CELEX: 62005CJ0287
Siirtotyöläisten sosiaaliturva
EY 12, EY 17, EY 18 ja EY 39 artikla
Asetus (ETY) N:o 1408/71
4 artiklan 2 a kohta ja 10 a artikla sekä liite II a
Asetus (ETY) N:o 1612/68
7 artiklan 1 kohta
Maksuihin perustumattomat erityiset sosiaaliturvaetuudet
Alankomaalainen nuorille vammaisille maksettava etuus
Etuuden maastavientikelvottomuus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin,
itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena
kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (EYVL 1997, L 28,
s. 1), sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna 4.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1223/98 (EYVL L 168, s.
1; jäljempänä asetus N:o 1408/71), 4 artiklan 2 a kohdan tulkintaa sekä EY 12, EY 18, EY 39 artiklan ja työntekijöiden vapaasta
liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L 257, s. 2) 7 artiklan 1
kohdan ulottuvuutta.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Hendrix ja Raad van Bestuur van het Uitvoeringsinstituut Werknemersverzekeringen
(työntekijöiden vakuutusten hallinnoinnista vastaavan laitoksen hallitus, jäljempänä UWV). Pääasian valittaja riitauttaa sen,
että viimeksi mainittu on kieltäytynyt myöntämästä hänelle työkyvyttömille nuorille vammaisille maksettavasta avustuksesta
24.4.1997 annetun lain (Wet arbeidsongeschiktheidsvoorziening jonggehandicapten; Stbl. 1997, nro 177; jäljempänä Wajong) mukaista
etuutta sillä perusteella, että hän ei asu Alankomaissa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Asetuksen N:o 1408/71 2 artiklassa määritellään asetuksen soveltamisalaan kuuluvat henkilöt ja sen 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä asetusta sovelletaan palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja opiskelijoihin, jotka kuuluvat
tai ovat kuuluneet yhden tai useamman jäsenvaltion lainsäädännön piiriin ja jotka ovat jäsenvaltion kansalaisia – –, sekä
heidän perheenjäseniinsä tai jälkeenjääneisiinsä.”
Asetuksen N:o 1408/71 4 artikla, jonka otsikko on ”Asiallinen ulottuvuus”, kuuluu seuraavasti:
”1.      Tätä asetusta sovelletaan kaikkeen lainsäädäntöön, joka koskee seuraavia sosiaaliturvan aloja:
a)      sairaus- ja äitiysetuuksia;
b)      työkyvyttömyysetuuksia, mukaan lukien ne, joiden tarkoituksena on ansiokyvyn ylläpitämien tai parantamien;
– –
2 a.      Tätä asetusta sovelletaan maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin, jotka annetaan muun kuin 1 kohdassa tarkoitetun lainsäädännön
tai järjestelmän perusteella tai jotka on suljettu 4 kohdan nojalla soveltamisalan ulkopuolelle, jos tällaiset etuudet on
tarkoitettu:
a)      antamaan lisä-, korvaavaa tai täydentävää turvaa sellaista tapahtumaa vastaan, joka kuuluu 1 kohdan a–h alakohdassa tarkoitettuihin
sosiaaliturvan aloihin; tai
b)       vain vammaisten erityistä suojelemista varten.
– –
4.      Tätä asetusta ei sovelleta sosiaalihuoltoon – –.”
Asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettujen maksuihin perustumattomien erityisetuuksien osalta tämän asetuksen
10 a artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 10 artiklassa ja III osastossa säädetään, henkilöille, joihin tätä asetusta sovelletaan, myönnetään 4
artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuja maksuihin perustumattomia rahallisia erityisetuuksia yksinomaan sen jäsenvaltion alueella
ja kyseisen jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jonka alueella he asuvat, edellyttäen että nämä etuudet on lueteltu liitteessä
II a. Etuudet myöntää asuinpaikan laitos omalla kustannuksellaan.”
Asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a olevassa J alakohdassa luokitellaan etuudet, jotka Alankomaissa myönnetään Wajongin
nojalla, maksuihin perustumattomiksi erityisetuuksiksi.
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklassa, joka on annettu EY:n perustamissopimuksen työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevien
määräysten soveltamiseksi, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltion kansalaista ei työntekijänä saa kansalaisuutensa vuoksi saattaa toisen jäsenvaltion alueella kotimaisiin työntekijöihin
verrattuna eri asemaan työ- ja palvelussuhteen ehtojen suhteen; tämä koskee erityisesti palkkausta, irtisanomista ja työttömyyden
sattuessa paluuta saman alan työhön tai uudelleen työllistämistä.
2.      Hänen on saatava samat sosiaaliset ja verotukseen liittyvät edut kuin kotimaisten työntekijöiden.
– –”

Kansallinen lainsäädäntö
Työkyvyttömyysvakuutuksesta 18.2.1966 annetun lain (Wet op de arbeidsongeschiktheidsverzekering; Stbl. 1966, nro 84; jäljempänä
WAO) nojalla työntekijät on vakuutettu työkyvyttömyydestä johtuvaa palkanmenetystä vastaan. Mainittu vakuutus rahoitetaan
maksuilla, jotka työnantajien on maksettava työntekijöille suorittamansa palkan perusteella. Korvauksen saaminen WAO:n nojalla
edellyttää, että työntekijä on ollut vakuutettuna työkyvyttömyyden sattuessa.
Yleisestä työkyvyttömyysvakuutuksesta 11.12.1975 annetussa laissa (Algemene Arbeidsongeschiktheidswet; Stbl. 1975, nro 674;
jäljempänä AAW) säädettiin vuoteen 1998 asti yleisestä pakollisesta vakuutuksesta, jolla vakuutettiin koko väestö pitkäaikaisesta
työkyvyttömyydestä aiheutuvia taloudellisia seurauksia vastaan.
AAW korvattiin yhtäältä itsenäisten ammatinharjoittajien työkyvyttömyysvakuutuksesta 24.4.1997 annetulla lailla (Wet arbeidsongeschiktheids-verzekering
zelfstandigen; Stbl. 1997, nro 176), jota sovelletaan itsenäisiin ammatinharjoittajiin, ja toisaalta Wajongilla, jolla pyritään
suojelemaan nuoria vammaisia pitkäaikaisen työkyvyttömyyden aiheuttamia taloudellisia seurauksia vastaan.
Wajongissa säädetään vähimmäisetuuden maksamisesta nuorille, jotka olivat kokonaan tai osittain pitkäaikaisesti työkyvyttömiä
jo ennen työmarkkinoille siirtymistään. Nuorina vammaisina pidetään maassa asuvia henkilöitä, jotka olivat työkyvyttömiä jo
17 vuotta täyttäessään tai jotka ovat tulleet työkyvyttömiksi myöhemmin ja jotka olivat opiskelleet vähintään kuuden kuukauden
ajan työkyvyttömyyden syntymispäivää välittömästi edeltävän vuoden aikana. Etuutta ei voida saada ennen 18:tta syntymäpäivää.
Wajongin nojalla maksettavan etuuden määrä riippuu työkyvyttömyysasteesta – tätä varten on vahvistettu 25 prosentin kynnys
– ja se on 70 prosenttia lain mukaisesta vähimmäispalkasta, mikäli henkilö on täysin työkyvytön. Oikeus kyseiseen etuuteen
ei edellytä vakuutusmaksun tai muun suorituksen maksamista, eikä sen osalta aseteta etuuden saajan omaa varallisuutta koskevia
edellytyksiä. Sitä voidaan kuitenkin alentaa, jos etuuden saaja saa työtuloja tai jos kyseinen etuus kumuloituu muiden työkyvyttömyysetuuksien
kanssa.
Wajongissa säädetyn etuuden maksaa Arbeidsongeschiktheidsfonds jonggehandicapten (nuorten vammaisten työkyvyttömyysrahasto),
ja se rahoitetaan julkisista varoista (Wajongin 64 §:n a kohta).
Wajong poikkeaa AAW:stä siltä osin, että Wajongin mukaista etuutta ei makseta, jos sen saaja ei asu Alankomaissa, kun taas
AAW:ssä ei säädetty mistään tällaisista rajoituksista. Wajongin 17 §:n 1 momentissa säädetään, että ”oikeus työkyvyttömyysetuuteen
lakkaa – – sitä kuukautta, jonka kuluessa nuori vammainen asettui asumaan Alankomaiden ulkopuolelle, seuraavan kuukauden ensimmäisenä
päivänä”.
Tästä säännöstä voidaan kuitenkin poiketa, jos etuuden saamista koskevan oikeuden lakkauttaminen johtaisi ”huomattavan epäoikeudenmukaiseen”
tilanteeseen (Wajongin 17 §:n 7 momentti).
UWV täsmensi 29.4.2003 tekemällään päätöksellä, että kyseessä on ”huomattava epäoikeudenmukaisuus”, jos nuorella vammaisella
on pakottavia syitä asettua asumaan Alankomaiden ulkopuolelle ja jos on syytä olettaa, että kyseisen etuuden maksamisen keskeyttäminen
aiheuttaa hänelle merkittävää vahinkoa. Pakottavina syinä pidetään muun muassa tietyn mittaisen lääketieteellisen hoidon saamista,
sellaisen työpaikan hyväksymistä, joka tarjoaa mahdollisuuden tietynasteiseen uudelleenintegroitumiseen, tai tarvetta seurata
niitä henkilöitä, joista nuori vammainen on riippuvainen, mikäli näiden henkilöiden on muutettava pois Alankomaista.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Hendrix on syntynyt 26.9.1975, ja hän on Alankomaiden kansalainen. Hän kärsii lievästä psyykkisestä vammasta. Hänelle myönnettiin
26.9.1993 AAW:n nojalla etuus, joka muutettiin 1.1.1998 Wajongin mukaiseksi etuudeksi. Hendrixin katsotaan yhä olevan 80–100-prosenttisesti
työkyvytön, koska vapailla työmarkkinoilla ei ole riittävästi työpaikkoja, joihin hänen voimiensa ja kykynsä voitaisiin objektiivisesti
katsoa riittävän.
Hendrix työskenteli 1.2.1994 alkaen vammaisille mukautetuissa työtehtävissä Formido Bouwmarktin palkkaosastolla Maastrichtissa
(Alankomaat). Hän sai palkkaa tästä tehtävästä, mutta hän sai edelleen Wajongin mukaista etuutta, jota vähennettiin hänen
palkkansa huomioon ottaen. Hän ei ole työskennellyt Alankomaiden ulkopuolella.
Hendrix muutti 1.6.1999 Belgiaan ja jatkoi edelleen työskentelyä Alankomaissa. UWV päätti tällöin 28.6.1999 tekemällään päätöksellä
lopettaa Wajongin mukaisen avustuksen maksamisen Hendrixille 1.7.1999 alkaen tämän lain 17 §:n 1 momentin c alakohdan nojalla;
siinä säädetään, että oikeus etuuteen lakkaa sitä kuukautta, jonka kuluessa nuori vammainen asettui asumaan Alankomaiden ulkopuolelle,
seuraavan kuukauden ensimmäisenä päivänä.
UWV totesi 17.9.1999 tekemässään päätöksessä, että Hendrixin 28.6.1999 tehdystä päätöksestä esittämä oikaisuvaatimus oli perusteeton.
Rechtbank Amsterdam totesi 16.3.2001 antamassaan tuomiossa, että Hendrixin 17.9.1999 tehdystä päätöksestä tekemä valitus oli
perusteeton. Hendrix valitti kyseisestä tuomiosta Centrale Raad van Beroepiin.
Centrale Raad van Beroep, joka katsoo asian ratkaisun vaativan yhteisön oikeuden tulkintaa, päätti lykätä asian käsittelyä
ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko Wajongin perusteella maksettavaa avustusta, joka mainitaan asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a, pidettävä kyseisen
asetuksen 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuna maksuihin perustumattomana erityisetuutena siten, että pääasian valittajan
kaltaiseen henkilöön on sovellettava ainoastaan mainitun asetuksen 10 a artiklassa säädettyä yhteensovittamissääntöä? Onko
tähän kysymykseen annettavan vastauksen kannalta merkitystä sillä, että asianomainen henkilö sai alun perin AAW:n perusteella
nuorille vammaisille maksettavaa (maksuihin perustuvaa) avustusta, joka 1.1.1998 alkaen muutettiin lailla Wajongin perusteella
maksettavaksi avustukseksi?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, voiko työntekijä vedota EY 39 artiklaan, sellaisena kuin se on pantu
täytäntöön asetuksen N:o 1612/68 7 artiklalla, sitä jäsenvaltiota vastaan, jonka kansalainen hän on, silloin kun hän on työskennellyt
ainoastaan kyseisessä jäsenvaltiossa mutta asuu toisen jäsenvaltion alueella?
3)      Jos ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi, onko EY 39 artiklaa, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön
asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdalla, tulkittava siten, että kyseisen määräyksen kanssa yhteensopivana on pidettävä
sellaistakin lakisääteiseen järjestelmään sisältyvää säännöstä, jossa etuuden myöntämisen tai voimassa pitämisen edellytykseksi
asetetaan se, että henkilö asuu sen jäsenvaltion alueella, jonka järjestelmää sovelletaan, silloin kun kyseisessä järjestelmässä
säädetään asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitetusta maksuihin perustumattomasta erityisetuudesta ja kun
kyseinen etuus mainitaan mainitun asetuksen liitteessä II a?
4)      Jos ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava myöntävästi ja kolmanteen kysymykseen kieltävästi, onko yhteisön oikeutta
(ja erityisesti asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohtaa ja EY 39 artiklaa sekä EY 12 ja EY 18 artiklaa) tulkittava siten,
että Wajongiin perustuvan järjestelmän ominaispiirteistä on löydettävissä riittävä perustelu sille, että asuinpaikkavaatimukseen
voidaan vedota sellaista unionin kansalaista vastaan, joka työskentelee kokopäiväisesti Alankomaissa ja johon näin ollen sovelletaan
yksinomaan Alankomaiden lainsäädäntöä?”
Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee, onko Wajongin nojalla maksettava etuus
maksuihin perustumaton erityisetuus, johon sovelletaan asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohtaa ja 10 a artiklaa yhdessä,
mistä seuraa, että sen maksamisen pätevänä edellytyksenä voisi olla asumisedellytys. Se kysyy myös, onko hyötyä ottaa huomioon
pääasian valittajan aikaisempi tilanne.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian valittaja väittää ensinnäkin, että ainoastaan etuuksia, jotka eivät kuulu asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun lainsäädännön soveltamisalaan, voidaan pitää maksuihin perustumattomina erityisetuuksina.
Toiseksi hän väittää, että tarpeeseen perustuva etuus on erityisetuus. Hän väittää siten, että Wajongissa säädetty etuus on
tarkoitettu kattamaan jonkin asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 1 kohdassa säädetyn riskin toteutumisesta johtuva tulojen pienentyminen.
Pääasian valittaja lisää, että mainittu etuus korvaa toisen, AAW:n mukaisesti maksetun etuuden, joka oli maastavientikelpoinen.
Hän päättelee tästä voivansa vedota asetuksen N:o 1408/71 muuttamisesta 30.4.1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1247/92
(EYVL L 136, s. 1) 2 artiklan siirtymäsäännöksiin ja vaatia siten etuuden viemistä.
Pääasian vastapuoli katsoo, että Wajongissa säädetty etuus on erityisetuus, koska siitä ei ole säädetty tulojen menettämisen
korvaamiseksi (koska silloin olisi kyseessä sosiaaliturvaetuus), vaan oletettujen tulojen menetyksen perusteella, koska nuoria
vammaisia ei rinnasteta työntekijöihin.
Alankomaiden hallitus katsoo, että mainittu etuus on korvaava etuus, joka on tarkoitettu henkilöille, jotka eivät täytä vakuutusedellytyksiä
tavanomaisen työkyvyttömyysetuuden saamiseksi.
Euroopan yhteisöjen komissio katsoo, että Wajongissa säädetty etuus on sekalainen etuus, joka kuuluu samalla sekä sosiaaliturvan
että sosiaalihuollon alaan.
Siten mainittu etuus on erityisetuus, koska vaikka se kattaakin saman riskin, se koskee henkilöitä, jotka eivät ole koskaan
olleet WAO:n tai itsenäisten ammatinharjoittajien työttömyysvakuutuksesta 24.4.1997 annetun lain nojalla vakuutettuja ja jotka
eivät ole koskaan voineet olla sitä, koska heillä ei ole ammatillista historiaa.
Pääasian vastapuoli, Alankomaiden hallitus sekä komissio katsovat, että se seikka, että Hendrix sai samanlaisen etuuden toisen
lain nojalla ennen Wajongin mukaisen etuuden käyttöön ottamista, on vailla merkitystä.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää, että jotta Wajongissa säädetty etuus voitaisiin luokitella maksuihin perustumattomaksi
erityisetuudeksi, sen täytyy täyttää perusedellytykset, joita ovat samalla sekä erityisetuuden että maksuihin perustumattoman
etuuden luonne ja se, että etuus on kirjattu asetuksen N:o 1408/71 liitteessä II a olevaan luetteloon.
Etuuden maksuihin perustumattomasta luonteesta Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että Wajongissa säädetty etuus
on tällainen, koska se on rahoitettu julkisista varoista.
Kysymyksen toisesta osasta Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että merkitystä ei ole sillä, että pääasian valittaja
sai alun perin muun etuuden, joka oli luonteeltaan samanlainen, koska tämä tilanne ei muuta ennakkoratkaisupyynnön esittäneen
tuomioistuimen esittämän kysymyksen sisältöä.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
–       Kysymyksen ensimmäinen osa
Yhteisöjen tuomioistuin on asiassa C-154/05, Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper, 6.7.2006 antamassaan tuomiossa (Kok. 2006, s.
I-6249) todennut, että Wajongin nojalla suoritettavaa etuutta on pidettävä asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuna
maksuihin perustumattomana erityisetuutena.
–       Kysymyksen toinen osa
Edellä mainitussa asiassa Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper antamassaan tuomiossa (43 kohta) yhteisöjen tuomioistuin on todennut,
että pääasian valittajan tilanteessa olevalla henkilöllä ei voi olla oikeutta säilyttää ennen Wajongin antamista AAW:n nojalla
saamiaan etuuksia. Niitä oikeudellisia seurauksia (Wajongin nojalla suoritettavan etuuden maastavientikelpoisuus tai -kelvottomuus),
joita asettumisesta asumaan Alankomaiden ulkopuolelle aiheutuu, on täten arvioitava niiden sääntöjen valossa, joita sovellettiin
kyseisten tosiseikkojen tapahtuessa, eli näin ollen uusien säännösten valossa.
Lisäksi pääasian valittajan esittämistä väitteistä, jotka perustuvat asetuksen N:o 1247/92 2 artiklaan, on todettava, että
vaikka henkilöt, jotka ennen 1.6.1992, joka oli mainitun asetuksen voimaantulopäivä, saivat AAW:n mukaisen etuuden tai täyttivät
sen saamisen edellytykset, voivat tämän 2 artiklan nojalla edelleen vedota asetuksen N:o 1408/71 10 artiklassa säädettyyn
periaatteeseen asuinpaikkaedellytyksestä luopumisesta, pääasian valittajan kaltaisten henkilöiden tilanne on täyttänyt nämä
edellytykset vasta edellä mainitun päivämäärän jälkeen, ja siihen sovelletaan sitä vastoin viimeksi mainitun asetuksen 10
a artiklaa (ks. vastaavasti asia C-297/96, Partridge, tuomio 11.6.1998, Kok. 1998, s. I-3467, 39 kohta).
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle on siis vastattava, että Wajongin perusteella
maksettavaa etuutta on pidettävä asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdassa tarkoitettuna maksuihin perustumattomana erityisetuutena,
mistä seuraa, että pääasian valittajan kaltaiseen henkilöön on sovellettava ainoastaan mainitun asetuksen 10 a artiklassa
säädettyä yhteensovittamissääntöä ja että tämän etuuden maksaminen voidaan pätevästi varata henkilöille, jotka asuvat etuuden
maksavan jäsenvaltion alueella. Se, että asianomainen henkilö sai alun perin nuorille vammaisille maksettavaa avustusta, joka
oli maastavientikelpoinen, on merkityksetöntä mainittujen säännösten soveltamisen kannalta.

Toinen ja kolmas kysymys
Toisella ja kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee lähtökohtaisesti, voiko pääasian
valittaja vedota EY 39 artiklaan, sellaisena kuin se on asetuksen N:o 1612/68 7 artiklalla täytäntöön pantuna, ja estävätkö
nämä oikeussäännöt hänen tilanteessaan Wajongin nojalla maksettujen etuuksien maksamisen keskeyttämisen sillä perusteella,
että hän on muuttanut pois Alankomaista.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian valittaja katsoo, että häntä on pidettävä työntekijänä, joka on käyttänyt oikeuttaan yhteisön oikeudessa tarkoitettuun
vapaaseen liikkuvuuteen. Hän vetoaa erityisesti asiassa C-18/95, Terhoeve, 26.1.1999 annettuun tuomioon (Kok. 1999, s. I-345),
jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että yhteisön kansalaiset, jotka ovat käyttäneet oikeuttaan työntekijöiden vapaaseen
liikkuvuuteen ja tehneet työtä toisessa jäsenvaltiossa, kuuluvat asetuksen N:o 1612/68 soveltamisalaan asuinpaikastaan ja
kansalaisuudestaan riippumatta. Hän korostaa myös, että yhteisöjen tuomioistuin totesi asiassa C-57/96, Meints, 27.11.1997
antamassaan tuomiossa (Kok. 1997, s. I-6689), että asetuksessa N:o 1612/68 ei sallita sitä, että sosiaalisen edun myöntämisen
edellytykseksi asetetaan se, että tällaisen edun saajat asuvat edun suorittavan jäsenvaltion alueella.
Pääasian vastapuoli myöntää, että oikeussubjekti voi vedota myös EY 39 artiklaan sitä jäsenvaltiota vastaan, jonka kansalainen
hän on, kunhan hän on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (ks. mm. em. asia Terhoeve, tuomion 27 ja 28 kohta). Se
väittää kuitenkin, että tämän oikeuden käyttämiseen on liityttävä toiseen jäsenvaltioon muuttaminen tarkoituksena harjoittaa
taloudellista toimintaa tai jatkaa sen harjoittamista tai sen on ainakin jotenkin liityttävä ammatilliseen toimintaan, olipa
tämä tulevaisuudessa tapahtuvaa tai ei.
Hendrixin tilanne ei kuitenkaan ole tällainen. Hän on tosin muuttanut pois lähtövaltiostaan, mutta vain asuakseen toisessa
jäsenvaltiossa eikä työskennelläkseen siellä. Koska hän ei ole koskaan työskennellyt Alankomaiden ulkopuolella, hän ei ole
koskaan käyttänyt oikeuttaan työntekijän vapaaseen liikkuvuuteen. Pääasian vastapuolen mukaan on sovellettava EY 39 artiklan
puitteissa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C-112/91, Werner, 26.1.1993 antamassa tuomiossa (Kok. 1993, s. I-429, Kok. Ep.
XIV, s. I-7) sijoittautumisvapauden alalla esittämää päätelmää. Se katsoi tässä asiassa, että pelkkä asuminen toisessa jäsenvaltiossa
sijoittautumatta sinne ei ole riittävä yhden jäsenvaltion rajat ylittävä tekijä, jotta voidaan vedota EY 43 artiklaan.
Alankomaiden hallitus ja komissio esittävät lähtökohtaisesti samat väitteet kuin pääasian vastapuoli.
Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus väittää myös, että edellä mainitussa asiassa Terhoeve annettua ratkaisua ei voida soveltaa
pääasiassa. Se katsoo, että Hendrixiä ei voida pitää työntekijänä, joka on käyttänyt oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen, ja
se vetoaa edellä mainitussa asiassa Werner annetun ratkaisun lisäksi muun muassa julkisasiamies Jacobsin yhdistetyissä asioissa
C-245/94 ja C-312/94, Heover ja Zachow (tuomio 10.10.1996, Kok. 1996, s. I-4895), esittämän ratkaisuehdotuksen 93–97 kohtaan.
Sen mukaan asetusta N:o 1612/68 sovelletaan vain työntekijöihin, jotka ovat yhden jäsenvaltion kansalaisia mutta jotka työskentelevät
toisessa jäsenvaltiossa. Kun näin ollen otetaan huomioon Hendrixin tilanne, häntä ei voida pitää työntekijänä, joka on käyttänyt
oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen ja joka tämän vuoksi voisi hyötyä asetuksen N:o 1612/68 säännöksistä.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Pääasiassa Hendrix työskenteli 1.2.1994 lähtien rakennustarvikeliikkeessä Alankomaissa. Hendrix muutti 1.6.1999 Belgiaan mutta
säilytti kuitenkin työnsä Alankomaissa, aluksi samassa liikkeessä, jossa hän sai lakisääteistä vähimmäispalkkaa pienempää
palkkaa. Tätä palkkaa täydennettiin Wajongin nojalla maksetulla etuudella. Koska UWV oli 28.6.1999 tehdyllä päätöksellä keskeyttänyt
mainittujen etuuksien maksamisen 1.7.1999 lähtien ja koska työnantaja eväsi palkankorotuksen, tämä työsuhde lakkautettiin.
Hendrix otettiin kuitenkin 5.7.1999 lähtien töihin toiseen rakennustarvikeliikkeeseen, jossa hän sai lakisääteistä vähimmäispalkkaa.
Hendrix muutti takaisin Alankomaihin vuonna 2001.
Pääasian riidan lähtötilanne on siis sellaisen henkilön tilanne, joka palkkatyötään lähtövaltiossaan jatkaen muuttaa asumaan
toiseen jäsenvaltioon ja löytää sitten toisen palkkatyön lähtövaltiossaan. Se, että Hendrix on Belgiaan muutettuaan jatkanut
työskentelyään Alankomaissa ja sitten vaihtanut työpaikkaa tässä samassa jäsenvaltiossa, tekee hänestä siirtotyöläisen, ja
hän kuuluu koko sen ajan, josta pääasiassa on kyse, eli vuoden 1999 kesäkuun ja vuoden 2001 välisen ajan, yhteisön oikeuden
soveltamisalaan ja erityisesti sen niiden säännösten soveltamisalaan, jotka koskevat työntekijöiden vapaata liikkuvuutta (asia
C-152/03, Ritter-Coulais, tuomio 21.2.2006, Kok. 2006, s. I-1711, 31 ja 32 kohta ja asia C-212/05, Hartmann, tuomio 18.7.2007,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 17 kohta).
Asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan nojalla siirtotyöläinen saa samat sosiaaliset edut kuin kotimaiset työntekijät. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan tässä säännöksessä tarkoitettu ”työntekijän” käsite kattaa rajatyöntekijät, jotka voivat vedota siihen
samoin kuin kaikki muutkin tässä säännöksessä tarkoitetut työntekijät (ks. vastaavasti em. asia Meints, tuomion 50 kohta;
asia C-337/97, Meeusen, tuomio 8.6.1999, Kok. 1999, s. I-3289, 21 kohta ja em. asia Hartmann, tuomion 24 kohta).
Asetuksen N:o 1612/68  7 artiklan 2 kohdassa mainitun ”sosiaalisen edun” käsitteen osalta on todettava, että se kattaa kaikki
työsuhteeseen perustuvat tai siitä riippumattomat etuudet, jotka yleensä myönnetään kotimaisille työntekijöille pääasiallisesti
näiden työntekijäaseman perusteella tai pelkästään sillä perusteella, että näiden vakinainen asuinpaikka on jäsenvaltion alueella,
ja joiden ulottaminen koskemaan siirtotyöntekijöitä on omiaan helpottamaan näiden liikkuvuutta yhteisön alueella (asia 249/83,
Hoeckx, tuomio 27.3.1985, Kok. 1985, s. 973, 20 kohta ja asia C-85/96, Martínez Sala, 12.5.1998, Kok. 1998, s. I-2691, 25
kohta).
Wajongin nojalla maksettu etuus on etu, joka myönnetään työntekijöille, jotka eivät sairauden tai vamman vuoksi voi ansaita
työllään sitä, minkä terve henkilö, jolla on samantasoinen koulutus ja kokemus, tavanomaisesti ansaitsee työllään. Kuten ennakkoratkaisupyynnön
esittänyt tuomioistuin katsoo, kyseessä oleva avustus on siis asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sosiaalinen
etu.
Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että jäsenvaltio ei voi asettaa mainitussa 7 artiklassa tarkoitetun sosiaalisen edun
myöntämisen edellytykseksi sitä, että tällaisen edun saajat asuvat tämän jäsenvaltion alueella (em. asia Meints, tuomion 51
kohta ja em. asia Meeusen, tuomion 21 kohta).
On totta, että Wajongin nojalla maksettu etuus kuuluu asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdassa ja 10 a artiklassa tarkoitettuihin
maksuihin perustumattomiin erityisetuuksiin, jotka voidaan lain nojalla varata henkilöille, jotka asuvat sen jäsenvaltion
alueella, jonka lainsäädännössä tällaisesta etuudesta säädetään, ja että asetuksen N:o 1612/68 42 artiklan 2 kohdassa säädetään,
että sillä ”ei vaikuteta niihin toimenpiteisiin, jotka toteutetaan perustamissopimuksen 51 artiklan [josta on muutettuna tullut
EY 42 artikla] mukaisesti”, eli esimerkiksi asetuksen N:o 1408/71 kaltaiseen yhteensovittamisasetukseen.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin on vakiintuneesti katsonut, EY 42 artiklan nojalla annettuja asetuksen N:o 1408/71 säännöksiä
on kuitenkin tulkittava kyseisen artiklan tavoitteen mukaisesti eli siten, että edistetään siirtotyöläisten vapaan liikkuvuuden
mahdollisimman täysimääräistä toteutumista (asia C-215/99, Jauch, tuomio 8.3.2001, Kok. 2001, s. I-1901, 20 kohta).
Tältä osin asetuksen N:o 1612/68 7 artiklan 2 kohta on erityinen ilmaisu EY 39 artiklan 2 kohdassa vahvistetusta yhdenvertaisen
kohtelun periaatteesta sosiaalisten etujen myöntämisen erityisalalla, ja sitä on tulkittava samalla tavalla kuin viimeksi
mainittua määräystä (ks. asia C-205/04, komissio v. Espanja, tuomio 23.2.2006, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 15 kohta).
Tästä seuraa, että Wajongin nojalla myönnetyn etuuden saamiseksi asumisedellytys voidaan asettaa Hendrixin tilanteessa olevalle
henkilölle vain, jos se on objektiivisesti perusteltu ja oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään.
Kuten yhteisöjen tuomioistuin totesi edellä mainitussa asiassa Kersbergen-Lap ja Dams-Schipper antamansa tuomion 33 kohdassa,
Wajongin nojalla myönnetty etuus liittyy läheisesti kyseessä olevan jäsenvaltion taloudelliseen ja sosiaaliseen tilanteeseen,
koska sen määrä lasketaan Alankomaissa sovellettavan vähimmäispalkan ja siellä vallitsevan elintason perusteella. Lisäksi
tämä etuus kuuluu asetuksen N:o 1408/71 4 artiklan 2 a kohdan ja 10 a artiklan säännöksissä tarkoitettuihin maksuihin perustumattomiin
erityisetuuksiin, joita ne henkilöt, joihin asetusta sovelletaan, saavat vain sen jäsenvaltion alueella, jossa he asuvat,
ja tämän jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti. Tästä seuraa, että kansallisessa lainsäädännössä säädetty asuinpaikkaedellytys
on sellaisenaan objektiivisesti perusteltu.
Mainitun edellytyksen täytäntöönpano ei myöskään saa loukata Hendrixin tilanteessa olevan henkilön työntekijöiden vapaaseen
liikkuvuuteen perustuvia oikeuksia enempää kuin kansallisella lailla tavoitellun legitiimin tavoitteen toteuttaminen vaatii.
Tältä näkökannalta on katsottava, että tämän tuomion 15 kohdassa mainitulla tavalla kansallisessa lainsäädännössä säädetään
nimenomaisesti, että asuinpaikkaedellytyksestä voidaan poiketa, jos se johtaa ”huomattavaan epäoikeudenmukaisuuteen”. Vakiintuneen
oikeuskäytännön mukaan kansallisten tuomioistuinten on tulkittava kansallista lainsäädäntöä mahdollisimman pitkälle yhteisön
oikeuden vaatimusten mukaisesti (asia C-106/89, Marleasing, tuomio 13.11.1990, Kok. 1990, s. I-4135, Kok. Ep. X, s. 599, 8
kohta ja yhdistetyt asiat C-397/01–C-403/01, Pfeiffer ym., tuomio 5.10.2004, Kok. 2004, s. I-8835, 113 kohta). Ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen on siis varmistettava, että kyseessä olevan asian olosuhteissa vaatimus Alankomaissa olevasta asuinpaikasta
ei johda tällaiseen epäoikeudenmukaisuuteen, kun otetaan huomioon, että Hendrix on käyttänyt oikeuttaan työntekijöiden vapaaseen
liikkuvuuteen ja että hän on säilyttänyt taloudelliset ja sosiaaliset siteensä Alankomaihin.
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle on siis vastattava, että EY 39 artiklaa ja
asetusta N:o 1612/68 on tulkittava niin, että niillä ei estetä kansallista lainsäädäntöä, jolla sovelletaan asetuksen N:o
1408/71 4 artiklan 2 a kohtaa ja 10 a artiklaa ja jossa säädetään, että viimeksi mainitun asetuksen liitteessä II a mainittu
maksuihin perustumaton erityisetuus voidaan myöntää vain kyseisessä jäsenvaltiossa asuville henkilöille. Tämän lainsäädännön
täytäntöönpanolla ei kuitenkaan saada loukata pääasian valittajan kaltaisessa tilanteessa olevan henkilön oikeuksia enempää
kuin kansallisella lailla tavoitellun legitiimin tavoitteen toteuttaminen vaatii. Kansallisen tuomioistuimen, jonka on tulkittava
kansallista lakia mahdollisimman pitkälle yhteisön oikeuden mukaisesti, on otettava huomioon erityisesti, että kyseessä oleva
työntekijä on säilyttänyt kaikki taloudelliset ja sosiaaliset siteensä lähtövaltioon.

Neljäs kysymys
Tämän kysymyksen yhteydessä ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tiedustelee, voivatko erityisesti unionin kansalaisuutta
koskevat säännöt saattaa kyseenalaiseksi säännön siitä, että Wajongissa säädetyn kaltaista maksuihin perustumatonta erityisetuutta
ei voida viedä maasta.
Kuten edellä tarkasteltuihin kysymyksiin annettujen vastausten yhteydessä on todettu, Hendrixin tilanteessa oleva jäsenvaltion
kansalainen kuuluu työntekijöiden vapaata liikkuvuutta koskevien perustamissopimuksen määräysten soveltamisalaan.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 18 artiklasta, jossa ilmaistaan yleisesti jokaisella unionin kansalaisella oleva oikeus
vapaasti liikkua ja oleskella jäsenvaltioiden alueella, on työntekijöiden vapaan liikkuvuuden osalta erityismääräys EY 39
artiklassa (ks. asia C-100/01, Oteiza Olazabal, tuomio 26.11.2002, Kok. 2002, s. I-10981, 26 kohta ja asia C-392/05, Alevizos, tuomio 26.4.2007, ei vielä
julkaistu oikeustapauskokoelmassa, 66 kohta).
Koska pääasiassa kysymyksessä oleva tapaus kuuluu EY 39 artiklan soveltamisalaan, ei ole tarpeen tulkita EY 18 artiklaa (ks.
em. asia Oteiza Olazabal, tuomion 26 kohta ja em. asia Alevizos, tuomion 80 kohta), eikä neljänteen kysymykseen näin ollen
ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Työkyvyttömille nuorille vammaisille maksettavasta avustuksesta 24.4.1997 annetun lain (Wet arbeidsongeschiktheidsvoorziening
jonggehandicapten) perusteella maksettavaa etuutta on pidettävä sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella
liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston
asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella
(EY) N:o 118/97, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna 4.6.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1223/98, 4 artiklan
2 a kohdassa tarkoitettuna maksuihin perustumattomana erityisetuutena, mistä seuraa, että pääasian valittajan kaltaiseen henkilöön
on sovellettava ainoastaan mainitun asetuksen 10 a artiklassa säädettyä yhteensovittamissääntöä ja että tämän etuuden maksaminen
voidaan pätevästi varata henkilöille, jotka asuvat etuuden maksavan jäsenvaltion alueella. Se, että asianomainen henkilö sai
alun perin nuorille vammaisille maksettavaa avustusta, joka oli maastavientikelpoinen, on merkityksetöntä mainittujen säännösten
soveltamisen kannalta.
2)
EY 39 artiklaa ja työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annettua neuvoston asetusta (ETY) N:o
1612/68 on tulkittava niin, että niillä ei estetä kansallista lainsäädäntöä, jolla sovelletaan asetuksen N:o 1408/71, sellaisena
kuin se on muutettuna ja saatettuna ajan tasalle asetuksella N:o 118/97, sellaisena kuin tämä asetus on muutettuna asetuksella
N:o 1223/98, 4 artiklan 2 a kohtaa ja 10 a artiklaa ja jossa säädetään, että viimeksi mainitun asetuksen liitteessä II a mainittu
maksuihin perustumaton erityisetuus voidaan myöntää vain kyseisessä jäsenvaltiossa asuville henkilöille. Tämän lainsäädännön
täytäntöönpanolla ei kuitenkaan saada loukata pääasian valittajan kaltaisessa tilanteessa olevan henkilön oikeuksia enempää
kuin kansallisella lailla tavoitellun legitiimin tavoitteen toteuttaminen vaatii. Kansallisen tuomioistuimen, jonka on tulkittava
kansallista lakia mahdollisimman pitkälle yhteisön oikeuden mukaisesti, on otettava huomioon erityisesti, että kyseessä oleva
työntekijä on säilyttänyt kaikki taloudelliset ja sosiaaliset siteensä lähtöjäsenvaltioon.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.