CELEX: 62007TJ0212
EF-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om EF-ordmærket Barbara Becker
ældre EF-ordmærke BECKER
relativ registreringshindring
risiko for forveksling
lighed mellem tegnene
artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 40/94

Sagens baggrund
Den 19. november 2002 indgav intervenienten Barbara Becker til Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (herefter »Harmoniseringskontoret«) en ansøgning om registrering af EF-ordmærket Barbara Becker i henhold til Rådets forordning (EF) nr. 40/94 af 20. december 1993 om EF-varemærker (
EFT 1994 L 11, s. 1
), som ændret.
De varer, som registreringsansøgningen vedrører, henhører under klasse 9 i Nicearrangementet af 15. juni 1957 vedrørende international klassificering af varer og tjenesteydelser til brug ved registrering af varemærker, som revideret og ændret, og svarer til følgende beskrivelse: »Videnskabelige, nautiske, geodætiske, elektriske, fotografiske, kinematografiske og optiske apparater og instrumenter samt apparater og instrumenter til vejning, måling, signalering, kontrol, livredning og undervisning; apparater til optagelse, transmission og gengivelse af lyd og billede; magnetiske databærere, lydplader, optagne computerprogrammer og software; møntautomater og apparater; kasseapparater, regnemaskiner, databehandlingsudstyr og computere«.
Varemærkeansøgningen blev offentliggjort i
EF-Varemærketidende
nr. 13/2004 af 29. marts 2004.
Den 24. juni 2004 rejste sagsøgeren, Harman International Industries Inc, indsigelse mod registrering af det ansøgte varemærke for alle de varer, der var omfattet af varemærkeansøgningen, i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 samt artikel 8, stk. 5, i samme forordning. Indsigelsen blev støttet på EF-ordmærket BECKER ONLINE PRO nr. 1 823 228, der blev registreret den 1. juli 2002, og på ansøgning nr. 1 944 578 af 2. november 2000, om EF-ordmærket BECKER, der blev registreret den 17. september 2004.
De varer, som er omfattet af de ældre varemærker, henhører under klasse 9 i Nicearrangementet og svarer til følgende beskrivelse: »Elektriske og elektroniske apparater og instrumenter; apparater til optagelse, transmission og gengivelse af lyd eller billede; magnetiske databærere; lydplader; databehandlingsudstyr; undervisnings- og instruktionsudstyr; computere; computersoftware; computerhardware; perifert computerudstyr; apparater og instrumenter, alle til optagelse, gengivelse, transmission, redigering eller behandling af lyd- og/eller billedsignaler; apparater til behandling af lyd; hi-fi-udstyr til lyd og billede; højttalere, transducere, radioapparater, navigationssystemer og telematik; lydapparater og -instrumenter til montering i biler; radioapparater med telefon, navigationssystemer, telematik (elektronisk forbindelse mellem motorkøretøj og satellit), cd-afspillere, MP3-afspillere og/eller internetadgang til montering i biler; signalbehandlingsudstyr; udstyr til behandling af digitale signaler; digitale behandlere til stemmesignaler; lydbehandlingsapparater, forforstærkere, forstærkere, efterforstærkere, modtagere, modtagere af lyd/billede; tunere, processorer til hjemmebiografer, dvd-afspillere, cd-afspillere, cd- og dvd-transporter, afspillere og transporter til optiske diske; MP3-afspillere; fjernstyringer, subwoofere, mikrofoner, hovedtelefoner, integrerede lydanlæg, fjernsynsapparater, videoskærme, hjemmebiografanlæg; lydmikserkonsoller; enheder til lydkomprimering og -behandling; equalizere; telefoner; dele og tilbehør til alle de nævnte varer; ingen af førnævnte varer er kabler eller dele og tilbehør til kabler«.
Ved afgørelse af 15. februar 2005 tog Indsigelsesafdelingen indsigelsen til følge med den begrundelse, at der forelå en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker. Den fastslog, at de varer, der var omfattet af disse varemærker, var af samme art, og at varemærkerne som helhed lignede hinanden, for så vidt som de dels havde en mellemhøj grad af visuel og fonetisk lighed, dels var identiske på det begrebsmæssige plan, for så vidt som de henviste til det samme efternavn.
Den 11. april 2006 indgav intervenienten en klage til Harmoniseringskontoret over Indsigelsesafdelingens afgørelse.
Ved afgørelse af 7. marts 2007 (herefter den »anfægtede afgørelse«) gav Harmoniseringskontorets Første Appelkammer medhold i klagen og annullerede Indsigelsesafdelingens afgørelse. Appelkammeret fastslog, at de varer, der er omfattet af de pågældende varemærker, var delvist af samme art og delvist af lignende art. Det foretog en opdeling af den relevante kundekreds på grundlag af de omhandlede varer, nemlig de varer, der var bestemt for den brede offentlighed, dem, der var bestemt for fagfolk, samt en mellemkategori af produkter, der alt efter deres art og formål kunne være bestemt for den brede offentlighed og for fagfolk.
Hvad angår de omtvistede tegn tog appelkammeret af procesøkonomiske hensyn dels det ældre ordmærke BECKER i betragtning, dels ordmærket Barbara Becker, som er søgt registreret. Appelkammeret konstaterede, at der alene forelå en vis grad af visuel og fonetisk lighed mellem de omtvistede tegn, når det derved tages i betragtning, at en anden bestanddel, nemlig fornavnet Barbara, er placeret først i det varemærke, der er søgt registreret. På det begrebsmæssige plan fastslog appelkammeret, at de omtvistede tegn var klart forskellige i Tyskland og i de øvrige lande i Den Europæiske Union. Appelkammeret fastslog, at familienavnet Becker ikke var den særprægede og dominerende bestanddel af det varemærke, der blev søgt registreret, på grund af den omstændighed, at den relevante kundekreds snarere ville opfatte sidstnævnte som en helhed, altså Barbara Becker, i stedet for som en kombination af »Barbara« og »Becker«. Det fastslog også, at Barbara Becker var en berømthed i Tyskland, mens navnet Becker generelt blev anset for et udbredt og almindeligt familienavn. Appelkammeret fastslog derfor, at forskellene mellem tegnene var tilstrækkeligt betydelige til, at der ikke bestod en risiko for forveksling.
Appelkammeret konstaterede desuden, at den i retspraksis fastslåede betingelse for at anvende artikel 8, stk. 5, i forordning nr. 40/94, hvorefter der skal foreligge en sådan grad af lighed mellem de omtvistede varemærker, således at den berørte kundekreds skaber en sammenhæng mellem dem, ikke var opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse annulleres.
—
Harmoniseringskontoret tilpligtes at give afslag på det ansøgte EF-varemærke Barbara Becker.
—
Harmoniseringskontoret betaler sagens omkostninger.
Harmoniseringskontoret og intervenienten har nedlagt følgende påstande:
—
Harmoniseringskontoret frifindes.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Retlige bemærkninger
Indledningsvis bemærkes, at sagsøgeren med sin anden påstand har anmodet Retten om at give pålæg om afslag på ansøgningen om EF-varemærket Barbara Becker. I overensstemmelse med artikel 63, stk. 6, i forordning nr. 40/94 skal Harmoniseringskontoret imidlertid træffe de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af Fællesskabets retsinstansers afgørelse. Ifølge fast retspraksis tilkommer det ikke Retten at give Harmoniseringskontoret et pålæg (Rettens dom af 31.1.2001, sag
T-331/99, Mitsubishi HiTec Paper Bielfeld mod KHIM (Giroform), Sml. II, s. 433
, præmis 33, af 12.7.2006, sag
T-277/04, Vitakraft-Werke Wührmann mod KHIM — Johnson’s Veterinary Products (VITACOAT), Sml. II, s. 2211
, præmis 74, og af 17.6.2008, sag
T-420/03, El Cortes Inglés mod KHIM — Abril Sánchez og Ricote Saugar (Boomerang
TV
), Sml. II, s. 837
, præmis 31). Sagsøgerens anden påstand må således afvises.
Sagsøgeren har til støtte for søgsmålet gjort to anbringender gældende vedrørende tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 og tilsidesættelse af samme forordnings artikel 8, stk. 5.
Om det første anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94
Parternes argumenter
Sagsøgeren har gjort gældende, at navnet Becker er den dominerende og særprægede bestanddel af varemærket Barbara Becker eller under alle omstændigheder har en selvstændig adskillelsesevne i dette, og at der er en lighed mellem de omtvistede mærker på det begrebsmæssige plan, idet de er baseret på familienavnet Becker, uden at der foreligger en åbenlys sammenhæng mellem dette navn og de omfattede varer. Gennemsnitsforbrugeren vil således antage, at varer, der er omfattet af det varemærke, der søges registreret, vil hidrøre fra en økonomisk enhed med forbindelse til den enhed, hvorfra de af det ældre varemærke omfattede varer hidrører.
Harmoniseringskontoret har gjort gældende, at det følger af retspraksis, at et sammensat varemærke, hvori en af mærkets bestanddele er identisk eller ligner et andet varemærkes bestanddel, alene kan anses for at ligne det andet varemærke, såfremt denne bestanddel udgør det dominerende element i helhedsindtrykket af det sammensatte varemærke.
Der gælder ingen almindelig regel om, at når et varemærke, der søges registreret, er sammensat af to bestanddele, hvoraf den ene er identisk med et ældre varemærke, som alene udgøres af én bestanddel, skal disse varemærker normalt anses for at have lighed. Det er for at godtgøre tilstedeværelsen af en risiko for forveksling nødvendigt, at denne bestanddel mindst besidder en selvstændig adskillelsesevne i det varemærke, der udgøres af to bestanddele. I det foreliggende tilfælde opdeler den relevante kundekreds ikke det varemærke, der søges registreret, men opfatter det som en helhed som et navn på en kvinde, Barbara Becker, og ingen af disse bestanddele har en selvstændig adskillelsesevne eller udgør den dominerende bestanddel.
Desuden tillægger forbrugerne som udgangspunkt begyndelsen på et varemærke større betydning. Fornavnet Barbara indeholder vokaler, der er fulde af lyd og åbne, og som sammenlignet med de korte vokaler i efternavnet Becker udgør en særlig kombination.
Appelkammeret fastslog således med rette, at der i det foreliggende tilfælde ikke var risiko for forveksling.
Intervenienten har gjort gældende, at der foreligger en begrebsmæssig forskel mellem de omhandlede varemærker. Sagsøgeren kan derfor ikke påberåbe sig princippet om, at varemærker har en lighed, når de indeholder en identisk bestanddel. Dette princip finder alene anvendelse i den situation, hvor de identiske bestanddele ikke har nogen begrebsmæssig betydning for den relevante kundekreds.
Sagsøgeren kan heller ikke påberåbe sig den retspraksis, hvorefter det kan lægges til grund, at et varemærke udgør en variant af et ældre varemærke, når det udgøres af det ældre varemærke samt en ny bestanddel, eftersom der i den foreliggende sag til forskel fra de omstændigheder, der dannede grundlag for denne retspraksis, ikke er tale om et varemærke, der udgøres af en forbindelse af et virksomhedsnavn og en anden bestanddel, men består af et egennavn. Den relevante kundekreds vil således opfatte de omtvistede varemærker som to forskellige varemærker, der ikke har nogen forbindelse.
Rettens bemærkninger
I henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 udelukkes det varemærke, der søges registreret, fra registrering, hvis indehaveren af et ældre varemærke rejser indsigelse, såfremt der i offentlighedens bevidsthed inden for det område, hvor det ældre mærke er beskyttet, er risiko for forveksling, fordi det yngre mærke er identisk med eller ligner det ældre varemærke, og varerne eller tjenesteydelserne er af samme eller lignende art. I henhold til artikel 8, stk. 2, litra a), nr. i), i forordning nr. 40/94 forstås der ved ældre varemærker EF-varemærker, hvis ansøgningsdato ligger før datoen for EF-varemærkeansøgningen.
Risikoen for forveksling er ifølge fast retspraksis risikoen for, at det i kundekredsen kan antages, at de pågældende varer eller tjenesteydelser hidrører fra den samme virksomhed eller i givet fald fra økonomisk forbundne virksomheder. Der skal foretages en helhedsvurdering af risikoen for forveksling på grundlag af den opfattelse, som den relevante kundekreds har af de pågældende tegn og de omhandlede varer eller tjenesteydelser, hvorved der skal tages hensyn til alle relevante faktorer i sagen (Rettens dom af 9.7.2003, sag
T-162/01, Laboratorios RTB mod KHIM — Giorgio Beverly Hills (GIORGIO BEVERLY HILLS), Sml. II, s. 2821
, præmis 30 og 31, og af 16.1.2008, sag T-112/06, Inter-Ikea mod KHIM-Waibel (idea), ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 32).
I denne helhedsvurdering spiller opfattelsen hos gennemsnitsforbrugeren af de pågældende varer eller tjenesteydelser en afgørende rolle. Der må tages hensyn til, at gennemsnitsforbrugeren kun sjældent har mulighed for at foretage en direkte sammenligning af de forskellige varemærker, men må stole på det ufuldstændige billede, han har i erindringen af dem (Rettens dom af 3.3.2004, sag
T-355/02, Mülhens mod KHIM — Zirh International (ZIRH), Sml. II, s. 791
, præmis 41). Desuden kan gennemsnitsforbrugerens opmærksomhedsniveau variere, alt efter hvilken kategori af varer eller tjenesteydelser der er tale om (Domstolens dom af 22.6.1999, sag
C-342/97, Lloyd Schuhfabrik Meyer, Sml. I, s. 3819
, præmis 26, og Rettens dom af 13.6.2006, sag
T-153/03, Inex mod KHIM — Wisemann (gengivelsen af et koskind), Sml. II, s. 1677
, præmis 24). Såfremt gennemsnitsforbrugeren af de pågældende varer er specialiseret, må denne anses for at være mere opmærksom end gennemsnittet ved valget (jf. i denne retning Rettens dom af 20.4.2005, sag
T-211/03, Faber Chimica mod KHIM — Nabersa (Faber), Sml. II, s. 1297
, præmis 24).
I det foreliggende tilfælde er det ældre varemærke beskyttet i hele Fællesskabet. Det er således opfattelsen af de omtvistede varemærker hos forbrugerne af de omhandlede varer i dette område, der skal tages i betragtning. Der skal imidlertid erindres om, at det er tilstrækkeligt til at udelukke registrering af et EF-varemærke, at en relativ registreringshindring i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 kun er til stede i en del af Fællesskabet (ZIRH-dommen, nævnt i præmis 24 ovenfor, præmis 36).
Det er desuden ubestridt, at de pågældende varer, der er bestemt dels for den brede offentlighed, dels for fagfolk, såvel som for både den brede offentlighed og for fagfolk, er varer af teknisk karakter. Der er således tale om kundekredse, der udviser en relativt høj grad af opmærksomhed.
Da det ikke er bestridt, at de omhandlede varer er af samme eller af lignende art, skal der alene foretages en sammenligning af de omtvistede varemærker.
Ifølge retspraksis ligner to varemærker hinanden, såfremt der efter opfattelsen i den relevante kundekreds foreligger en i det mindste delvis lighed mellem dem i en eller flere relevante henseender (Rettens dom af 23.10.2002, sag
T-6/01, Matratzen Concord mod KHIM — Hukla Germany (MATRATZEN), Sml. II, s. 4335
, præmis 30, og af 26.1.2006, sag T-317/03, Volkswagen mod KHIM — Nacional Motor (Variant), ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 46).
Helhedsvurderingen af risikoen for forveksling skal for så vidt angår de omtvistede varemærkers visuelle, lydlige eller begrebsmæssige lighed være baseret på helhedsindtrykket af varemærkerne, idet der bl.a. skal tages hensyn til de bestanddele, der har særpræg eller dominans (jf. Rettens dom af 14.10.2003, sag
T-292/01, Phillips-Van Heusen mod KHIM — Pash Textilvertrieb und Einzelhandel (BASS), Sml. II, s. 4335
, præmis 47, og dommen i sagen om gengivelsen af et koskind, nævnt i præmis 24 ovenfor, præmis 26).
Såfremt et af de to ord, der danner et ordmærke, såvel visuelt som fonetisk er identisk med det ene ord, der danner et ældre varemærke, og såfremt disse ord hverken sammen eller hver for sig har noget begrebsmæssigt betydningsindhold for den relevante kundekreds, skal de pågældende mærker, når man ser på det enkelte mærke som en helhed, sædvanligvis anses for at ligne hinanden (Rettens dom af 25.11.2003, sag
T-286/02, Oriental Kitchen mod KHIM — Mou Dybfrost (KIAP MOU), Sml. II, s. 4953
, præmis 39, og af 4.5.2005, sag
T-22/04, Reemark mod KHIM — Bluenet (Westlife), Sml. II, s. 1559
, præmis 37).
I det foreliggende tilfælde er de omtvistede varemærker det ældre ordmærke BECKER og varemærket, der er søgt registreret, Barbara Becker.
Bestandelen »becker« er på samme tid den eneste bestanddel i varemærket BECKER og den anden af to bestanddele i varemærket Barbara Becker. Bestanddelen »becker« er således fælles for de to varemærker.
På det visuelle og fonetiske plan er de omtvistede varemærker af forskellig længde og udgøres af et forskelligt antal ord. Varemærkernes helhedsindtryk fører dog til en konstatering af, at de har en vis lighed på det visuelle og fonetiske plan som følge af deres fælles bestanddel, således som appelkammeret med rette fastslog.
På det begrebsmæssige plan fastslog appelkammeret ligeledes med rette, at det ældre varemærke BECKER af den relevante offentlighed opfattes som et efternavn, og at varemærket Barbara Becker af den relevante offentlighed opfattes som et personnavn, der udgøres af et fornavn og et efternavn, og at sidstnævnte er identisk med det efternavn, der udgør det ældre varemærke. Appelkammerets bedømmelse af den relative betydning af bestanddelen »becker« i forhold til bestanddelen »barbara« i varemærket Barbara Becker kan imidlertid ikke tiltrædes.
Selv om opfattelsen af varemærker, der udgøres af personnavne, kan variere i de forskellige lande i Fællesskabet, har retspraksis anerkendt, at forbrugerne i hvert fald i Italien generelt tillægger efternavnet en højere grad af særpræg end fornavnet i varemærker (jf. i denne retning Rettens dom af 1.3.2005, sag
T-185/03, Fusco mod KHIM — Fusco International (ENZO FUSCO), Sml. II, s. 715
, præmis 54). Det følger heraf, at efternavnet Becker har en højere grad af særpræg end fornavnet Barbara i varemærket Barbara Becker.
Den omstændighed, at Barbara Becker som tidligere hustru til Boris Becker er en kendt person i Tyskland, betyder ikke, på det begrebsmæssige plan, at varemærkerne ikke har lighed. Det ældre varemærke BECKER og varemærket Barbara Becker henviser til det samme efternavn Becker. De har således en lighed, og dette så meget mere, fordi bestanddelen »becker« i det varemærke, der er søgt registreret, som efternavn indeholder en højere grad af særpræg end bestanddelen »barbara«, der blot er et fornavn. I den forbindelse bemærkes, at den relevante kundekreds i erindringen har et ufuldstændigt billede af de omtvistede varemærker.
Når et sammensat varemærke udgøres af en sammenstilling af en bestanddel og af et andet varemærke, kan sidstnævnte, selv om det ikke er den dominerende bestanddel i det sammensatte varemærke, ifølge retspraksis bevare en selvstændig adskillelsesevne i det sammensatte varemærke. I en sådan situation kan det sammensatte varemærke og det andet varemærke antages at have lighed (jf. i denne retning Domstolens dom af 6.10.2005, sag
C-120/04, Medion, Sml. I, s. 8551
, præmis 30 og 37). I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at bestanddelen »becker« opfattes som et efternavn, som ofte anvendes til at identificere en person. Denne bestanddel har således bevaret en selvstændig adskillelsesevne i varemærket Barbara Becker.
Det følger heraf, at når de omtvistede varemærker vurderes i deres helhed, og når der foretages en sammenligning på det visuelle, fonetiske og begrebsmæssige plan, har de omtvistede varemærker lighed.
Appelkammeret konkluderede derfor med urette, at de omtvistede varemærker var klart forskellige.
Hvad angår risikoen for forveksling skal der mindes om, at det ikke er bestridt, at de varer, som varemærkerne betegner, er af samme eller lignende art, og at varemærket Barbara Becker og varemærket BECKER har visuelle, fonetiske og begrebsmæssige ligheder. Selv om de omhandlede varer er bestemt for en offentlighed, der udviser en relativt høj grad af opmærksomhed, kan denne offentlighed forledes til at tro, at varerne hidrører fra den samme virksomhed eller fra økonomisk forbundne virksomheder. Det må derfor fastslås, at der foreligger en risiko for forveksling mellem de omtvistede varemærker.
Denne konstatering afkræftes ikke af Harmoniseringskontorets argument om, at et sammensat varemærke alene kan anses for at have lighed med et andet varemærke, såfremt deres fælles bestanddel udgør det dominerende element i helhedsindtrykket af det sammensatte varemærke. Når et ordmærke udgøres af to bestanddele, hvoraf den ene er den samme som den eneste bestanddel i et andet ordmærke, kræves det for at kunne fastslå en risiko for forveksling ikke, at den fælles bestanddel udgør det dominerende element i helhedsindtrykket af det sammensatte varemærke. Hvis en sådan betingelse var påkrævet, selv om den fælles bestanddel har en selvstændig adskillelsesevne i det sammensatte varemærke, ville indehaveren af det ældre varemærke være frataget den eneret, som varemærket giver (jf. i denne retning Medion-dommen, nævnt i præmis 37 ovenfor, præmis 32 og 33). Eftersom bestanddelen »becker« har en selvstændig adskillelsesevne i varemærket Barbara Becker, kan det for tilstedeværelsen af en risiko for forveksling ikke kræves, at dette element udgør det dominerende element i helhedsindtrykket af dette varemærke.
Intervenientens argument om, at retspraksis om sammensatte varemærker ikke er anvendelig i det foreliggende tilfælde som følge af, at det varemærke, der er søgt registreret, udgøres af et fornavn og et efternavn, kan heller ikke tiltrædes. Kriterierne for bedømmelsen af, om der foreligger risiko for forveksling i henhold til artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, når der er tale om varemærker, der udgøres af et personnavn, er, idet der ikke er fastsat bestemmelser herom i forordningen, der modsiger dette, de samme, som finder anvendelse ved bedømmelsen af andre kategorier af varemærker. Et tegn, der indeholder et fornavn og et efternavn på en fysisk person, kan således ikke registreres som EF-varemærke, når det støder på en relativ registreringshindring som følge af en indsigelse rejst af indehaveren af et ældre varemærke (Rettens dom af 13.7.2005, sag
T-40/03, Murúa Entrena mod KHIM — Bodegas Murúa (Julián Murúa Entrena), Sml. II, s. 2831
, præmis 49 og 50).
På grundlag af det ovenstående skal det fastslås, at appelkammeret begik en retlig fejl ved at fastslå, at der ikke forelå en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94. Sagsøgerens første anbringende om tilsidesættelse af artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94 må således tiltrædes.
Henset til den omstændighed, at der i det foreliggende tilfælde foreligger en risiko for forveksling som omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 40/94, og at det til afvisning af registrering af et varemærke er tilstrækkeligt, at der foreligger en relativ registreringshindring som omhandlet i artikel 8 i forordning nr. 40/94, må den anfægtede beslutning annulleres, uden at det et nødvendigt at undersøge, om der foreligger en anden relativ registreringshindring, og følgelig uden at Retten behøver at undersøge sagsøgerens andet anbringende.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da Harmoniseringskontoret har tabt sagen, bør det derfor pålægges at betale sagsøgerens omkostninger i overensstemmelse med dennes påstand herom. Intervenienten, der ikke har fået medhold i sine påstande, bør i overensstemmelse med procesreglementets artikel 87, stk. 4, tredje afsnit, bære sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Første Afdeling)

1)
Afgørelsen truffet af Første Appelkammer ved Kontoret for Harmonisering i det Indre Marked (Varemærker og Design) (KHIM) den 7. marts 2007 (sag R 502/2006-1) annulleres.

2)
Den af Harman International Industries, Inc. nedlagte påstand om, at registreringen af det ansøgte EF-varemærke Barbara Becker afslås, afvises.

3)
Harmoniseringskontoret bærer sine egne omkostninger og betaler Harman International Indistries’ omkostninger.

4)
Barbara Becker bærer sine egne omkostninger.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 2. december 2008.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.