatur prātā, ka šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.
Tas, vai šie nosacījumi ir ievēroti, ir jānosaka iesniedzējtiesai, analizējot apstrīdētās normas darbības jomu un to, kā to
piemērojusi Ziemeļreina–Vestfālene.
Tāpēc uz iesniedzējtiesas uzdoto jautājumu ir jāatbild tā, ka Direktīvas 2. panta 1. un 4. punkts neliedz piemērot valsts
tiesību normu, kas uzliek par pienākumu priekšroku dot kandidātēm sievietēm tajās valsts dienesta nozarēs, kurās sievietes
attiecīgā amata līmenī ir mazāk pārstāvētas nekā vīrieši, gadījumos, kad kandidāte sieviete un kandidāts vīrietis ir vienlīdz
labi kvalificēti spēju, kompetences un profesionālā snieguma ziņā, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu, ar noteikumu, ka
–        katrā individuālajā gadījumā kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, norma garantē,
ka tiks veikts objektīvs kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm
sievietēm piešķirtās priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam
vīrietim, un
–        šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Spānijas, Francijas, Nīderlandes, Austrijas, Somijas, Zviedrijas, Apvienotās Karalistes
un Norvēģijas valdībām, kā arī Eiropas Kopienu Komisijai, kas iesniegušas apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā uz
lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata valsts tiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumu, ko tai iesniegusi
Verwaltungsgericht Gelsenkirchen
ar 1995. gada 21. decembra rīkojumu, nospriež:
2. panta 1. un 4. punkts Direktīvā 76/207/EEK par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem
un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem, neliedz piemērot valsts
tiesību normu, kas uzliek par pienākumu priekšroku dot kandidātēm sievietēm tajās valsts dienesta nozarēs, kurās sievietes
attiecīgā amata līmenī ir mazāk pārstāvētas nekā vīrieši, gadījumos, kad kandidāte sieviete un kandidāts vīrietis ir vienlīdz
labi kvalificēti spēju, kompetences un profesionālā snieguma ziņā, izņemot, ja vien kādi apsvērumi attiecībā uz konkrētā kandidāta
vīrieša personību neliek izšķirties viņam par labu, ar noteikumu, ka
–
katrā individuālajā gadījumā kandidātiem vīriešiem, kuru kvalifikācija ir tāda pati kā kandidātēm sievietēm, norma garantē,
ka tiks veikts objektīvs kandidatūru novērtējums, ņemot vērā visus kritērijus attiecībā uz kandidātu personību, un kandidātēm
sievietēm piešķirtās priekšrocības netiks ievērotas, ja viens vai vairāki no šiem kritērijiem liks izšķirties par labu kandidātam
vīrietim, un
–
šādi kritēriji nedrīkst diskriminēt kandidātes sievietes.
Rodríguez Iglesias
Gulmann
Ragnemalm
Wathelet
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Murray
Edward
Puissochet

Hirsch
Jann

Sevón
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1997. gada 11. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – vācu.