CELEX: 62004CJ0127
Direktiivi 85/374/ETY
Tuotevastuu
Tuotteen liikkeelle laskemisen käsite
Tuotteen toimittaminen valmistajan toimesta tämän kokonaan omistamalle tytäryhtiölle

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä
25 päivänä heinäkuuta 1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY (EYVL L 210, s. 29; jäljempänä direktiivi) 11 artiklan
tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä O’Byrne ja toisaalta Sanofi Pasteur MSD Ltd, aiemmin Aventis
Pasteur MSD Ltd (jäljempänä APMSD), ja Sanofi Pasteur SA, aiemmin Aventis Pasteur SA (jäljempänä APSA), ja joka koskee sitä,
että viimeksi mainitut ovat laskeneet liikkeelle turvallisuudeltaan puutteelliseksi oletetun rokotteen, jonka antamisen väitetään
aiheuttaneen O’Byrnelle vakavia vammoja.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Direktiivin 1 artiklassa säädetään, että ”valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta”.
4       Direktiivin 3 artiklan, jossa määritellään valmistajan käsite, sanamuoto on seuraava:
”1.      ’Valmistajalla’ tarkoitetaan lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, joka
varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen valmistajana.
2.      Valmistajan vastuuta rajoittamatta tässä direktiivissä tarkoitettuna valmistajana pidetään myös sitä, joka elinkeinotoiminnassa
tuo tuotteen yhteisöön myyntiä, vuokraamista, leasing-toimintaa tai muuta jakelua varten, ja hän on vastuussa kuten valmistaja.
3.      Jos tuotteen valmistajaa ei voida tunnistaa, tuotteen valmistajana pidetään jokaista, joka on laskenut tuotteen liikkeelle,
jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle kohtuullisessa ajassa valmistajaa tai sitä, jolta hän on hankkinut tuotteen. Tätä
sovelletaan myös, jos 2 kohdassa tarkoitettu maahantuoja ei käy ilmi maahan tuodusta tuotteesta, vaikka valmistajan nimi kävisikin
ilmi siitä.”
5       Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Valmistaja ei ole tämän direktiivin mukaan vastuussa, jos hän näyttää:
a)      että hän ei ole laskenut tuotetta liikkeelle;
– – ”
6       Direktiivin johdanto-osan kymmenennessä perustelukappaleessa todetaan, että ”yhdenmukainen vanhentumisaika vahingonkorvauskanteen
nostamiselle on sekä vahinkoa kärsineen että valmistajan edun mukainen”. Direktiivin 11 artiklassa todetaan tältä osin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat
kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole
tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan.”

Kansallinen lainsäädäntö
7       Direktiivi on pantu Yhdistyneessä kuningaskunnassa täytäntöön Consumer Protection Act 1987 -nimisen lain (kuluttajansuojalaki,
jäljempänä vuoden 1987 laki), joka tuli voimaan 1.3.1988, I osalla. Kyseisen lain 4 §:n sanamuoto on seuraava:
”1) Jokainen, jota vastaan on tämän säännöksen nojalla nostettu turvallisuudeltaan puutteellista tuotetta koskeva siviilikanne,
vapautuu vastuusta, jos hän näyttää:
– –
b) että ei koskaan toimittanut kyseistä tuotetta toiselle, tai
– –
d) että tuote ei ollut turvallisuudeltaan puutteellinen merkityksellisellä hetkellä;
– – ”
8       Lisäksi vuoden 1987 lailla lisättiin Limitation Act 1980 -nimiseen lakiin (vanhentumisajoista annettu laki) uusi 11 A §, jonka
3 momentissa säädetään seuraavaa:
”Tämän säännöksen mukaista kannetta ei saa nostaa merkityksellisestä hetkestä alkavan kymmenen vuoden määräajan päätyttyä
– – ; ja kanneoikeus lakkaa tämän momentin nojalla mainitun kymmenen vuoden määräajan päätyttyä riippumatta siitä, oliko kanneoikeus
syntynyt tai oliko tämän lain seuraavien säännösten mukainen aika alkanut kulua.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
9       Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että O’Byrne rokotettiin 3.11.1992 hänen ollessaan lapsi hemofilustautirokotteella Yhdistyneessä
kuningaskunnassa olevalla lääkäriasemalla.
10     O’Byrne sai rokotuksen jälkeen vakavia vammoja. Hänen lakimiehensä väittävät, että vammat aiheutuivat siitä, että hänelle
annettu rokote oli turvallisuudeltaan puutteellinen.
11     Rokotteen valmistaja oli Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Pasteur Mérieux Sérums et Vaccins SA, josta nimenvaihdoksen
jälkeen tuli APSA.
12     APSA oli 18.9.1992 lähettänyt rokote-erän, johon myös O’Byrnelle annettu rokote sisältyi, Englannin oikeuden mukaan perustetulle
yhtiölle Mérieux UK Ltd:lle, joka myös vaihtoi nimeään, jolloin siitä tuli APMSD. Viimeksi mainittu yhtiö, joka oli APSA:n
kokonaan omistama tytäryhtiö ja joka huolehti APSA:n tuotteiden jakelusta Yhdistyneessä kuningaskunnassa, vastaanotti kyseisen
lähetyksen 22.9.1992. APSA lähetti APMSD:lle kyseistä lähetystä koskevan laskun, jonka viimeksi mainittu asianmukaisesti maksoi.
13     Myöhempänä ajankohtana, jota ei ole kyetty täsmällisesti selvittämään, APMSD myi osan kyseisestä rokote-erästä Yhdistyneen
kuningaskunnan terveysministeriölle ja toimitti sen suoraan kyseisen ministeriön osoittamaan sairaalaan. Kyseinen sairaala
puolestaan toimitti rokotteet sille lääkäriasemalle, jossa lapsi rokotettiin 3.11.1992.
14     Pääasian kantaja nosti lakimiestensä välityksellä 2.11.2000 APMSD:tä vastaan ensimmäisen vahingonkorvauskanteen, jossa väitettiin,
että mainittu yhtiö oli tuotteen valmistaja.
15     Toinen kanne nostettiin 7.10.2002 APSA:ta vastaan. Lakimiehet ilmoittivat, että ne saivat selvästi ja ensimmäisen kerran vasta
vuoden 2002 kesällä tietää, että tuotteen valmistaja oli todellisuudessa APSA eikä APMSD.
16     APSA väittää mainitussa toisessa oikeudenkäynnissä, että kanneoikeus on sitä vastaan nostetun kanteen osalta vanhentunut.
APSA toteaa, että koska tuote laskettiin liikkeelle silloin, kun se lähetti tuotteen 18.9.1992 APMSD:lle, joka vastaanotti
sen 22.9.1992, kanne, joka nostettiin vasta 7.10.2002, on nostettu vasta sen jälkeen, kun direktiivin 11 artiklan täytäntöön
panevan vuoden 1987 lain 11 A §:n 3 momentissa säädetty kymmenen vuoden vanhentumisaika oli päättynyt.
17     Pääasian kantajan lakimiehet väittävät, ettei kanneoikeus ole vanhentunut. Tuotteen liikkeelle laskeminen on heidän mukaansa
tapahtunut vasta silloin, kun APMSD on toimittanut sen terveysministeriön osoittamalle sairaalalle. Mainittu toimitus on tapahtunut
aikana, josta on kulunut vähemmän kuin kymmenen vuotta toisen kanteen nostamiseen.
18     Kyseiset lakimiehet vaativat kuitenkin 10.3.2003 kansallista tuomioistuinta määräämään, että ensimmäisen eli 2.11.2000 nostetun
kanteen osalta tapahtuu asianosaisseuraanto siten, että APSA tulee APMSD:n sijaan kaikilta soveltuvilta osin.
19     High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja
esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kun neuvoston direktiivin – – 11 artiklaa tulkitaan oikein, lasketaanko tuote liikkeelle tilanteessa, jossa ranskalainen valmistaja
on myyntisopimuksen mukaisesti toimittanut kyseisen tuotteen kokonaan omistamalleen englantilaiselle tytäryhtiölle ja englantilainen
yhtiö on toimittanut sen tämän jälkeen toiselle yksikölle,
a)      silloin kun se lähtee ranskalaiselta yhtiöltä, vai
b)      silloin kun se saapuu englantilaiselle yhtiölle, vai
c)      silloin kun se lähtee englantilaiselta yhtiöltä, vai
d)      silloin kun se saapuu yksikölle, joka saa sen englantilaiselta yhtiöltä?
2)      Voiko jäsenvaltio silloin, kun kantaja nostaa tiettyä yhtiötä (A) vastaan kanteen vedotakseen niihin oikeuksiin, jotka sille
on neuvoston direktiivissä myönnetty turvallisuudeltaan puutteelliseksi väitetyn tuotteen osalta, siinä virheellisessä käsityksessä,
että A oli tuotteen valmistaja, vaikka tuotteen valmistaja ei itse asiassa ollut A vaan toinen yhtiö (B), antaa kansallisessa
lainsäädännössään tuomioistuimilleen harkintavaltaa käsitellä tällaisia kanteita neuvoston direktiivin – – 11 artiklassa tarkoitettuina
’valmistajaa vastaan nostettuina kanteina’
?
3)      Kun neuvoston direktiivin – – 11 artiklaa tulkitaan oikein, voivatko jäsenvaltiot antaa kyseisen artiklan perusteella tuomioistuimelle
harkintavaltaa siten, että tämä voi määrätä asianosaisseuraannosta siten, että B tulee A:n sijaan vastaajaksi edellä kysymyksessä
nro 2 mainitun kaltaisessa oikeudenkäynnissä (merkityksellinen oikeudenkäynti) olosuhteissa, joissa
a)      11 artiklassa mainittu kymmenen vuoden määräaika on päättynyt;
b)      merkityksellinen oikeudenkäynti A:ta vastaan tuli vireille ennen kuin 10 vuoden määräaika oli päättynyt; ja
c)      B:tä vastaan ei ollut tullut vireille oikeudenkäyntiä ennen kymmenen vuoden määräajan päättymistä sen tuotteen osalta, jonka
kantaja väittää aiheuttaneen vahingon?”

Ensimmäinen kysymys
20     Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko tilanteessa, jossa tuotteen valmistanut yhtiö
siirtää tuotteen jakelusta huolehtivalle tytäryhtiölleen, joka puolestaan myy sen kolmannelle osapuolelle, direktiivin 11
artiklaa tulkittava siten, että tuotteen liikkeelle laskeminen tapahtuu silloin, kun tuotteen valmistanut yhtiö siirtää sen
tytäryhtiölle, vai silloin, kun viimeksi mainittu yhtiö siirtää sen kolmannelle osapuolelle.
21     Pääasian kantaja, Italian hallitus ja Euroopan yhteisöjen komissio katsovat, että tuotteen liikkeelle laskeminen riippuu siitä,
että valmistaja menettää määräysvallan kyseiseen tuotteeseen, tai että liikkeelle laskeminen tapahtuu silloin, kun tuote siirretään
sellaiselle henkilölle, johon nähden valmistajalla ei ole määräysvaltaa. Ratkaiseva tekijä on mainittujen tahojen mukaan se,
että tuote siirtyy jakelukanavaan, kun se luovutetaan kolmannelle osapuolelle. Mainittujen tahojen mukaan on mahdollista katsoa,
ettei sellaista valmistajan kokonaan omistamaa tytäryhtiötä, josta on kyse pääasiassa, ole pidettävä kolmantena osapuolena.
22     Pääasian vastaajat katsovat sitä vastoin, että liikkeelle laskemisen määrittelyn kannalta relevanttia on se, että tuote siirtyy
pois sen tosiasiallisesta valmistuspaikasta, ilman että tuotteen luovuttamisella valmistajan tytäryhtiölle olisi ratkaisevaa
merkitystä tämän määrittelyn kannalta.
23     Aluksi on todettava, ettei direktiivissä määritellä liikkeelle laskemisen käsitettä, johon viitataan muun muassa direktiivin
7 artiklan a alakohdassa, joka koskee valmistajan mahdollisuuksia vapautua vastuusta, ja 11 artiklassa, joka koskee niiden
oikeuksien vanhentumista, joita vahingon kärsineelle annetaan saman direktiivin mukaisesti.
24     Direktiivin 7 artiklassa tarkoitetun liikkeelle laskemisen käsitteen osalta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että vastuusta
vapautuminen sillä perusteella, että tuotetta ei ole laskettu liikkeelle, koskee ensinnäkin niitä tapauksia, joissa muu henkilö
kuin valmistaja on aiheuttanut sen, että tuote ei enää ole valmistusprosessissa. Direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle jäävät
lisäksi tuotteen sellainen käyttö, joka tapahtuu valmistajan tahdon vastaisesti, kuten käyttö silloin, kun valmistusprosessi
on vielä kesken, sekä käyttö yksityisiin tarkoituksiin tai vastaavanlaisissa tilanteissa (asia C-203/99, Veedfald, tuomio
10.5.2001, Kok. 2001, s. I-3569, 16 kohta).
25     Yhteisöjen tuomioistuin on samassa asiayhteydessä todennut edellä mainitussa asiassa Veedfald antamansa tuomion 15 kohdassa,
että sellaisia direktiivin 7 artiklassa tyhjentävästi lueteltuja tapauksia, joissa valmistaja voi vapautua vastuustaan, on
tulkittava suppeasti. Tällaisen tulkinnan tarkoituksena on suojata turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen aiheuttaman vahingon
kärsineiden henkilöiden etuja.
26     Direktiivin 11 artikla, jonka tarkoituksena on rajoittaa ajallisesti sellaisten oikeuksien käyttöä, joita direktiivissä annetaan
vahingon kärsineille, on sitä vastoin luonteeltaan neutraali. Kuten direktiivin kymmenennestä perustelukappaleesta ilmenee,
kyseisen säännöksen tarkoituksena on täyttää oikeusvarmuuden vaatimukset asianomaisten edun nimissä. Vahingon kärsineen kanneoikeuteen
kohdistuvat ajalliset rajoitukset on näin ollen määritettävä objektiivisten kriteereiden perusteella.
27     Edellä esitettyjen seikkojen perusteella on katsottava, että tuote lasketaan direktiivin 11 artiklassa tarkoitetulla tavalla
liikkeelle silloin, kun se siirretään pois valmistajan toteuttamasta valmistusprosessista ja kun se siirtyy myyntiprosessiin
sellaisena kuin sitä tarjotaan yleisölle käyttöä tai kulutusta varten.
28     Tältä osin ei lähtökohtaisesti ole merkitystä sillä, myykö valmistaja tuotteen suoraan käyttäjälle tai kuluttajalle vai tapahtuuko
kyseinen myynti sellaisessa jakeluprosessissa, johon direktiivin 3 artiklan 3 kohdassa viitataan ja johon osallistuu yksi
tai useampi toimija.
29     Kun yksi jakeluketjun lenkeistä on läheisesti sidoksissa valmistajaan, kuten esimerkiksi sellaisessa tilanteessa, jossa kyseessä
on valmistajan kokonaan omistama tytäryhtiö, on määritettävä, seuraako kyseisestä liitynnästä se, että kyseinen yksikkö on
tosiasiassa osallisena asianomaisen tuotteen valmistusprosessissa.
30     Tällaista läheistä suhdetta koskeva arviointi on tehtävä kiinnittämättä huomiota siihen, onko kyse erillisistä oikeushenkilöistä.
Merkityksellistä on sitä vastoin se, onko kyse erilaista tuotantotoimintaa harjoittavista yrityksistä vai päinvastoin yrityksistä,
joista yksi, eli tytäryhtiö, toimii ainoastaan emoyhtiön valmistaman tuotteen jakelijana tai varastoijana. Kansallisten tuomioistuinten
asiana on kunkin tapauksen olosuhteet ja niiden käsiteltäväksi saatettuihin asioihin liittyvät tosiasialliset tilanteet huomioon
ottaen määrittää, ovatko valmistajan ja muun yksikön väliset yhteydet niin läheiset, että direktiivin 7 ja 11 artiklassa tarkoitetun
valmistajan käsite kattaa myös viimeksi mainitun yksikön ja ettei tuotteen siirtäminen yhdestä tällaisesta yksiköstä toiseen
merkitse tuotteen liikkeelle laskemista kyseisissä säännöksissä tarkoitetulla tavalla.
31     On kuitenkin todettava, että toisin kuin pääasian vastaajat väittävät, sitä, että tuotteista lähetetään lasku tytäryhtiölle
ja että tämä maksaa hinnan muiden ostajien tavoin, ei voida pitää ratkaisevana. Sama koskee kysymystä siitä, kumpaa yksikköä
on pidettävä kyseisten tuotteiden omistusoikeuden haltijana.
32     Ensimmäiseen kysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 11 artiklaa on tulkittava siten, että tuote lasketaan
liikkeelle silloin, kun se siirretään pois valmistajan valmistusprosessista ja kun se siirtyy myyntiprosessiin sellaisena
kuin sitä tarjotaan käyttöä tai kulutusta varten.

Toinen ja kolmas kysymys
33     Toisella ja kolmannella kysymyksellään, joita on asianmukaista tarkastella yhdessä, kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää,
voivatko kansalliset tuomioistuimet silloin, kun kanne on nostettu sellaista yhtiötä vastaan, jota on virheellisesti pidetty
tuotteen valmistajana, vaikka tuotteen on tosiasiallisesti valmistanut toinen yhtiö, katsoa, että tällainen kanne on nostettu
valmistajana olevaa yhtiötä vastaan, ja määrätä asianosaisseuraannosta siten, että kyseinen yhtiö tulee vastaajaksi sen yhtiön
sijaan, jota vastaan kanne alun perin nostettiin.
34     Tältä osin on todettava, ettei direktiivissä oteta kantaa sellaisiin prosessuaalisiin menettelyihin, joita on noudatettava
silloin, kun vahingon kärsinyt nostaa tuotevastuuseen perustuvan kanteen ja erehtyy valmistajan henkilöllisyydestä. Näin ollen
kansallisessa prosessioikeudessa on lähtökohtaisesti vahvistettava ne edellytykset, joiden mukaisesti asianosaisseuraanto
voi tulla kyseeseen tällaisen kanteen käsittelyn osalta.
35     On kuitenkin muistettava, että ne henkilöt, joilta vahingon kärsineellä on oikeus hakea korvausta direktiivillä säädetyssä
vastuujärjestelmässä, on määritetty direktiivin 1 ja 3 artiklassa (asia C-402/03, Skov ja Bilka, tuomio 10.1.2006, 32 kohta,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa). Koska direktiivillä pyritään siinä säänneltyjen seikkojen täydelliseen yhdenmukaistamiseen,
on katsottava, että vahingonkorvausvastuussa olevien henkilöiden piiri on direktiivin 1 ja 3 artiklassa määritetty tyhjentävästi
(em. asia Skov ja Bilka, tuomion 33 kohta).
36     Direktiivin 1 artiklassa ja 3 artiklan 1 kohdassa osoitetaan direktiivissä säädetty vastuu valmistajalle, joka on määritelty
muun muassa lopputuotteen valmistajaksi.
37     Muita henkilöitä voidaan pitää valmistajana ainoastaan tyhjentävästi luetelluissa tapauksissa, eli valmistajana voidaan pitää
sitä, joka varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen valmistajana
(direktiivin 3 artiklan 1 kohta), sitä, joka tuo tuotteen yhteisöön (3 artiklan 2 kohta), ja jos tuotteen valmistajaa ei voida
tunnistaa, jokaista, joka on laskenut tuotteen liikkeelle, jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle kohtuullisessa ajassa valmistajaa
tai sitä, jolta hän on hankkinut tuotteen (3 artiklan 3 kohta).
38     Kun kansallinen tuomioistuin tutkii niitä edellytyksiä, joiden on täytyttävä, jotta tietyssä oikeusriidassa voi tulla kyseeseen
asianosaisseuraanto, sen on valvottava, että direktiivin henkilöllistä soveltamisalaa, sellaisena kuin se on määritetty direktiivin
3 artiklassa, noudatetaan.
39     Toiseen ja kolmanteen kysymykseen on näin ollen vastattava, että silloin, kun kanne nostetaan sellaista yhtiötä vastaan, jota
virheellisesti pidetään tuotteen valmistajana, vaikka tuotteen on tosiasiassa valmistanut toinen yhtiö, kansallisessa oikeudessa
on lähtökohtaisesti vahvistettava edellytykset, joiden mukaisesti tällaisen kanteen käsittelyn osalta voi tulla kyseeseen
asianosaisseuraanto. Kansallisen tuomioistuimen, joka tutkii niitä edellytyksiä, joita tällaiselle asianosaisseuraannolle
on asetettu, on kuitenkin valvottava, että direktiivin henkilöllistä soveltamisalaa, sellaisena kuin se on määritetty direktiivin
1 ja 3 artiklassa, noudatetaan.

Oikeudenkäyntikulut
40     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25 päivänä heinäkuuta
1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY 11 artiklaa on tulkittava siten, että tuote lasketaan liikkeelle silloin, kun
se siirretään pois valmistajan toteuttamasta valmistusprosessista ja kun se siirtyy myyntiprosessiin sellaisena kuin sitä
tarjotaan yleisölle käyttöä tai kulutusta varten.
2)
Silloin, kun kanne nostetaan sellaista yhtiötä vastaan, jota virheellisesti pidetään tuotteen valmistajana, vaikka tuotteen
on tosiasiassa valmistanut toinen yhtiö, kansallisessa oikeudessa on lähtökohtaisesti vahvistettava edellytykset, joiden mukaisesti
tällaisen kanteen käsittelyn osalta voi tulla kyseeseen asianosaisseuraanto. Kansallisen tuomioistuimen, joka tutkii niitä
edellytyksiä, joita tällaiselle asianosaisseuraannolle on asetettu, on kuitenkin valvottava, että direktiivin 85/374 henkilöllistä
soveltamisalaa, sellaisena kuin se on määritetty direktiivin 1 ja 3 artiklassa, noudatetaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.