CELEX: 61984CJ0205
Fri udveksling af tjenesteydelser
forsikringsvirksomhed

Ved stævning, indleveret til Domstolens justitskontor den 14. august 1984, har Kommissionen for De europæiske Fællesskaber i medfør af EØF-traktatens artikel 169 anlagt sag mod Forbundsrepublikken Tyskland med følgende påstande, det statueres, at Forbundsrepublikken Tyskland:
a)
har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikler 59 og 60 ved at anvende Versicherungsaufsichtsgesetz (forsikringstilsynslov, herefter benævnt »VAG«), som ændret ved 14. ændringslov af 29. marts 1983 (BGBl. I, s. 377), idet loven dels stiller krav om, at forsikringsselskaber inden for Fællesskabet, der i Forbundsrepublikken Tyskland ønsker at udføre tjenesteydelser i form af direkte forsikringsvirksomhed (bortset fra transportforsikring) gennem repræsentanter, mæglere, agenter eller andre mellemmænd, skal være etableret og koncessioneret i denne medlemsstat, dels forbyder mellemmænd på forsikringsområdet, som er etableret i Forbundsrepublikken Tyskland, at formidle forsikringsaftaler mellem forsikringstagere med bopæl dér og forsikringsselskaber, som er etableret i en anden medlemsstat;
b)
har tilsidesat sine forpligtelser efter traktatens artikler 59 og 60 og Rådets direktiv 78/473 af 30. maj 1978 om samordning af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedrørende coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet (
EFT L 151, s. 25
) ved at ikraftsætte og anvende lov om 14. ændring af VAG — der havde til formål at gennemføre direktivet — for så vidt loven i forbindelse med coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet stiller krav om, at den ledende assurandør (ved forsikring mod risici, der består i Forbundsrepublikken Tyskland) skal være etableret dér og have koncession til også på egen hånd at tegne forsikringer mod risici af den pågældende art;
c)
har tilsidesat sine forpligtelser efter artikel 1, stk. 2, og artikel 8 i direktiv 78/473 samt traktatens artikler 59 og 60, idet Bundesaufsichtsamt für das Versicherungswesen (forbundsforsikringstilsynet) ved direktivets gennemførelse har fastsat for høje beløbsgrænser for risikoen inden for forsikringsklasserne brandforsikring, ansvarsforsikring for luftfartøjer og almindelig ansvarsforsikring — risici, som alle kan være genstand for EF-coassurance — således at der ikke i Forbundsrepublikken Tyskland kan udføres tjenesteydelser i form af coassurancevirksomhed, når forsikringssummerne ligger under de nævnte beløbsgrænser.
Kommissionen har ligeledes anlagt traktatbrudsager mod Den franske Republik (sag 220/83), kongeriget Danmark (sag 252/83) og Irland (sag 206/84), alle vedrørende gennemførelsen af direktiv 78/473 i disse medlemsstater. Kommissionens påstande i disse tre sager er i det væsentlige de samme som de ovenfor under b) og c) angivne påstande i denne sag. Derimod er der ikke i disse sager nedlagt nogen påstand svarende til den her under a) angivne, selv om den almindelige lovgivning om tilsyn med forsikringsselskaber i disse medlemsstater indebærer tilsvarende restriktioner som dem, der er genstand for denne påstand.
I den foreliggende sag er den belgiske, den danske, den franske, den irske og den italienske regering indtrådt som intervenienter til støtte for Forbundsrepublikken Tysklands påstande, mens den britiske og den nederlandske regering har interveneret til støtte for Kommissionens påstande.
Vedrørende bestemmelserne i den tyske lovgivning, EF's samordningsdirektiver på forsikringsområdet samt parternes og intervenienternes anbringender og argumenter henvises til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
I — Formaliteten
Domstolen skal først behandle visse formalitetsspørgsmål, som har været omtvistet under sagen.
Den irske regering har gjort gældende, at Kommissionen med de foreliggende sagsanlæg reelt forsøger at foregribe den beslutningsprocedure, som Rådet allerede har indledt i medfør af traktatens artikel 57, stk. 2. Sagerne angår nemlig nøjagtig de samme problemer om den nærmere afgrænsning af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, som behandles i det forslag til det andet direktiv vedrørende anden direkte forsikringsvirksomhed end livsforsikring (
EFT 1976, C 32, s. 2
, i det følgende kaldt »forslaget til andet direktiv«), der for øjeblikket drøftes i Rådet. Faktisk anmoder Kommissionen herved Domstolen om at varetage en opgave, som efter traktaten tilkommer Rådet.
Ifølge traktatens artikel 155 påhviler det Kommissionen at drage omsorg for gennemførelsen af traktatens bestemmelser. Ved udførelsen af denne opgave kan Kommissionen, såfremt den mener, at en medlemsstat har tilsidesat en af sine trak-^ tatmæssige forpligtelser, anlægge sag i henhold til artikel 169. Det forhold, at Rådet behandler et forslag til en generel retsakt, der, såfremt det vedtages og omsættes til national ret, vil kunne bringe det af Kommissionen påståede traktatbrud til ophør, kan ikke i sig selv afskære Kommissionen fra at anlægge en sådan traktatbrudssag.
Den franske og den irske regering har endvidere anført, at Kommissionen reelt gør gældende, at direktiv 78/473 er i strid med traktaten og således er ugyldigt. Kommissionen har imidlertid ikke rettidigt anlagt sag om annullation af direktivet. De to regeringer finder det derfor særdeles tvivlsomt, om sagen kan fremmes til realitetsbehandling, når Kommissionen reelt søger en ellers endelig retsakt tilsidesat.
Det fremgår af denne argumentation, at de to regeringer fortolker direktivet anderledes end Kommissionen; i stævningen fortolker Kommissionen direktivet på en måde, der stemmer overens med dens egen fortolkning af traktatens artikler 59 og 60, mens de to regeringer opfatter direktivet således, at det kommer i modstrid med Kommissionens fortolkning af artiklerne 59 og 60. Disse fortolkningsproblemer kan imidlertid først afgøres i forbindelse med gennemgangen af sagens realitet.
Under disse omstændigheder er der intet til hinder for at fremme sagen til realitetsbehandling.
II — Realiteten
A — Kommissionens første påstand
1) Pastandens genstand
Det fremgår allerede af affattelsen af Kommissionens påstande, at den første påstand kun vedrører de krav om koncession og etablering, der i henhold til VAG stilles til enhver, der ønsker at udføre tjenesteydelser i form af direkte forsikringsvirksomhed i almindelighed, bortset fra transportforsikring samt EF-coassurancevirksomhed, der er omhandlet i anden og tredje påstand. Under den mundtlige forhandling har Kommissionen endvidere præciseret, at sagen ikke vedrører lovpligtige forsikringer.
Derimod har Kommissionen som svar på et spørgsmål fra Domstolen oplyst, at den første påstand i modsætning til påstandene vedrørende EF-coassurancevirksomhed også omfatter livsforsikring. Under den mundtlige forhandling har den tyske regering bekræftet, at den aldrig har været i tvivl om, at livsforsikring var omfattet af traktatbrudsproceduren. Nogle af de regeringer, der har interveneret til støtte for Forbundsrepublikken Tyskland, har imidlertid gjort gældende, at Kommissionens svar er udtryk for et forsøg på at udvide sagens genstand på et tidspunkt af sagens behandling, hvor de er er afskåret fra at redegøre for de særlige forhold, der gør sig gældende for livsforsikring.
Det bemærkes herom, at den begrundede udtalelse ligesom stævningen er affattet generelt og retter sig mod tyske bestemmelser, der også finder anvendelse på livsforsikringsvirksomhed. Ganske vist henvises der i begge disse dokumenter kun til Rådets direktiv 73/239 af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (
EFT L 228, s. 3
) og til direktiv 78/473 om coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet, men ikke til Rådets direktiv 79/267 af 5. marts 1979 om samordning af de administrativt og ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til og udøvelse af direkte livsforsikringsvirksomhed (
EFT L 63, s. 1
). Dette kan imidlertid skyldes, at direktivet fra 1979 på de for denne sag relevante punkter ikke afviger fra direktivet fra 1973. Selv om livsforsikring faktisk rejser særlige problemer, navnlig for så vidt angår forsikringsbetingelser og placering af tekniske reserver, kan disse problemer ses isoleret i forhold til kravene om etablering og koncession, som er de eneste, Kommissionen anfægter i forbindelse med den første påstand. Det af Kommissionen afgivne svar må herefter anses som en præcisering og ikke som udtryk for en udvidelse af sagens genstand.
Under den første påstand har Kommissionen særskilt medtaget det i VAG indeholdte forbud mod, at mellemmænd, der er etableret i Forbundsrepublikken Tyskland, formidler forsikringsaftaler mellem forsikringstagere med bopæl dér og forsikringsselskaber, som er etableret i en anden medlemsstat. Kommissionen og den britiske regering har gjort gældende, at sådanne mellemmænd, når de rådgiver om valg af forsikringsaftaler og forsikringsgivere, kun varetager forsikringstagernes interesser. De hensyn til beskyttelsen af forsikringstagerne, som den tyske regering har påberåbt sig, kan derfor ikke begrunde dette forbud, navnlig når henses til, at VAG ifølge den tyske regering ikke indeholder noget forbud mod, at forsikringstagere med bopæl i Forbundsrepublikken selv retter direkte henvendelse til det pågældende udenlandske forsikringsselskab.
Den tyske regering har heroverfor anført, at når en forsikringstager på eget initiativ selv retter henvendelse til et udenlandsk forsikringsselskab, vil han være klar over, at han dermed giver afkald på den beskyttelse, lovgivningen i hans hjemland yder. Når der medvirker en mellemmand, der er etableret i Forbundsrepublikken Tyskland, henvender forsikringstageren sig derimod til et indenlandsk foretagende, som handler i forsikringsselskabernes interesse og i det konkrete tilfælde i et selskabs interesse, der hverken er etableret eller har koncession i Forbundsrepublikken. Det pågældende forbud er derfor et nødvendigt supplement til kravene om etablering og koncession.
Om dette spørgsmål bemærkes, at erhvervet som mellemmand på forsikringsområdet ikke er omfattet af fællesskabsretlige bestemmelser, der gør det muligt for Domstolen at afgøre, om sådanne mellemmænd udøver deres virksomhed i den ene eller den anden forsikringsparts interesse. Endvidere ændrer det forhold, at en forsikringsaftale er blevet forhandlet gennem en mellemmand, der ikke handler som fuldmægtig for det pågældende udenlandske forsikringsselskab, ikke aftalens karakter af en tjenesteydelse fra det udenlandske selskab til forsikringstageren. Heraf følger, at i forhold til reglerne om den fri udveksling af tjenesteydelser kan det nævnte forbud ikke udskilles fra den del af påstanden, som vedrører de krav om etablering og koncession, der stilles til forsikringsselskabet i dettes egenskab af tjenesteyder. Domstolen behøver derfor kun at tage stilling til denne del af påstanden.
Det må herefter lægges til grund, at Kommissionens første påstand angår forsikringssektoren som helhed, med undtagelse af transportforsikring, EF-coassurance samt lovpligtige forsikringer, og at påstanden er rettet mod de krav om etablering og koncession, som efter den tyske lovgivning gælder for EF-forsikringsselskaber i deres egenskab af virksomheder, der udfører tjenesteydelser i traktatens forstand.
2) Begrebet udveksling af tjenesteydelser på forsikringsområdet
Det følger af traktatens artikel 59, stk. 1, at princippet om afskaffelse af restriktioner for den fri udveksling af tjenesteydelser inden for Fællesskabet gælder enhver form for tjenesteydelse, der udføres af en statsborger i en medlemsstat, som er bosat i et andet af Fællesskabets lande end modtageren af den pågældende ydelse. I henhold til artikel 60, stk. 1, omfatter begrebet tjenesteydelser i traktatens forstand ydelser, der normalt udføres mod betaling, i det omfang de ikke omfattes af bestemmelserne vedrørende den frie bevægelighed for varer, kapital og personer.
Med hensyn til de således definerede ydelser kræver disse artikler afskaffelse af enhver restriktion, der hindrer den frie udveksling, jfr. dog artikel 61 samt bestemmelserne i artiklerne 55 og 56, som ifølge artikel 66 finder tilsvarende anvendelse. Medens de sidstnævnte bestemmelser ikke berøres i nærværende sag, har den italienske regering henvist til, at det i artikel 61, stk. 2, er fastsat, at liberaliseringen af forsikringsydelser, som er forbundet med kapitalbevægelser, skal gennemføres sideløbende med den gradvise liberalisering af kapitalbevægelserne. Domstolen finder imidlertid i denne forbindelse anledning til at fremhæve, at det allerede fremgår af Rådets første direktiv af 11. maj 1960 om gennemførelse af traktatens artikel 67 (EFT 1959-1962, s. 47), at medlemsstaterne er forpligtet til at udstede de valutabevillinger til brug for kapitalbevægelser, som er nødvendige for at effektuere overførsler til gennemførelse af forsikringsaftaler, for så vidt sådanne aftaler i medfør af traktatens artikler 59 ff. er omfattet af reglerne om den fri udveksling af tjenesteydelser.
Selv om bestemmelserne om kapitalbevægelser således ikke kan begrænse retten til at indgå forsikringsaftaler i medfør af reglerne i artiklerne 59 og 60 om den fri udveksling af tjenesteydelser, er det imidlertid et spørgsmål, hvorledes anvendelsesområdet for disse artikler skal afgrænses i forhold til anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser om etableringsretten.
Herom bemærkes, at et forsikringsselskab i en medlemsstat, der i en anden medlemsstat opretholder en permanent tilstedeværelse, er omfattet af traktatens bestemmelser om etableringsretten, også selv om denne tilstedeværelse ikke har form af en filial eller et agentur, men består i, at selskabet blot opretter et kontor, der drives af selskabets eget personale, eller i, at en selvstændig person får fuldmagt til permanent at repræsentere selskabet på samme måde som et agentur. Det følger derfor af den ovenfor nævnte definition i artikel 60, stk. 1, at et sådant forsikringsselskab ikke kan støtte ret på artiklerne 59 og 60, for så vidt angår dets virksomhed i denne anden medlemsstat.
Det bemærkes endvidere, at en medlemsstat — således som Domstolen har fastslået i dommen af 3. december 1974 (Van Binsbergen,
33/74, Sml. s. 1299
) — har ret til at træffe foranstaltninger, der skal forhindre, at en tjenesteyder, hvis virksomhed helt eller fortrinsvis er rettet mod denne medlemsstats område, udnytter den i artikel 59 garanterede frihed til at unddrage sig de faglige regler, som ville gælde for ham, såfremt han var etableret i denne medlemsstat, idet en sådan situation vil kunne reguleres i henhold til kapitlet om etableringsretten og ikke kapitlet om udveksling af tjenesteydelser.
Endelig bemærkes, at da anvendelsesområdet for artiklerne 59 og 60 afhænger af det sted, hvor tjenesteyderen og modtageren af tjenesteydelserne er etableret eller har bopæl, kan der opstå særlige problemer, når den risiko, en forsikringsaftale dækker, befinder sig i en anden medlemsstat end forsikringstageren, der modtager tjenesteydelserne. Disse problemer er ikke blevet drøftet under retsforhandlingerne ved Domstolen, hvorfor Domstolen ikke vil undersøge dem i forbindelse med denne sag. Den følgende undersøgelse angår derfor kun forsikringsaftaler om dækning af risici, der befinder sig i samme medlemsstat som forsikringstageren (herefter benævnt »modtagerstaten«).
Det følger af det foregående, at de tjenesteydelser, der må undersøges med henblik på at afgøre sagen, kun vedrører forsikringsaftaler om dækning af risici i en medlemsstat indgået af en forsikringstager, der er etableret eller har bopæl i denne stat, med en forsikringsgiver, der er etableret i en anden medlemsstat, som ikke opretholder nogen permanent tilstedeværelse i førstnævnte stat, og hvis virksomhed hverken helt eller fortrinsvis er rettet mod denne stats område.
3) De omtvistede kravs forenelighed med traktatens artikler 59 og 60
Efter Domstolens faste praksis har traktatens artikler 59 og 60 haft direkte virkning siden overgangsperiodens udløb, uden at dette er betinget af, at der er foretaget en harmonisering eller samordning af medlemsstaternes lovgivninger. Disse traktatbestemmelser forudsætter ikke blot afskaffelse af enhver form for forskelsbehandling af tjenesteydere, som er begrundet i disses nationalitet, men også enhver form for begrænsning af den fri udveksling af tjenesteydelser, som begrundes med, at tjenesteyderen er etableret i en anden medlemsstat end den, hvor tjenesteydelsen skal udføres.
Da den tyske regering og nogle af de regeringer, der har interveneret til støtte for dens påstande, under henvisning til traktatens artikel 60, stk. 3, har gjort gældende, at modtagerstaten også kan anvende sin tilsynslovgivning på forsikringsselskaber, der er etableret i en anden medlemsstat, bemærkes endvidere, at denne bestemmelse, som fastslået af Domstolen blandt andet i dommen af 17. december 1981 (Webb,
279/80, Sml. s. 3305
), i første række skal gøre det muligt for tjenesteyderen at udøve sin virksomhed i modtagerstaten uden forskelsbehandling i forhold til denne stats egne borgere. Bestemmelsen indebærer derimod ikke, at hele den nationale lovgivning, der finder anvendelse på denne stats egne borgere, og som i almindelighed regulerer de i denne stat etablerede selskabers permanente virksomhed, fuldt ud og på samme måde kan bringes i anvendelse på virksomhed af midlertidig art, der udøves af foretagender etableret i andre medlemsstater.
Som Domstolen imidlertid har anerkendt — blandt andet i dommene af 18. januar 1979 (Van Wesemael,
110 og 111/78, Sml. s. 35
) og 17. december 1981 (Webb, 279/80, jfr. ovenfor) — kan det under hensyn til visse tjenesteydelsers specielle karakter ikke anses for uforeneligt med traktaten, at der stilles særlige krav til tjenesteyderne, der er begrundet i anvendelsen af regler vedrørende disse former for ydelser. Den frie udveksling af tjenesteydelser, der er et grundlæggende princip i traktaten, kan dog kun begrænses ved regler, der er begrundet i almene hensyn, og som påhviler enhver person eller ethvert selskab, der driver virksomhed på modtagerstatens område, og kun i det omfang disse hensyn ikke tilgodeses i kraft af de bestemmelser, som tjenesteyderen er undergivet i den medlemsstat, hvor han er etableret. Det er desuden en betingelse, at kravene er objektivt nødvendige for at sikre overholdelsen af de regler, der gælder for det pågældende erhverv, og for at beskytte de hensyn, som varetages med reglerne.
De i sagen omhandlede krav, dvs. kravene til et forsikringsselskab — som er etableret i en anden medlemsstat, som har fået koncession af tilsynsmyndigheden dér, og som er undergivet denne myndigheds tilsyn — om, at det skal være fast etableret i modtagerstaten og opnå en særlig koncession fra tilsynsmyndigheden dér, er udtryk for restriktioner for den fri udveksling af tjenesteydelser, idet kravene gør det mere byrdefuldt at præstere tjenesteydelser i modtagerstaten, navnlig når forsikringsselskabet kun lejlighedsvis udøver virksomhed dér.
Disse krav kan derfor kun anses for forenelige med traktatens artikler 59 og 60, såfremt det godtgøres, at der inden for det pågældende erhvervsområde består visse ufravigelige almene hensyn, som gør det berettiget at begrænse den fri udveksling af tjenesteydelser, at disse hensyn ikke i forvejen er varetaget af reglerne i etableringsstaten, og at det er umuligt at nå til samme resultat ved mindre restriktive regler.
a) Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger hensyn, som kan begrunde visse begrænsninger for den fri udveksling af tjenesteydelser på forsikringsområdet
Som anført af den tyske regering og de intervenienter, der har støttet dens påstande — og i øvrigt ubestridt af Kommissionen og af den britiske og den nederlandske regering — er forsikringssektoren et område, der rejser særlige problemer med hensyn til beskyttelsen af forbrugerne som forsikringstagere og forsikrede. Disse problemer skyldes navnlig den særlige karakter af forsikringsgiverens ydelse, som er knyttet til begivenheder i fremtiden, hvis indtræden, eller i hvert fald tidspunktet herfor, er usikker på tidspunktet for forsikringsaftalens indgåelse. En forsikret, der efter forsikringsbegivenhedens indtræden ikke opnår erstatning, kan befinde sig i en yderst vanskelig situation. Endvidere er det i almindelighed uhyre vanskeligt for en forsikringstager at vurdere, om udsigterne med hensyn til udviklingen i forsikringsgiverens økonomiske situation samt aftalevilkårene, der oftest fastsættes af forsikringsgiveren, giver ham tilstrækkelig sikkerhed for at opnå erstatning, såfremt forsikringsbegivenheden indtræder.
Det må endvidere tages i betragtning, at forsikring, således som den tyske regering har anført, er blevet et massefænomen, for så vidt angår visse forsikringsklasser. Der indgås nu et så stort antal forsikringsaftaler, at spørgsmålet om beskyttelsen af forsikringstagernes og berørte tredjemænds interesser i realiteten angår hele befolkningen.
Disse særlige forhold inden for forsikringssektoren har i alle medlemsstaterne ført til en lovgivning, hvorved forsikringsselskaberne er underlagt præceptive regler, både for så vidt angår deres finansielle situation og de forsikringsbetingelser, de anvender, ligesom der føres et løbende tilsyn med, at reglerne overholdes.
Der må således på det pågældende område antages at bestå ufravigelige almene hensyn, der kan begrunde begrænsninger i den fri udveksling af tjenesteydelser, idet sådanne begrænsninger dog forudsætter, at reglerne i etableringsstaten ikke er tilstrækkelige til at opnå det fornødne beskyttelsesniveau, og at kravene i modtagerstaten ikke går ud over, hvad der i denne forbindelse er nødvendigt.
b) Spørgsmålet om, hvorvidt de almene beskyttelseshensyn allerede er varetaget ved reglerne i etableringsstaten
Kommissionen samt den britiske og den nederlandske regering har gjort gældende, at de nævnte beskyttelseshensyn, i hvert fald efter vedtagelsen af de første samordningsdirektiver, 73/239 og 79/267, i vid udstrækning varetages af kontrolmyndighederne i etableringsstaten.
Om dette spørgsmål bemærkes indledningsvis, at disse to direktiver efter deres hjemmelsangivelser, betragtninger samt ordlyden af deres bestemmelser har til formål at lette adgangen til at oprette filialer eller agenturer i en anden medlemsstat end den, hvor det pågældende selskab har vedtægtsmæssigt hjemsted. Direktiverne indeholder regler om forholdet mellem lovgivningen og tilsynsmyndighederne på den ene side i den stat, hvor et selskab har sit vedtægtsmæssige hjemsted, og på den anden side i de stater, hvor det har oprettet filialer eller agenturer, hvorimod de ikke omhandler den virksomhed, som selskabet udøver i form af udveksling af tjenesteydelser i traktatens forstand. Bestemmelserne i direktiverne kan således ikke anvendes på forholdet mellem etableringsstaten, dvs. den medlemsstat, hvor det pågældende selskab har sit vedtægtsmæssige hjemsted eller har oprettet en filial eller et agentur, og den stat, hvor tjenesteydelsen udføres. Dette forhold behandles først i forslaget til andet direktiv.
Det skal dog undersøges, hvorvidt de to første direktiver alligevel indeholder bestemmelser, hvorefter vilkårene for udøvelse af forsikringsvirksomhed er så ensartede i hele Fællesskabet og tilsynet så effektivt, at de begrænsninger, som modtagerstaterne opretholder med hensyn til forsikringsselskabernes muligheder for at udføre tjenesteydelser, kan ophæves helt eller i hvert fald delvis.
For så vidt angår forsikringselskabernes finansielle situation, indeholder de to direktiver meget detaljerede bestemmelser om selskabernes frie formue, dvs. deres egenkapital. Formålet med disse bestemmelser er at sikre, at selskaberne er solvente, og i henhold til direktiverne er tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, hvor selskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted, forpligtet til at efterprøve selskabets solvens, »for så vidt angår dets samlede virkefelt«. Dette må antages også at omfatte den virksomhed, som selskabet udøver i form af udveksling af tjenesteydelser. Det følger heraf, at modtagerstaten ikke er beføjet til selv at foretage en efterprøvelse med hensyn til dette spørgsmål, men må acceptere dokumentation om et selskabs solvens, der hidrører fra tilsynsmyndigheden i den medlemsstat, hvor det pågældende selskab, der udfører tjenesteydelser, har sit vedtægtsmæssige hjemsted. Den tyske regering har anført, at en sådan dokumentation lægges til grund i Forbundsrepublikken Tyskland, hvilket Kommissionen ikke har bestridt.
Derimod er der ved de to direktiver ikke gennemført nogen harmonisering af de nationale bestemmelser vedrørende tekniske reserver, dvs. de økonomiske midler, der er bundet for at kunne skabe en sikkerhed for, at selskabet kan opfylde sine forpligtelser i henhold til de indgåede forsikringsaftaler, og som er adskilt fra selskabets egenkapital. Om dette spørgsmål fremgår det udtrykkeligt af direktiverne, at harmoniseringen skal ske ved senere direktiver. Direktiverne 73/239 og 79/267 overlader således til hver enkelt medlemsstat, hvori der udøves virksomhed, at beregne disse reserver i henhold til sine nationale bestemmelser og at fastsætte regler om arten og vurderingen af de aktiver, som skal dække reserverne. De aktiver, der skal yde dækning for den virksomhed, som udøves i en medlemsstat, skal befinde sig dér, og deres tilstedeværelse skal efterprøves af tilsynsmyndigheden i denne stat, selv om det i henhold til direktiverne påhviler den stat, hvor selskabet har sit vedtægtsmæssige hjemsted, at påse, at selskabets status udviser kongruente aktiver, der svarer til de forpligtelser, som er indgået i alle de lande, hvor selskabet udøver virksomhed. Det er først i forslaget til andet direktiv, at kravet om, at aktiverne skal befinde sig i det land, hvor virksomheden udøves, foreslås ophævet, idet dette forslag navnlig har til formål at gennemføre en harmonisering af de nationale bestemmelser om tekniske reserver.
Den tyske regering og de regeringer, der har interveneret til støtte for dens påstande, har påvist, at der består væsentlige forskelle mellem de nugældende nationale regler om tekniske reserver og om de aktiver, de skal være dækket af. Så længe der ikke er gennemført nogen harmonisering på dette område eller udstedt nogen bestemmelser, hvorefter tilsynsmyndigheden i etableringsstaten skal påse, at de i modtagerstaten gældende regler overholdes, må modtagerstaten være berettiget til at kræve og føre tilsyn med, at dens egne bestemmelser om tekniske reserver overholdes, for så vidt angår tjenesteydelser, der udføres på dens område, for så vidt disse bestemmelser ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte forsikringstagerne og de forsikrede.
Hvad endelig angår forsikringsbetingelser, er der ikke ved de to første samordningsdirektiver gennemført nogen harmonisering, hvorfor det er den enkelte medlemsstat, der kan påse, at dens egne præceptive regler overholdes, for så vidt angår virksomhed, der udøves på dens område. Forslaget til andet direktiv fastlægger anvendelsesområdet for sådanne præceptive regler og bestemmer, at disse regler ikke skal anvendes på visse former for erhvervsmæssige forsikringer, hvis afgrænsning forslaget indeholder detaljerede regler om. Når henses til de betydelige forskelle mellem de nationale bestemmelser om forsikringsbetingelser, må det lægges til grund, at modtagerstaten også på dette område og med samme forbehold er berettiget til at kræve og føre tilsyn med, at dens egne bestemmelser overholdes, for så vidt angår tjenesteydelser, der præsteres på dens område.
Det må herefter fastslås, at på fællesskabsrettens nuværende stade gør de ovenfor nævnte hensyn til beskyttelsen af forsikringstagerne og de forsikrede det berettiget, at modtagerstaten træffer foranstaltninger, der kan sikre anvendelsen af dens egen lovgivning vedrørende tekniske reserver og forsikringsbetingelser, for så vidt kravene i henhold til denne lovgivning ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at beskytte forsikringstagerne og de forsikrede. Tilbage er da at undersøge, om det er nødvendigt, at kontrollen i så henseende sker inden for rammerne af en ordning, hvorefter de pågældende forsikringsselskaber skal have koncession og være fast etableret i modtagerstaten.
c) Spørgsmålet om koncessionskravets nødvendighed
Kommissionen har ikke bestridt, at modtagerstaten kan føre et vist tilsyn med forsikringsselskaber, der udfører tjenesteydelser på dens område. Under den mundtlige forhandling har Kommissionen endog erkendt, at det kan være lovligt at foretage visse kontrolforanstaltninger, inden det pågældende selskab indleder virksomhed i form af udveksling af tjenesteydelser. Kommissionen har dog fastholdt, at sådanne foranstaltninger må foretages inden for rammerne af en ordning, der er mindre restriktiv end et koncessionssystem. Kommissionen har dog ikke konkret angivet, hvorledes en sådan ordning skulle udformes.
Den tyske regering og de regeringer, der har interveneret til støtte for dens påstande, har gjort gældende, at det fornødne tilsyn ikke kan udøves uden en koncessionsordning, som gør det muligt at foretage en efterprøvelse, før virksomheden påbegyndes, at føre et løbende tilsyn med denne, og at tilbagekalde koncessionen i tilfælde af alvorlige og vedvarende overtrædelser af gældende bestemmelser.
Om dette spørgsmål bemærkes, at tilsynet med forsikringsselskaber i alle medlemsstaterne er forbundet med et krav om koncession, og at nødvendigheden af en sådan ordning er blevet anerkendt ved de to første samordningsdirektiver, for så vidt angår den form for virksomhed, som direktiverne omfatter. I henhold til artikel 6 i begge direktiver skal hver medlemsstat gøre adgang til at udøve forsikringsvirksomhed på dens område afhængig af en administrativ tilladelse. Et selskab, der opretter filialer eller agenturer i andre medlemsstater end den, hvor det har vedtægtsmæssigt hjemsted, skal således opnå koncession hos tilsynsmyndigheden i hver af disse stater.
Det bemærkes i øvrigt, at forslaget til andet direktiv forudser denne ordning opretholdt. Et selskab skal opnå en administrativ tilladelse for hver enkelt medlemsstat, hvor det ønsker at udøve virksomhed i form af udveksling af tjenesteydelser. Ifølge forslaget skal tilladelsen indhentes hos tilsynsmyndigheden i etableringsstaten, men denne myndighed skal forinden høre tilsynsmyndigheden i modtagerstaten ved at fremsende en genpart af samtlige dokumenter vedrørende ansøgningen. Forslaget foreskriver endvidere et løbende samarbejde mellem de to tilsynsmyndigheder, blandt andet således at etableringsstaten skal træffe alle fornødne foranstaltninger, herunder tilbagekalde tilladelsen, for at bringe overtrædelser, som tilsynsmyndigheden i modtagerstaten har anmeldt, til ophør.
Under disse omstændigheder finder Domstolen ikke at kunne afvise det af den tyske regering anførte, hvorefter kun et krav om koncession kan sikre en effektiv gennemførelse af det tilsyn, der af de ovenfor nævnte grunde må anses for begrundet i hensynet til beskyttelsen af forbrugerne som forsikringstagere og forsikrede. Da en ordning som omhandlet i forslaget til andet direktiv, hvorefter forvaltningen af koncessionsordningen påhviler etableringsstaten i snævert samarbejde med modtagerstaten, kun kan indføres ad lovgivningsvejen, må det endvidere lægges til grund, at det på fællesskabsrettens nuværende stade tilkommer modtagerstaten at meddele og tilbagekalde koncessionen.
Det må dog fremhæves, at koncession efter anmodning skal meddeles ethvert selskab, der er etableret i en anden medlemsstat, når selskabet opfylder betingelserne i henhold til modtagerstatens lovgivning, at der ikke herved må foretages en dobbelt kontrol i forhold til tilsvarende betingelser i lovgivningen i etableringsstaten, som allerede er opfyldt dér, og at tilsynsmyndigheden i modtagerstaten er forpligtet til at tage hensyn til den kontrol og de efterprøvelser, der allerede er foretaget i etableringsstaten. Den tyske regering har i denne forbindelse anført, at den tyske koncessionsordning fuldt ud opfylder disse betingelser, hvilket Kommissionen ikke har bestridt.
Det må endvidere undersøges, hvorvidt kravet om koncession, der i henhold til VAG gælder enhver form for forsikringsvirksomhed, bortset fra transportforsikring, er berettiget under alle omstændigheder. Om dette spørgsmål har især den britiske regering anført, at det navnlig er af betydning, at der kan ske en fri udveksling af tjenesteydelser, for så vidt angår erhvervsmæssige forsikringer, og de hensyn til beskyttelsen af forsikringstagerne, som den tyske regering og de regeringer, der har interveneret til støtte for dens påstande, har henvist til, gør sig ikke gældende med hensyn til sådanne forsikringer.
Det følger af det allerede anførte, at kravet om koncession kun kan opretholdes, for så vidt det er tilstrækkeligt begrundet i de hensyn til beskyttelsen af forsikringstagerne og de forsikrede, som den tyske regering har påberåbt sig. Det må endvidere antages, at disse hensyn ikke foreligger i lige stort omfang inden for hele forsikringssektoren, og at der endog kan være tilfælde, hvor den forsikrede risiko er af en sådan art, og forsikringstageren har en sådan stilling, at der intet behov er for at beskytte ham gennem anvendelsen af de præceptive regler i national ret.
Selv om der i forslaget til andet direktiv er taget hensyn til disse forhold på den måde, at blandt andet erhvervsmæssige forsikringsaftaler, der er detaljeret beskrevet i forslaget, er undtaget fra anvendelsen af de ellers præceptive regler i modtagerstaten, er Domstolen ikke på det foreliggende retlige og faktiske grundlag i stand til at opstille en sådan generel sondring og fastlægge kriterierne herfor med så stor nøjagtighed, at det kan afgøres i hvilke konkrete tilfælde, de beskyttelseshensyn, der normalt gør sig gældende i forbindelse med forsikringsvirksomhed, ikke begrunder et koncessionskrav.
Forbundsrepublikken Tyskland må herefter frifindes for den første påstand, for så vidt den er rettet mod kravet om koncession.
d) Spørgsmålet om etableringskravets nødvendighed
Hvis kravet om koncession indebærer en begrænsning af retten til fri udveksling af tjenesteydelser, er et krav om fast etablering reelt udtryk for en udelukkelse af denne ret. Et sådant krav fjerner fuldstændigt indholdet af traktatens artikel 59, der netop tilsigter en afskaffelse af begrænsninger for den fri udveksling af tjenesteydelser, for så vidt angår personer, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor tjenesteydelsen skal udføres (jfr blandt andet dommene af 3. december 1974, jfr. ovenfor, af 26. november 1975, Coenen,
39/75, Sml. s. 1547
, og af 10. februar 1982, Transporoute,
76/81, Sml. s. 417
). Et sådant krav kan kun anses for lovligt, såfremt det godtgøres, at det udgør en ufravigelig forudsætning for at opnå det tilstræbte formål.
Den tyske regering har i denne forbindelse navnlig anført, at kravet om etablering i modtagerstaten sætter dennes tilsynsmyndighed i stand til at føre løbende tilsyn på stedet med den virksomhed, som det koncessionerede forsikringsselskab udøver, og at tilsynsmyndigheden ikke uden et sådant krav ville være i stand til at udføre sine opgaver.
Domstolen har allerede fastslået, jfr. senest dommen af 3. februar 1983 (Van Luipen,
29/82, Sml. s. 151
), at forvaltningsmæssige hensyn ikke kan begrunde, at en medlemsstat fraviger fællesskabsrettens regler. Dette må så meget mere gælde, såfremt fravigelsen medfører, at det bliver umuligt at udøve en af de grundlæggende rettigheder, som udspringer af traktaten. Med hensyn til det i sagen omhandlede krav om etablering er det derfor ikke tilstrækkeligt at henvise til, at myndighederne i modtagerstaten nemmere kan udføre de opgaver, der påhviler dem, såfremt alle de i forbindelse med tilsynet nødvendige dokumenter befinder sig i denne medlemsstat. Det må herudover godtgøres, at myndighederne — selv i forbindelse med en ordning, der opstiller krav om koncession — ikke kan udføre deres tilsynsopgaver effektivt, såfremt selskabet ikke i denne medlemsstat opretholder et fast forretningssted, hvor alle fornødne dokumenter opbevares.
Dette er ikke blevet godtgjort. Som fastslået ovenfor, er fællesskabsretten med hensyn til forsikringsvirksomhed ikke på sit nuværende stade til hinder for, at modtagerstaten opstiller krav om, at de aktiver, der modsvarer de tekniske reserver i forbindelse med den virksomhed, som det pågældende selskab udøver i denne medlemsstat, skal befinde sig dér. I så fald kan tilstedeværelsen af de pågældende aktiver påses på stedet, også selv om selskabet ikke har noget fast forretningssted i medlemsstaten. Hvad angår kontrollen af de øvrige betingelser for at udøve virksomhed, finder Domstolen, at tilsynet kan føres på grundlag af kopier af statusopgørelser, regnskaber og andre dokumenter vedrørende virksomheden, herunder forsikringsbetingelser og driftsplaner, der fremsendes fra etableringsstaten behørigt attesteret af dennes myndigheder. Sådanne betingelser inden for en koncessionsordning kan stilles over for selskabet som en forudsætning for koncessionens udstedelse, og deres overholdelse kan sikres ved, at koncessionen i givet fald tilbagekaldes.
Det er således ikke blevet godtgjort, at det er en ufravigelig forudsætning for at varetage de ovenfor anførte hensyn til beskyttelse af forsikringstagerne og de forsikrede, at forsikringsgiveren etablerer sig i modtagerstaten.
For så vidt angår Kommissonens første påstand, må det herefter fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikler 59 og 60 derved, at Versicherungsaufsichtsgesetz stiller krav om, at forsikringsselskaber inden for Fællesskabet, der i Forbundsrepublikken Tyskland ønsker at udføre tjenesteydelser i form af direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra transportforsikring, gennem repræsentanter, mæglere, agenter eller andre mellemmænd, skal være etableret i denne medlemsstat. Der må dog tages forbehold for lovpligtige forsikringer og forsikringer, i forbindelse med hvilke forsikringsgiveren enten opretholder en permanent tilstedeværelse, der må sidestilles med et agentur eller en filial, eller retter sin virksomhed helt eller fortrinsvis mod Forbundsrepublikken Tyskland område.
B — Kommissionens anden påstand
Ved sin anden påstand søger Kommissionen at få statueret, at der foreligger en tilsidesættelse af såvel direktiv 78/473 om coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet som traktatens artikler 59 og 60. Påstanden hviler imidlertid ligesom den første påstand på den antagelse, at ethvert krav om koncession og etablering inden for forsikringsområdet er i strid med traktatens artikler 59 og 60. På dette punkt er der efter Kommissionens opfattelse ikke grundlag for at sondre mellem assurandører i almindelighed og ledende assurandører i særdeleshed. Kommissionen gør på dette grundlag gældende, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat de nævnte bestemmelser ved i forbindelse med gennemførelsen af direktiv 78/473 i national ret kun at undtage de øvrige coassurandører, men ikke den ledende assurandør, fra disse krav.
Kommissionen har erkendt, at direktivet er tvetydigt på dette punkt, men fastholder, at det bør fortolkes således, at det er i overensstemmelse med traktatens bestemmelser, hvilket medlemsstaterne da også selv har erkendt i den fælleserklæring, der er optaget i protokollen fra Rådets møde den 23. maj 1978. Direktivet kan derfor under ingen omstændigheder forstås på den måde, at det tvinger den ledende assurandør til at opnå koncession og etablere sig i den medlemsstat, hvor risikoen befinder sig.
Den tyske regering har heroverfor anført, at direktiv 78/473 sondrer mellem den ledende assurandør og de andre coassurandører. Det fremgår af direktivets bestemmelser om den ledende assurandør, navnlig artikel 2, stk. 1, litra c), der henviser til direktiv 73/239, at den medlemsstat, hvor risikoen befinder sig, kan kræve, at den ledende assurandør er etableret og har koncession dér, således at han selv ville kunne dække hele risikoen. Den tyske lovgivning er således hverken er i strid med direktiv 78/473 eller traktatens artikler 59 og 60.
Det er korrekt, at den ledende assurandør efter nævnte bestemmelse i direktivet skal »have tilladelse på de i første samordningsdirektiv fastsatte betingelser, dvs. at han skal behandles som den assurandør, der selv ville kunne dække hele risikoen«. Direktivet angiver imidlertid ikke, i hvilken medlemsstat den ledende assurandør skal have koncession, og det fremgår af det ovenfor under A anførte, at en forsikringsgiver, som i forvejen har fået koncession og er etableret i én medlemsstat, i henhold til fællesskabsretten ikke nødvendigvis skal være etableret i en anden medlemsstat for at kunne dække hele den risiko, som befinder sig på sidstnævnte medlemsstats område.
Det er endvidere fastslået af Domstolen i dommen af 13. december 1983 (Kommissionen mod Rådet,
218/82, Sml. s. 4063
), at når en bestemmelse i den afledte fællesskabsret kan fortolkes på flere måder, bør den fortolkning, der bringer bestemmelsen i overensstemmelse med traktaten, lægges til grund fremfor den, som medfører, at bestemmelsen må anses for uforenelig med traktaten. Under disse omstændigheder bør direktivet ikke fortolkes isoleret, men det bør undersøges, om de omtvistede krav er i strid med de angivne bestemmelser i traktaten, og resultatet af denne undersøgelse bør herefter lægges til grund ved fortolkningen af direktivet.
Hvad angår forsikringssektoren i almindelighed, har Domstolen allerede ovenfor fastslået, at et krav om etablering er uforeneligt med traktatens artikler 59 og 60. Direktiv 78/473 kan derfor ikke indeholde hjemmel for et sådant krav til den ledende assurandør. Det er herefter tilstrækkeligt at undersøge, om det er foreneligt med fællesskabsretten at kræve, at den ledende assurandør skal have koncession i risikolandet.
Det fremgår af gennemgangen af den første påstand, at et krav til forsikringsselskaber, der udfører tjenesteydelser, om koncession i modtagerstaten kun kan anses for foreneligt med traktaten, såfremt det er tilstrækkeligt begrundet i hensynet til beskyttelsen af forbrugerne som forsikringstagere eller forsikrede. I henhold til artikel 1, stk. 2, vedrører direktiv 78/473 imidlertid udelukkende forsikringsaftaler om dækning af risici, som på grund af deres art eller betydning kun kan dækkes ved deltagelse af flere assurandører. Ifølge artikel 1, stk. 1, finder direktivet endvidere kun anvendelse på coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet, der vedrører visse af de risici, som er opregnet i bilaget til direktiv 73/239. Direktivet omfatter for eksempel hverken livsforsikring, ulykkes- og sygeforsikring eller ansvarsforsikring for motorkøretøjer. De forsikringer, der er omfattet af direktivet, tegnes kun af større virksomheder eller grupper af virksomheder, der selv er i stand til at vurdere og føre forhandlinger med hensyn til de tilbud om forsikringer, der afgives over for dem; de anførte forbrugerbeskyttelseshensyn har derfor ikke den samme vægt som ved andre former for forsikringsvirksomhed.
Det fremgår endvidere af gennemgangen af den første påstand, at et krav om koncession i modtagerstaten heller ikke er berettiget, såfremt det selskab, der udfører tjenesteydelserne, allerede i etableringsstaten opfylder tilsvarende betingelser, og såfremt der er indført et system for samarbejde mellem tilsynsmyndighederne i de berørte medlemsstater, der sikrer et effektivt tilsyn med, at betingelserne også overholdes i forbindelse med udveksling af tjenesteydelser. Det fremgår herved af betragtningerne til direktiv 78/473, at direktivet har til formål at gennemføre et minimum af samordning med henblik på at lette den faktiske udøvelse af coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet, og direktivet indeholder bestemmelser om, at der mellem tilsynsmyndighederne i medlemsstaterne og mellem disse myndigheder og Kommissionen skal indledes et særligt samarbejde, som for forsikringssektoren i almindelighed først er foreskrevet i forslaget til andet direktiv.
I øvrigt kan en forskelsbehandling af henholdsvis ledende assurandører og andre coassurandører ikke antages at være objektivt begrundet i denne henseende. Selv om det er den ledende assurandør, der forhandler den pågældende forsikringsaftale og sørger for dens gennemførelse, er der intet i vejen for, at han dækker en langt mindre del af risikoen end de andre coassurandører.
For så vidt angår forsikringsvirksomhed, der er omfattet af direktiv 78/473 om coassurance, må det herefter lægges til grund, at ikke alene VAG's krav til den ledende assurandør om etablering, men også denne lovs krav til den ledende assurandør om koncession, strider mod traktatens artikler 59 og 60 og dermed også mod direktivet.
Det må herefter fastslås, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikler 59 og 60 og Rådets direktiv 78/473, for så vidt det i dens lovgivning er bestemt, at den ledende assurandør i forbindelse med EF-coassurancevirksomhed vedrørende risici, der består i Forbundsrepublikken Tyskland, skal være etableret og have koncession dér.
C — Kommissionens tredje pastand
Efter sin affattelse er den tredje påstand rettet mod størrelsen af de beløb, der er fastsat i Forbundsrepublikken Tyskland for visse af de risici, der kan dækkes ved EF-coassurancevirksomhed. Under sagen har Kommissionen imidlertid anført, at påstanden i virkeligheden er rettet mod det forhold, at der overhovedet er fastsat beløbsgrænser.
Der er således tale om en anden og mere vidtgående påstand end den i stævningen nedlagte. Den vil derfor ikke kunne realitetspåkendes. Hvad angår den oprindelige påstand, har Kommissionen intet anført til støtte for, at de i den tyske lovgivning fastsatte beløbsgrænser skulle være ansat for højt.
Forbundsrepublikken Tyskland må herefter frifindes for Kommissionens tredje påstand.
III — Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at betale sagens omkostninger. Ifølge artikel 69, stk. 3, første afsnit, kan Domstolen dog ophæve sagsomkostningerne helt eller delvis, såfremt parterne henholdsvis taber eller vinder sagen på et eller flere punkter. Da hver af parterne har fået medhold i nogle af deres påstande, ophæves sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN

1)
Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikler 59 og 60 derved, at Versicherungsaufsichtsgesetz stiller krav om, at forsikringsvirksomheder inden for Fællesskabet, der i denne medlemsstat ønsker at udføre tjenesteydelser i form af direkte forsikringsvirksomhed, bortset fra transportforsikring, gennem repræsentanter, mæglere, agenter eller andre mellemmænd, skal være etableret dér; der må dog tages forbehold for lovpligtige forsikringer og forsikringer, i forbindelse med hvilke forsikringsgiveren enten opretholder en permanent tilstedeværelse, der må sidestilles med et agentur eller en filial, eller retter sin virksomhed helt eller fortrinsvis mod Forbundsrepublikken Tysklands område.

2)
Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser efter EØF-traktatens artikler 59 og 60 og Rådets direktiv 78/473 af 30. maj 1978 om samordning af administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser vedrørende coassurancevirksomhed inden for Fællesskabet, ved at foreskrive, at den ledende assurandør i forbindelse med udveksling af tjenesteydelser i form af EF-coassurancevirksomhed vedrørende risici, der befinder sig i Forbundsrepublikken Tyskland, skal være etableret og have koncession dér.

3)
I øvrigt frifindes Forbundsrepublikken Tyskland.

4)
Hver part, herunder intervenienterne, bærer sine omkostninger.

Mackenzie Stuart
Galmot
Kakouris
O'Higgins
Schockweiler
Bosco
Koopmans
Due
Everling
Bahlmann
Joliét
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. december 1986.
P. Heim
Justitssekretær
A. J. Mackenzie Stuart
Præsident
(
*1
) – Processprog: Tysk.