CELEX: 61994TJ0346
Muitas nodokļu atmaksa
Sacīkstes princips
Īpaša situācija

Prasītājs,
kura galvenā darbības joma ir vieglo civilās un militārās aviācijas
gaisa kuģu tehniskā apkope un uzturēšana, ieved gaisa kuģu detaļas un
rezerves daļas Francijā kopš 1980. gada. Ievestās preces
klasificējamas kopējā muitas tarifa dažādās apakšpozīcijās atkarībā no
tā, vai tās paredzēts izmantot civilajā aviācijā (tādā gadījumā muitas
nodokļi netiek piemēroti) vai militārajā aviācijā (tādā gadījumā muitas
nodokļi tiek piemēroti).
Ievedot
lielāko daļu attiecīgo detaļu, prasītājs parasti nevar iepriekš
noteikt, kādam mērķim šīs detaļas tiks izmantotas, proti, norādīt, vai
preces tiks izmantotas civilās aviācijas vai militārās aviācijas gaisa
kuģiem. Tāpēc attiecībā uz konkrētajām detaļām netika saņemta rakstiska
atļauja, kā arī netika iesniegts pieteikums, lai saņemtu šādu atļauju,
kas paredzēta 3. panta 1. punktā Komisijas 1987. gada
9. decembra Regulā (EEK) Nr. 4142/87, ar ko paredz
nosacījumus, ar kādiem dažu preču importam tiek piemērots labvēlīgs
tarifa režīms, pamatojoties uz to galapatēriņu (OV L 387,
81. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 4142/87”). No
atbilstības regulai atkarīgs arī, vai prasītāja ievestajām detaļām,
ņemot vērā to “civilo” izmantošanu, tiek vai netiek piemēroti muitas
nodokļi.
Iepriekš
minētajos apstākļos Francijas Muitas pārvalde sākotnēji pieļāva, ka
visas prasītāja ievestās detaļas neatkarīgi no to galapatēriņa tiek
deklarētas kā “civilās” preces, vēlāk regulāri veicot pārbaudi, lai
noteiktu, cik daudz detaļu tiek izmantots militārām vajadzībām un tāpēc
jāapliek ar muitas nodokli.
Lietas
materiālos redzams, ka 1988. gadā Francijas Muitas pārvalde
informēja prasītāju, ka ievešana bez muitas nodokļa un attiecīgā nodokļa
samaksa ar vēlāku norēķinu nav pieņemama. Tā arī norādīja, ka
1988. gada sākumā prasītājs bija apņēmies ierīkot datorizētu
privātu muitas noliktavu, kas tam ļautu, izvedot detaļas no noliktavas,
tās attiecīgi deklarēt kā paredzētas civilajai vai militārai aviācijai.
Saskaņā ar Padomes 1988. gada 25. jūlija Regulu (EEK)
Nr. 2503/88 par muitas noliktavām (OV L 225, 1. lpp.)
muitas noliktavas tiek veidotas arī tādēļ, lai palīdzētu uzņēmējiem,
kuri nezina, kāds būs ārpuskopienas preču galapatēriņš, vai arī nevēlas
uzreiz noteikt šādu preču galapatēriņu.
1988. gada
26. decembrī nosūtot vēstuli, prasītājs tiešām pieteicās atvērt
privātu muitas noliktavu savās telpās lidostā. Gadu vēlāk, kad šis
pieteikums vēl joprojām nebija akceptēts, Francijas Muitas pārvalde
1989. gada 28. novembra vēstulē apstiprināja iespēju izmantot
muitas nodokļu atliktā norēķina metodi, kura tika izmantota jau
iepriekšējos gados, piebilstot, ka “ņemot vērā grūtības, kas
radušās [..] privātas noliktavas ierīkošanā, šajā gadījumā netiks
piemērots sods”.
1991. gada
25. jūnijā prasītājs, nosūtot vēstuli, atkārtoti iesniedza
pieteikumu kompetentajā muitas iestādē par privātas muitas noliktavas
ierīkošanu. 1991. gada 2. oktobra vēstulē reģionālās muitas
iestādes direktors norādīja uz grūtībām, kas saistītas ar grozījumiem
noteikumos, kuri attiecas uz noliktavām. 1992. gada 16. aprīlī
nosūtītajā vēstulē reģionālās muitas iestādes direktors beidzot
paziņoja, ka prasītājam tiek dota atļauja vadīt pieteikumā minēto
privāto noliktavu. Taču, nododot lietu citai muitas iestādei, reģionālās
iestādes direktors 1992. gada 20. oktobra vēstulē sākotnēji
piešķirtajai atļaujai pievienoja papildu noteikumu. Muitas noliktava
tika ierīkota tikai 1993. gada 1. janvārī; prasītājs gausumu
pamatoja ar iepriekš raksturoto “administratīvo kavēšanos”.
Iepriekš,
1990. gada 12. jūnija vēstulē, kompetentā muitas iestāde bija
informējusi prasītāju, ka preferenciālā muitošana, kas līdz šim ir
tikusi piemērota viņa darbībai, tiks atcelta 1990. gada
1. jūlijā, jo prasītājs nav izpildījis savas saistības ierīkot
iepriekš minēto muitas noliktavu 1990. gadā. Tāpēc prasītājam bija
jāsāk veikt visas darbības, kas saistītas ar ievesto preču laišanu brīvā
apgrozībā, un uzreiz jāmaksā attiecīgie muitas nodokļi, to skaitā arī
nodoklis par detaļām, kuras galu galā tiks izmantotas “civilajā
aviācijā”. Vēstulē par šo jautājumu tika iekļauta šāda atruna: “Turpmāk
pārskata gada beigās jums būs jāiesniedz pieteikums par nodokļu un
nodevu atmaksu par gaisa kuģu detaļām, kuras izmantotas civilajā
aviācijā”.
Uz
sākotnējo prasītāja pieteikumu par nodokļu atmaksu, kas tika nosūtīts
1991. gada oktobrī, muitas reģionālās iestādes direktors
1991. gada 23. decembra vēstulē atbildēja, ka “principā ir
saņemta piekrišana atmaksai”, norādot, ka ir jāiesniedz kāds dokumentārs
pierādījums, lai kompetentā struktūrvienība varētu veikt pārbaudi.
Vēlāk 1993. gada 12. jūlija vēstulē prasītājs iesniedza muitas
pārvaldei lūgumu par to muitas nodokļu atmaksu, ko viņš maksājis par
civilajā aviācijā izmantotajām detaļām, kuras ievestas laikā no
1990. līdz 1992. gadam. Prasītās atmaksas apjoms, kas tika
precizēts vēlāk, bija FF 1 610 338. Ne Francijas
iestādes, ne Komisija nav apstrīdējusi pieprasītās summas apjomu vai
aprēķina metodi.
1994. gada
4. janvāra vēstulē Muitas un netiešo nodokļu ģenerāldirektorāts
pievērsa prasītāja uzmanību faktam, ka laika posmā, kad patēriņam tika
ievestas preces, viņam nebija atļaujas izmantot labvēlīgo galapatēriņa
tarifu režīmu un tāpēc nomaksātie muitas nodokļi ir samaksāti pamatoti
saskaņā ar Regulas Nr. 4142/87 noteikumiem. Ģenerāldirektorāts arī
informēja prasītāju, ka, ņemot vērā lietas īpašos apstākļus, tas ir
nolēmis nodot pieteikumu par nodokļu atmaksu izskatīšanai Eiropas
Kopienu Komisijai saskaņā ar 13. panta 1. punktu Padomes
1979. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1430/79 par
ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļu atmaksu vai atlaišanu (OV
L 175, 1. lpp.), kas Padomes 1986. gada 7. oktobra
Regulā (EEK) Nr. 3069/86, ar ko groza Padomes Regulu (EEK)
Nr. 1430/79 (OV L 286, 1. lpp.), (turpmāk tekstā –
“13. pants”) formulēts šādi:
“Ievedmuitas
nodokļus var atmaksāt vai atlaist īpašos gadījumos, kas nav minēti
A līdz D sadaļā un kas ir radušies, ņemot vērā apstākļus,
kuros attiecīgās personas nav rīkojušās ļaunprātīgi vai acīmredzami
nolaidīgi.”
1994. gada
4. februāra vēstulē Francijas Budžeta ministrija nodeva prasītāja
lietu Komisijai saskaņā ar procesuālajiem noteikumiem, kas izklāstīti
905. pantā Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā
Nr. 2454/93 (OV L 253, 1. lpp.), ar ko nosaka īstenošanas
noteikumus Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulai (EEK)
Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 302,
1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2454/93”). Šis noteikums
ir iekļauts nodaļā, kurā ir uzskaitītas vairākas īpašas
standartsituācijas, kurās tas, vai prasības atmaksas saņemšanai ir
izpildītas vai nav izpildītas, tiek noteikts automātiski. Valsts
iestādes, saskaroties ar kādu no šīm situācijām, ir kompetentas izlemt,
vai atmaksu piešķirt vai nepiešķirt. Savukārt tad, ja nav iespējams
pieņemt šādu lēmumu un iesniegums ir papildināts ar pierādījumiem
atmaksas pamatotībai, valsts iestādēm ir pienākums nodot šo lietu
izskatīšanai Komisijā; lietā, kura tiek nodota Komisijai, ir jāietver
visi fakti, kas ir nepieciešami iesniegtās lietas pilnīgai izskatīšanai.
Ja
tiek konstatēts, ka informācija, kuru dalībvalsts sniegusi Komisijai,
nav pietiekama, Komisija var lūgt sniegt papildu informāciju.
Apspriedusies ar Muitas nodokļu atbrīvojuma komitejas ekspertu padomi,
kas izveidota attiecīgās lietas izskatīšanai un kurā pārstāvētas visas
dalībvalstis, Komisija izlemj, vai šajā īpašajā situācijā ir pamatojums
atmaksas veikšanai (907. pants). Lēmums ir jāpaziņo attiecīgajai
dalībvalstij, un, pamatojoties uz šo lēmumu, valsts iestādēm jāpieņem
lēmums par attiecīgās personas iesniegto pieteikumu (908. pants).
Francijas
Budžeta ministrija savai 1994. gada 4. februāra vēstulei
pievienoja lietu uz divām lapām, aprakstot prasītāja situāciju laikā no
1990. līdz 1992. gadam, bet nesniedzot informāciju par tarifu
sistēmu, kura izmantota līdz 1990. gadam, par pārmaiņām minētajā
sistēmā, kuras ieviestas 1990. gada jūlijā, kā arī nepievienojot
saraksti ar prasītāju laikā no 1988. līdz 1992. gadam par
iespējamo nodevu atmaksu un muitas noliktavas ierīkošanu. Šajā lietā
citu starpā ir iekļauti šādi apsvērumi:
–        prasītājs
preču piegādes brīdī nevarēja pateikt, kuras no tām tiks izmantotas
civilās aviācijas vajadzībām un kuras – militārās aviācijas vajadzībām,
kas arī bija iemesls tam, ka netika iesniegts pieteikums, lai saņemtu
atļauju pretendēt uz galapatēriņa režīmu;
–        tādējādi
prasītājs ievestās preces laida brīvā apgrozībā un maksāja atbilstošus
muitas nodokļus, lai gan saskaņā ar minēto režīmu pieteikuma iesniedzējs
varēja pretendēt uz atbrīvošanu no nodokļiem;
–        kopš
1993. gada, ņemot vērā muitas struktūrvienību padomu, prasītājs
savas ievestās preces novieto muitas noliktavā.
Grāmatvedības
un muitas dokumentos, kas pievienoti iepriekš minētajai lietai, ir
vēstule, kuru prasītājs 1993. gada 12. jūlijā nosūtīja Muitas
un netiešo nodokļu ģenerāldirektorātam, par to, ka iepriekš piemērotais
īpašais tarifu režīms ir atcelts 1990. gada 1. jūlijā, ka
prasītāja muitas noliktavas izveidošana aizkavējusies dažādu tiesību
aktu grozījumu dēļ un ka prasītājs ir saņēmis apstiprinājumu, ka tas var
iesniegt pieteikumu par 1990., 1991. un 1992. gadā samaksāto
nodokļu atmaksu.
1994. gada
4. februārī nodotajā lietā Francijas administrācija piedāvāja
atmaksāt to muitas nodokļu summu, kas bija samaksāta par detaļām, kuras
izmantoja civilās aviācijas vajadzībām. Piedāvājums tika izteikts,
pamatojoties uz faktu, ka prasītājs nebija varējis iepriekš noteikt,
kādam galamērķim tiks izlietotas detaļas, jo civilajiem un militārajiem
gaisa kuģiem tās ir vienādas. Lai paaugstinātu efektivitāti, prasītājs
visas preces ieveda kopā, nenošķirot civilās aviācijas gaisa kuģiem
paredzētās ievedamās preces. Attiecīgās detaļas tika izmantotas,
ievērojot galapatēriņa režīmu. Francijas administrācija uzskatīja, “ka
uzņēmums nav rīkojies nolaidīgi vai ļaunprātīgi”.
Pēc
Komisijas pieprasījuma ministrija 1994. gada maijā sniedza papildu
materiālus šajā lietā, nosūtot attiecīgos aprēķinus un muitas
deklarācijas kopiju.
1994. gada
18. jūlijā, pamatojoties uz šo lietu un apspriežoties ar ekspertu
grupu, kas izveidota saskaņā ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, Komisija
saskaņā ar 13. panta 1. punktu pieņēma Lēmumu
REM
4/94, kurā bija norādīts, ka muitas nodokļu atmaksa nav bijusi pamatota, jo:
–        prasītājs
nav izpildījis nevienu no nosacījumiem, kuri ietverti Regulā
Nr. 4142/87 par labvēlīgā tarifu režīma piemērošanu preču
ievedumiem, ņemot vērā to galapatēriņu, konkrēti – nav izpildīta prasība
par iepriekšēju rakstisku atļauju, jo šādai atļaujai nav atpakaļejoša
spēka;
–        noteikumu neizpildīšana nerada īpašu situāciju 13. panta nozīmē;
–        ievešanas darbības ir veiktas vairākkārt un tādējādi šī kļūda tiek atkārtota;
–        prasītājs ir pieļāvis acīmredzamu nolaidību.
Komisija
paziņoja šo lēmumu Francijas administrācijai, kura 1994. gada
13. augusta vēstulē informēja prasītāju par lēmumu un tā galveno
pamatojumu. Kalendārais spiedogs uz vēstules norāda, ka vēstule
prasītāja telpās nogādāta 1994. gada 23. augustā.

Tiesvedība
Iepriekš
minētajos apstākļos prasītājs iesniedza tiesā šo prasību, kura Pirmās
instances tiesas kancelejā tika reģistrēta 1994. gada
18. oktobrī.
Rakstveida
process noritēja parastajā kārtībā. Pēc lietas dalībnieku apsvērumu
noklausīšanās ar 1995. gada 9. marta lēmumu Pirmās instances
tiesa nodeva šo lietu izskatīšanai pirmajā palātā, kur to izskata trīs
tiesneši. Pēc tiesneša referenta ziņojuma noklausīšanās Pirmās instances
tiesa (pirmā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu, neveicot iepriekšēju
izmeklēšanu. Tomēr tā noteica konkrētus tiesas procesa organizatoriskos
pasākumus. 1995. gada 27. septembra Pirmās instances tiesas
sēdes laikā lietas dalībnieki mutiski izteica savus argumentus un
atbildēja uz uzdotajiem jautājumiem. Sēdes beigās priekšsēdētājs
mutvārdu procesu pasludināja par pabeigtu.

Prasījumi
Prasītāja prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Komisijas 1994. gada 18. jūlija Lēmumu
REM
4/94, kas ir adresēts Francijas Republikai, Muitas un netiešo nodokļu ģenerāldirektorātam;
–        paziņot,
ka ar Francijas Muitas ģenerāldirektorāta starpniecību nosūtītais
pieteikums nodokļu atmaksai ir pamatots, ļaujot šim ģenerāldirektorātam
pārbaudīt atmaksājamās nodokļu summas lielumu;
–        piespriest atbildētājam segt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājam segt tiesāšanās izdevumus.

Par prasījumu atcelt lēmumu
Lai
pamatotu savu prasījumu atcelt lēmumu, prasītājs norāda uz trīs
pamatiem, kuros attiecīgi apgalvots, ka nav ievērots princips
audi alteram partem
,
jo prasītājam nebija dota iespēja izklāstīt savus argumentus Komisijai;
apgalvots arī, ka nav ievērots tiesiskās paļāvības princips, jo ar
apstrīdēto lēmumu tika aizskarta tiesiskā paļāvība uz Francijas Muitas
pārvaldes dotajām norādēm par samaksāto muitas nodokļu atmaksu, kā arī
jēdziens “īpaša situācija” ir ticis nepareizi interpretēts
13. panta nozīmē, jo Komisija acīmredzami nav ņēmusi vērā prasītāja
faktisko situāciju, apsverot visas atbilstošās iespējas. Pirmās
instances tiesa uzskata, ka, pirmkārt, jāizskata prasības pamats, kurā
apgalvots, ka nav ievērots princips
audi alteram partem
.

Par pamatu, kas balstīts uz principa audi alteram partem pārkāpumu

Pušu argumenti
Prasītājs norāda, ka princips
audi alteram partem
ir nepieciešama tiesību uz aizstāvību ievērošanas sastāvdaļa, tas tiek
uzskatīts par vienu no Kopienu tiesību pamatprincipiem un ir vispārēji
piemērojams noteikums, saskaņā ar kuru personai, uz kuru attiecas valsts
varas iestādes lēmums un kuras intereses ir nopietni skartas, jādod
iespēja efektīvi izteikt savu viedokli (Tiesas 1974. gada
23. oktobra spriedums lietā 17/74
Transocean Marine Paint
/Komisija,
Recueil
, 1063. lpp., 15. punkts, un 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 7. punkts).
Audi alteram partem
princips tiek piemērots ne tikai procedūrās, kuru rezultāts var būt
sankciju piemērošana, bet arī tādās, kuras var radīt nelabvēlīgas sekas
uzņēmumiem, kā tas ir šajā gadījumā.
Prasītājs
norāda, ka viņam netika dota iespēja iesniegt savus argumentus ne
ekspertu grupai, ne arī kādam no Komisijas dienestiem. Šajā sakarā
prasītājs norāda, ka
audi alteram partem
principa neievērošanas
dēļ Komisija ir pieļāvusi izvērtēšanas kļūdu un faktiskajai situācijai
pilnīgi neatbilstoši ir piemērojusi Regulu Nr. 4142/87. Francijas
Muitas pārvalde Komisijai nodotajā lietā nav norādījusi savu lomu
notikumos, kuri saistīti ar pieteikumu par nodokļu atmaksu. Tāpēc
prasītājam netika dota iespēja izklāstīt argumentus, kas bija būtiski,
lai aizstāvētu savu lietu Komisijas un ekspertu grupas priekšā.
Komisija, atzīstot
audi alteram partem
principa
nozīmīgumu, atsaucas uz Tiesas praksi, lai pierādītu, ka atmaksāšanas
lēmumu pieņemšanas procedūra, kura ietver vairākus posmus gan valsts
līmenī (uzņēmuma pieteikuma iesniegšana, sākotnējā pārbaude, kuru veic
Muitas pārvalde), gan Kopienas līmenī (pieteikuma iesniegšana Komisijā,
lietas izskatīšana Muitas nodokļu atbrīvojuma komitejā, apspriešanās ar
ekspertu grupu, Komisijas lēmuma pieņemšana, attiecīgās dalībvalsts
informēšana) pilnībā nodrošina tiesisko aizsardzību ieinteresētajām
personām (1983. gada 17. marta spriedums lietā 294/81
Control Data
/Komisija,
Recueil
, 911. lpp.; 1984. gada 13. novembra spriedums apvienotajās lietās 98/83 un 230/83
Van Gend & Loos
/Komisija,
Recueil
, 3763. lpp., un 1993. gada 6. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑121/91 un C‑122/91
CT Control
(
Rotterdam
) un
JCT Benelux
/Komisija,
Recueil
, I‑3873. lpp., 48. punkts).
Komisija
apgalvo, ka šajā gadījumā procedūra tika pilnībā ievērota, tādējādi
dodot iespēju prasītājam izklāstīt savus argumentus Francijas varas
iestādēm, kuras atbalstīja viņa atmaksas pieteikumu Komisijā un ekspertu
grupā. Ja Francijas varas iestādes neatklāja savu iespējamo nozīmi šīs
lietas virzībā, tas neapšaubāmi norāda, ka tās neuzskatīja par vajadzīgu
pieminēt šo faktu tāpēc, ka tas netika pierādīts, vai tāpēc, ka tas
neietekmēja pieteikuma izskatīšanu pēc būtības. Turklāt, ņemot vērā
valsts varas iestāžu nosūtītos lietas materiālus, Komisija neuzskatīja,
ka būtu jāvāc papildu informācija, kura nekādā gadījumā nebūtu mainījusi
Komisijas nostāju šajā lēmumā.
Atbildot
uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu par iespējamo saistību,
kāda Tiesas 1991. gada 21. novembra spriedumam lietā C‑269/90
Technische Universität München
(
Recueil
,
I‑5469. lpp.) varētu būt ar izskatāmo lietu, Komisija uzskatīja,
ka minēto judikatūru nav iespējams izmantot pašreizējā strīdā. Iemesli,
kuru dēļ lieta tika nodota Komisijai, šajās lietās nav salīdzināmi.
Lieta C‑269/90 attiecās uz to, lai tehniskais novērtējums pieteikumam
par zinātnisko instrumentu atbrīvošanu no nodokļa tiktu veikts
vispiemērotākajā lēmuma pieņemšanas līmenī; valsts iestāde uzskatīja, ka
Komisijai, saņemot palīdzību no dalībvalstīm, ir lielākas iespējas
veikt tehnisko salīdzināšanu un pārbaudīt, vai līdzīgi instrumenti
pastāv citur Kopienā. Turpretim šajā lietā, kura ir saistīta ar muitas
nodokļa atmaksu, kompetences līmeņa noteikšana bija atkarīga no
pieņemtajiem lēmumiem un no tā, kā tie ietekmē Kopienas pašu resursus,
jo Komisijas kompetencē bija lemt par iespējamo atmaksu, savukārt
dalībvalsts paturēja tiesības pieņemt lēmumu neatmaksāt muitas nodokļus.
Komisija vēlreiz apliecināja, ka sīkāka informācija, ko prasītājs
uzskatīja par sniegtu savas rīcības pamatojumam, nekādā ziņā nebūtu
mainījusi apstrīdētajā lēmumā pausto nostāju.
Atbildot
uz jautājumu, kuru Pirmās instances tiesa uzdeva par preču galapatēriņa
režīmu, Komisija norādīja, ka, lai varētu kvalificēties šā režīma
izmantošanai, bija jāsaņem atļauja. Ir skaidrs, ka atļaujas izsniegšanas
posmā un vēl jo vairāk posmā, kad tika deklarēta preču laišana brīvā
apgrozībā, minētā režīma izmantotājam bija jāspēj identificēt preces kā
tādas, kuras varētu atbilst nosacījumiem, kas izvirzīti galapatēriņa
režīma izmantošanai. Tāpēc vienīgais tiesiskais šādas situācijas
risinājums prasītājam būtu bijis preču identifikācija atbilstoši
galapatēriņam ne vēlāk kā brīdī, kad tiek deklarēta preču laišana brīvā
apgrozībā. Taču ir skaidrs, ka tad, ja prasītājs uzskata, ka pirms preču
laišanas brīvā apgrozībā tās nav iespējams sašķirot atkarībā no to
galapatēriņa civilajā aviācijā vai militārajā aviācijā, iepriekšējas
galapatēriņa atļaujas iegūšana zaudē jebkādu nozīmi. Komisija no šiem
faktiem secina, ka pat tad, ja prasītājs gribētu saņemt galapatēriņa
atļauju vai arī gūt no tās labumu, viņš nevarētu to izdarīt.

Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms
jākonstatē, ka saskaņā ar iepriekš raksturotajiem tiesību aktiem
administratīvais process, kura rezultātā tika pieņemts apstrīdētais
lēmums, notika vairākos posmos. No vienas puses, valsts līmenī, jo
prasītājs iesniedza atmaksas pieteikumu un papildu dokumentus Francijas
administrācijai, un, no otras puses, arī Kopienas līmenī, jo Francijas
administrācija sagatavoja prasītāja lietu un nodeva to izskatīšanai
Komisijā, kura pēc apspriešanās ar ekspertu grupu paziņoja, ka atmaksas
pieteikums nav pamatots.
Šajā sakarā Komisija, atsaucoties uz iepriekš minētajiem spriedumiem lietās
Control Data
/Komisija,
Van Gend & Loos
/Komisija un it īpaši –
CT Control
(
Rotterdam
) un
JCT Benelux
/Komisija,
joprojām uzskata, ka prasītāja tiesības tikt uzklausītam ir ievērotas
tiktāl, ciktāl minētā procesa laikā prasītājam bija iespēja izteikt
visus savus argumentus Francijas iestādēm, un prasītāja lieta, kuru
iestādes nodeva turpmākai izskatīšanai, bija pieejama gan Komisijai, gan
ekspertu grupai.
Pirmās
instances tiesa uzskata, ka prasītāja tiesības tikt uzklausītam
procesā, uz kuru attiecas šī tiesvedība, pirmkārt, jānodrošina
attiecībās starp ieinteresēto personu un valsts administrāciju. Regula
Nr. 2454/93 paredz, ka attiecības veidojas vienīgi starp
ieinteresēto personu un administrāciju, no vienas puses, un starp
administrāciju un Komisiju, no otras puses. Lai gan tiesību akti
neparedz tiešas attiecības starp Komisiju un ieinteresēto personu, tas
nebūt nenozīmē, ka visos gadījumos, kad Komisijai ir nodots atmaksas
pieteikums, tai pietiek ar informāciju, ko sniegusi valsts pārvaldes
iestāde. Šajā ziņā Regulas Nr. 2454/93 905. panta
2. punkts noteic, ka Komisija var pieprasīt ieinteresētajai
dalībvalstij nodrošināt papildu informāciju. Tātad ir jāpārbauda, vai
konkrētajā lietā Komisijai būtu bijis jāpieprasa šāda informācija, lai
nodrošinātu, ka prasītāja tiesības tikt uzklausītam tiktu ievērotas,
ļaujot viņam sniegt papildu paskaidrojumus vispirms Francijas
administrācijai un pēc tam nododot tos Komisijai.
Jāuzsver,
ka šīs lietas fakti būtiski atšķiras no faktiem lietās, kas minētas šā
sprieduma 24. un 29. punktā. Šajā gadījumā prasītājs atsaucas
uz to, ka valsts iestāžu sagatavotā un tālāk nodotā lieta ir nepilnīga,
turpretim iepriekš minētajās trijās lietās netika izteikta šāda sūdzība.
Lietā
CT
Control
(
Rotterdam
) un
JCT
Benelux
/Komisija
prasītāji faktiski apstiprināja, ka visi argumenti, kurus viņi būtu
varējuši izvirzīt pret atbildētāju, izklāstīti viņu pieteikumā un ka nav
bijis jaunu faktoru, kurus viņi būtu varējuši iekļaut savos argumentos
(sprieduma 49. punkts). Turpretī šajā lietā prasītājs, atbildot uz
Pirmās instances tiesas veiktajiem procesa organizatoriskajiem
pasākumiem, apgalvo, ka viņš nav piedalījies lietas sagatavošanā, ka
viņam nav bijusi iespēja iepazīties ar lietas materiāliem pirms tās
nodošanas un ka viņš vispār nav kārtīgi ar tiem iepazinies.
Turklāt jāatgādina, ka spriedumā iepriekš minētajā lietā
Technische Universität München
par ievesto zinātnisko instrumentu atbrīvošanu no muitas nodokļa
Eiropas Kopienu Tiesa nosprieda, ka, tā kā lieta bija saistīta ar tādu
administratīvo procesu, kurā ir nepieciešams sarežģīts tehniskais
novērtējums, Komisijai ir diskrecionārā vara. Tiesa uzsvēra arī, ka šajā
sakarā būtiska nozīme ir Kopienu tiesiskās kārtības garantēto tiesību
ievērošanai administratīvajā procesā un ka pie šīm tiesībām pieder arī
ieinteresētās personas tiesības izteikt viedokli (13. un
14. punkts). Attiecīgie Kopienas tiesību akti neparedz iespēju
preču ievedējam paskaidrot savu nostāju, kaut arī viņa sniegtā
informācija par zinātniskajiem instrumentiem un to paredzēto izmantošanu
varētu būt ļoti noderīga. Tāpēc Eiropas Kopienu Tiesa nosprieda, ka,
lai ievērotu tiesības tikt uzklausītam šādā procesā, ieinteresētajai
pusei ir jāļauj Komisijā notiekošajā procedūrā paust savu nostāju un
pienācīgi izklāstīt viedokli par attiecīgajiem apstākļiem un vajadzības
gadījumā – arī par dokumentiem, kurus ņēmusi vērā Kopienas iestāde
(23.–25. punkts).
Jāapsver,
vai iepriekš izklāstītā Eiropas Kopienu Tiesas argumentācija ir
attiecināma arī uz 13. pantā paredzēto procedūru tāpat kā šajā
gadījumā. Šajā ziņā Komisija pamatoti iebilda, ka tā tikpat kā neveic
“sarežģītus tehniskus novērtējumus”, lemjot par muitas nodokļu
atmaksāšanu vai neatmaksāšanu. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskata, ka
ieinteresētajām personām ir tiesības tikt uzklausītām Komisijā ne tikai
kāda gadījuma īpašas tehniskas sarežģītības dēļ, bet gan tāpēc, ka
Komisijai šajā sakarā ir piešķirta diskrecionārā vara.
Pirmās
instances tiesa uzskata, ka Komisijai, piemērojot 13. pantu,
daudzējādā ziņā ir diskrecionārās varas robežas, ko Eiropas Kopienu
Tiesa aprakstījusi kā “vispārēju taisnīguma klauzulu” (1983. gada
15. decembra spriedums lietā 283/82
Schoellershammer
/Komisija,
Recueil
,
4219. lpp., 7. punkts). No vienas puses, šis noteikums
attiecas uz “īpašām situācijām” un paredz, ka Komisijai jāņem vērā un
jāizvērtē lietas faktiskie un juridiskie apstākļi, kuri varētu ietekmēt
galīgo lēmumu. No otras puses, Komisijai jāpārbauda, vai ieinteresētā
persona vainojama nevis vienkāršā nolaidībā, bet gan “acīmredzamā
nolaidībā”. Visbeidzot, Komisijai pirms lēmuma pieņemšanas jāapspriežas
ar ekspertu grupu saskaņā ar Regulas Nr. 2454/93 907. pantu,
kas noteic, ka tai ir iespēja izvēlēties – ņemt vai neņemt vērā minētās
grupas atzinumu. Ņemot vērā minētos faktorus, Pirmās instances tiesa
uzskata, ka 13. pantā paredzētajā procesuālajā kārtībā Komisijai ir
diskrecionārā vara, kas līdzvērtīga vismaz tai, kuru Eiropas Kopienu
Tiesa atzinusi iepriekš minētajā spriedumā lietā
Technische Universität München
. No iepriekš minētā izriet, ka tiesības tikt uzklausītam jānodrošina procesos, kas attiecas uz muitas nodevu atmaksāšanu.
Jākonstatē,
ka šajā lietā, ko Francijas varas iestādes nodevušas izskatīšanai
Komisijā, ir vēstule, kuru prasītājs 1993. gada 12. jūlijā
nosūtījis muitas pārvaldei un kurā tas norādījis uz grūtībām muitas
noliktavas ierīkošanā un uz “apstiprinājumu” iespējamai to muitas
nodokļu atmaksai, kas samaksāti laikā no 1990. līdz
1992. gadam. Taču prasītāja un Francijas Muitas pārvaldes iestāžu
starpā notikusī sarakste par šiem diviem jautājumiem nav iekļauta lietā.
No tā izriet, ka Komisija apstrīdēto lēmumu pieņēmusi, pamatojoties uz
nepilnīgiem lietas materiāliem.
Jāpiebilst,
ka Francijas iestādes savos lietas materiālos izteica priekšlikumu
piešķirt atmaksu un uzsvēra, ka prasītāju nevar vainot “nolaidībā”. Tā
kā Komisijas viedoklis atšķīrās no minētā viedokļa un tā noraidīja
atmaksas pieteikumu, pamatojoties uz to, ka prasītājs vainojams pat
“acīmredzamā nolaidībā”, īpašības vārds “acīmredzamā” skaidri pievienots
iepriekšējam terminam ar jau minēto 1986. gada 7. oktobra
Regulu Nr. 3069/86, tai bija pienākums nodrošināt prasītājam
iespēju tikt uzklausītam Francijas iestādēs. Šāds lēmums par nolaidības
pakāpi ietvēra sarežģītu tiesisko novērtējumu, ko varēja veikt, tikai
pamatojoties uz visiem attiecīgajiem faktiem, ieskaitot valsts pārvaldes
iestāžu lēmumus un paziņojumus attiecībā uz prasītāju. Pirmās instances
tiesa uzskata, ka situācijā, kurā Komisija vainoja prasītāju
“acīmredzamā nolaidībā”, nepieciešamība uzklausīt prasītāju valsts
pārvaldes iestādē bija vēl jo lielāka, nekā tas bija
Technische Universität München
lietā, kurā Tiesa nosprieda, ka preču ievedējs jāuzklausa Komisijā, kad
izskatīšanai tiek nodots vienīgi jautājums par zinātniskā instrumenta
objektīvu tehnisko novērtējumu.
Turklāt,
kā jau Komisija norādīja, nav nozīmes faktam, ka pret nodokļa
atmaksāšanu bija pat Francijas Republikas pārstāvis, kas bija tās
ekspertu grupas sastāvā, ar kuru notika apspriešanās pirms apstrīdētā
lēmuma pieņemšanas. Nav pierādīts un arī netiek apgalvots, ka minētajam
pārstāvim bija zināmi visi lietas apstākļi.
No
iepriekš minētā izriet, ka apstrīdētais lēmums tika pieņemts
administratīvā procesa kārtā, pārkāpjot prasītāja tiesības tikt
uzklausītam.
Komisija
apgalvo, ka pat tad, ja būtu ņemta vērā Pirmās instances tiesā
iesniegtā prasītāja papildu informācija, tā nebūtu ietekmējusi
apstrīdēto lēmumu, taču šis arguments, ar kura palīdzību Komisija cenšas
noliegt minēto procesuālo trūkumu, nav pieņemams. Pirmās instances
tiesai nav tiesību rīkoties kompetentās pārvaldes iestādes vietā vai
prognozēt rezultātu, kuru tā sasniegs jauna administratīvā procesa
rezultātā, ņemot vērā lietas materiālus, ko papildinājušas Francijas
iestādes un prasītājs. Turklāt ekspertu grupai, ar kuru Komisijai pirms
lēmuma pieņemšanas obligāti jāapspriežas saskaņā ar Regulas
Nr. 2454/93 907. pantu, vēl nav bijusi iespēja iepazīties ar
papildināto lietu un tāpēc nav bijusi iespēja paust savu viedokli,
pamatojoties uz pilnīgu informāciju par visiem lietas faktiem.
No
visa iepriekš minētā izriet, ka var piekrist prasības pamatam, kurā
apgalvots, ka nav ievērots princips
audi alteram partem
. Līdz ar to apstrīdētais lēmums ir jāatceļ un nav jālemj par citiem prasītāja iesniegtajiem pamatiem.

Par pamatiem, kas vērsti uz to, lai panāktu atmaksas pieteikuma atzīšanu par pamatotu
Atbildot
uz Pirmās instances tiesas uzdoto jautājumu, prasītājs norādīja, ka
neatkāpjas no savas prasības par deklarācijas saņemšanu, pat ja
apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ. Šajā ziņā prasītājs uzsvēra, ka viņa
pieprasījums par nodokļu atmaksu pamatots galvenokārt ar tiesisko
paļāvību, ko tas minējis paziņojumos Francijas iestādēm attiecībā uz
samaksātā muitas nodokļa atmaksu. Tas uzskata, ka minētā prasība, kas
nav izskatāma parastajā kārtībā, kura ieviesta ar Regulas
Nr. 2454/93 905. un turpmākajiem pantiem, ir tikai Pirmās
instances tiesas kompetencē un ļauj tai pieņemt lēmumus, kam ir tieši
izpildāmas sekas attiecībā uz prasītāju saistībā ar minēto nodokļu
atmaksu.
Šajā
ziņā jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai lietās, kas
saskaņā ar EK dibināšanas līguma 173. pantu ierosinātas par kāda
tiesību akta anulēšanu, Tiesa, neskarot pārvaldes iestādes prerogatīvas,
nevar dot rīkojumu kādai Kopienas iestādei veikt pasākumus, kas
nepieciešami, lai izpildītu spriedumu, ar kuru lēmums ir anulēts (skat.,
piemēram, Pirmās instances tiesas 1994. gada 27. maija
rīkojumu lietā T‑5/94
J
/Komisija,
Recueil
, II‑391. lpp., 17. punkts, un 1990. gada 8. novembra spriedumu lietā T‑73/89
Barbi
/Komisija,
Recueil
,
II‑619. lpp., 38. punkts). EK līguma 176. pants, saskaņā
ar kuru iestādei, kas pieņēmusi aktu, kurš ir atzīts par spēkā neesošu,
jāveic visas nepieciešamās darbības, šajā ziņā ir ierobežojošs
noteikums. Jāpiebilst, ka Komisijai administratīvais process katrā ziņā
jāsāk no jauna un Pirmās instances tiesai būtu pāragri lemt par pamatu,
kas ir balstīts uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu.
Tātad
pamati, kas vērsti uz to, lai panāktu atmaksas pieteikuma atzīšanu par
pamatotu, jāatzīst par nepieņemamiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā
ar Reglamenta 87. panta 2. punkta pirmo daļu lietas
dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram
spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, tai
jāsedz tiesāšanās izdevumi.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta)
nospriež:
1)
Komisijas 1994. gada 18. jūlija Lēmums
REM
4/94, kas adresēts Francijas Republikai, Muitas un netiešo nodokļu ģenerāldirektorātam, tiek atcelts;
2)
prasība pārējā daļā tiek noraidīta;
3)
Komisija sedz tiesāšanās izdevumus.
Kirschner
Kalogeropoulos
Tiili
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 1995. gada 9. novembrī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

H. Kirschner
*
Tiesvedības valoda – franču.