CELEX: 62004TJ0425
Valtiontuet
Taloudelliset toimenpiteet France Télécomin hyväksi
Osakaslainaa koskeva suunnitelma
Ranskan hallituksen jäsenen julkiset ilmoitukset
Päätös, jossa tuki todetaan yhteismarkkinoille soveltumattomaksi ja jossa ei määrätä sen perimisestä takaisin
Kumoamiskanne
Oikeussuojan tarve
Tutkittavaksi ottaminen
Valtiontuen käsite
Etu
Valtion varat
Perusteluvelvollisuus

Asian tausta
I
France Télécomin taloudellinen tilanne ajanjaksolla 2001–2004
France Télécom SA:n (jäljempänä FT) toiminta kuului vuoteen 1990 saakka Ranskan posti- ja teleliikenneministeriön alaisuuteen.
FT:stä muodostettiin vuonna 1991 julkisoikeudellinen oikeushenkilö, jolla on 31.12.1996 lähtien ollut osakeyhtiön asema. FT
on noteerattu pörssissä lokakuusta 1997 lähtien. Nyt käsiteltävän riita-asian kohteena olevan päätöksen tekemisen aikaan FT
oli verkko- ja telepalveluja tarjoava konserni, joka toimi lähinnä Ranskassa erityisesti kiinteän verkon puhelintoiminnan
alalla sekä tytäryhtiöidensä Orangen, Wanadoon ja Equant’n välityksellä matkapuhelintoiminnan, internetpalvelujen, tiedonsiirron
ja muiden informaatiopalvelujen alalla. Ranskan valtio omisti vuonna 2002 FT:n osakekannasta 56,45 prosenttia.
FT:n vuoden 2001 julkaistuista tileistä kävi ilmi, että 31.12.2001 sen nettovelka oli 63,5 miljardia euroa ja tappio 8,3 miljardia
euroa.
FT:n nettovelka kasvoi 30.6.2002 mennessä yhteensä 69,69 miljardiin euroon, johon sisältyi vuosien 2003–2005 aikana erääntyviä
48,9 miljardin euron joukkovelkakirjalainoja. Nämä joukkovelkakirjalainat perustuivat pääosin FT:n vuodesta 1999 lähtien tekemiin
hankintoihin, joilla oli tarkoitus kehittää matkapuhelintoimintaa; niitä olivat esimerkiksi brittiläisen operaattorin Orangen
osto ja pääomaosuuden hankinta saksalaisesta operaattorista Mobilcomista.
Ranskan talous-, valtiovarain- ja teollisuusministeri (jäljempänä valtiovarainministeri) totesi Les Echos -lehdessä 12.7.2002
julkaistussa haastattelussa FT:n taloudellisesta tilanteesta seuraavaa (jäljempänä 12.7.2002 annettu ilmoitus):
”Olemme enemmistöosakas, ja meillä on hallussamme 55 prosenttia – – pääomasta. – – Osakkeenomistajavaltio toimii järkevästi
toimivan sijoittajan tavoin, ja jos [FT] joutuisi vaikeuksiin, me ryhtyisimme tarvittaviin toimenpiteisiin – –. Toistan, että
jos [FT:llä] olisi rahoitusvaikeuksia, mikä ei ole tilanne tänä päivänä, valtio tekisi tarvittavat päätökset vaikeuksien voittamiseksi.
Huhu pääoman korotuksesta lähtee uudelleen liikkeelle. Se ei ole missään tapauksessa tarkoitus! Vahvistan vain yksinkertaisesti
sen, että ryhdymme tarvittaviin toimenpiteisiin riittävän ajoissa. Jos se on tarpeellista – –.”
FT:n 12.9.2002 julkaistusta osavuosikatsauksesta kävi ilmi, että sen liikevaihto oli kasvanut 10 prosenttia edellisen vuoden
samaan jaksoon verrattuna, liiketoiminnan tulos ennen poistoja oli kasvanut 13,3 prosenttia historiallisiin tietoihin verrattuna
ja 9,8 prosenttia pro forma -tietoihin verrattuna eli yhteensä 6,87 miljardiin euroon ja operatiivinen tulos oli kasvanut
15 prosenttia pro forma -tietoihin verrattuna eli yhteensä 3,18 miljardiin euroon. Tulos rahoituskulujen (1,75 miljardia euroa)
jälkeen, ennen veroja, osakeosuuksia ja vähemmistöosuuksia ja ilman kertaluonteisia toimenpiteitä oli 718 miljoonaa euroa
verrattuna 271 miljoonaan euroon, joka saatiin summaksi 30.6.2001. Vapaa operatiivinen kassavirta oli 3,6 miljardia euroa
eli 15 prosenttia enemmän kuin vuoden 2001 ensimmäisellä puoliskolla. Samalla FT:n konsolidoitujen omien varojen tilanne 30.6.2002
oli 440 miljoonaa euroa tappiolla.
Ranskan viranomaiset julkistivat 12.9.2002 tiedon, että ne olivat hyväksyneet FT:n pääjohtajan (jäljempänä FT:n entinen pääjohtaja)
eron.
Ranskan viranomaiset totesivat 13.9.2002 FT:n taloudellista tilannetta koskevassa lehdistötiedotteessa seuraavaa:
”Ensimmäisellä vuosipuoliskolla todettujen harvinaisen suurten tappioiden vuoksi [FT] kärsii vakavasta oman pääoman puutteesta.
Tällainen taloudellinen tilanne heikentää [FT:n] mahdollisuuksia. [Ranskan] hallitus onkin päättänyt täyttää kaikki velvoitteensa
– –. Voimakkaasti heikentyneen tilinpäätöksen johdosta [FT:n entinen pääjohtaja] esitti [Ranskan] hallitukselle eronpyyntönsä,
joka hyväksyttiin. Ero tulee voimaan hallintoneuvoston kokouksessa, joka pidetään lähiviikkojen aikana ja jossa uusi pääjohtaja
esitellään – –. Uusi pääjohtaja tulee esittämään hallintoneuvostolle hyvin nopeasti tervehdyttämissuunnitelman [FT:n] taloudellisen
tilanteen parantamiseksi. Suunnitelmaan kuuluu velkojen vähentäminen ja konsernin rahoitusrakenteen parantaminen siten, että
konsernin strategiset vahvuudet säilytetään. [Ranskan] valtio tukee [FT:tä] suunnitelman täytäntöönpanossa ja osallistuu omalta
osaltaan yrityksen pääoman voimakkaaseen korottamiseen markkinaolosuhteiden mukaan määritettävän aikataulun ja edellytysten
mukaisesti. Tästä eteenpäin [Ranskan] valtio ryhtyy tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla yrityksen rahoitusvaikeudet
voidaan välttää.”
FT:n uusi pääjohtaja (jäljempänä FT:n uusi pääjohtaja) nimitettiin 2.10.2002. Nimityksestä annetussa lehdistötiedotteessa
todettiin seuraavaa:
”Ministerineuvosto on [FT:n] hallintoneuvoston ehdotuksesta päättänyt nimittää [FT:n uuden pääjohtajan.] – –. Uusi pääjohtaja
tekee välittömästi tilannearvion [FT:n] tilasta, ja sen tulokset ilmoitetaan hallintoneuvostolle tulevien viikkojen aikana.
Tilannearvion perusteella esitetään tervehdyttämissuunnitelma taloudellisen tilanteen parantamiseksi ja strategian luomiseksi.
Näin velkaa voidaan vähentää siten, että yrityksen vahvuudet säilyvät. [FT:n uusi pääjohtaja] saa tässä tukea valtio-omistajalta,
joka on päättänyt täyttää kaikki velvoitteensa. [Ranskan] valtio osallistuu tervehdyttämistoimenpiteiden täytäntöönpanoon
ja [FT:n] pääoman korotukseen niiden ehtojen mukaisesti, joista päätetään yhdessä [FT:n] pääjohtajan ja hallintoneuvoston
kanssa. Kuten edellä on jo mainittu, [Ranskan] valtio ryhtyy tänä aikana tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n]
rahoitusvaikeudet voidaan välttää.”
Ranskan viranomaiset toimittivat 19.11.2002 komissiolle ”muistion”, jossa yhtäältä kuvaillaan FT:n senhetkistä taloudellista
tilannetta ja korostetaan, että ”yrityksen operatiivinen toiminta on moitteetonta”, ja toisaalta ilmoitetaan viranomaisten
aikomuksesta osallistua FT:n pääomarakenteen vahvistamiseen markkinaolosuhteiden mukaan sekä selitetään FT:n tervehdyttämissuunnitelmaan
osallistumista koskevat ehdot. Ranskan viranomaiset täsmensivät tässä muistiossa seuraavaa:
”[Ranskan] valtio haluaa antaa [FT:lle] riittävästi liikkumavaraa siirtyä markkinoille parhain mahdollisin edellytyksin ja
mahdollisimman edulliseen aikaan, joten se on valmis ennakoimaan osuuttaan yrityksen pääoman korotuksessa ja asettaa sen käyttöön
osakaslainan, joka muutetaan pääomaksi uuden arvopaperiemission hetkellä. Osakaslainan suuruus vastaa [Ranskan] valtion koko
osuutta tulevasta pääoman korottamisesta tai osaa siitä, ja se voi olla jopa yhdeksän [miljardia euroa]. Osakaslaina on väliaikainen,
ja se on muutettava arvopapereiksi. Osakaslaina nostetaan [FT:n] tarpeiden mukaan. Se maksetaan takaisin tämänhetkisillä markkinaehdoilla,
ja korot lisätään pääomaan.
[Ranskan] valtio aikoo toteuttaa osallistumisensa [FT:n] tervehdyttämissuunnitelmaan teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavan
[Ranskan] valtion julkisen laitoksen ERAP:n välityksellä. ERAP myöntää [FT:lle] osakaslainan, ja siitä tulee [FT:n] suurosakas,
kun osakaslaina muutetaan pääomaksi. ERAP:n omistusosuus [FT:ssä] kirjataan tämän julkisen laitoksen varoihin, kun taas joukkovelkakirjalainat
kirjataan vastaavasti sen velkoihin. ERAP:n valinta osakaslainan toteuttajaksi heijastaa [Ranskan] valtion halua selvästi
yksilöidä myönnetty taloudellinen panos eristämällä se tiettyyn rakenteeseen.”
FT:n uusi johto esitti yrityksen hallintoneuvoston 4.12.2002 pidetyssä kokouksessa toimintasuunnitelman nimeltä ”Ambition
FT 2005” (jäljempänä Ambition 2005 -suunnitelma), jolla oli tarkoitus saada FT:n talous tasapainoon korottamalla yrityksen
omaa pääomaa 15 miljardilla eurolla.
Ambitio 2005 -suunnitelman lisäksi 4.12.2002 julkaistiin valtiovarainministerin lehdistötiedote, jossa todettiin seuraavaa:
”Valtiovarainministeri – – vahvistaa [Ranskan] valtion tuen [FT:n] hallintoneuvoston 4. joulukuuta [2002] hyväksymälle toimintasuunnitelmalle.
1) [FT-konserni] muodostaa kiinteän teollisuuskompleksin, jonka saavutukset ovat merkille pantavia. [FT:n] on kuitenkin löydettävä
keinot epävakaan rahoitusrakenteensa vakauttamiseksi sekä oman pääoman tarpeen ja keskipitkän aikavälin jälleenrahoitustarpeen
täyttämiseksi. Tämä tilanne johtuu aiemmista epäonnistuneista sijoituksista, jotka hoidettiin ja toteutettiin huonosti suurimman
’rahoituskuplan’ aikaan, sekä yleisemmin katsottuna heikentyneistä markkinoista. [FT:llä] ei ollut mahdollisuutta rahoittaa
kehitystään muulla kuin velalla, mikä vaikeutti tilannetta. 2) [Ranskan] valtio, joka on FT:n enemmistöosakas, pyysi uusia
johtajia tasapainottamaan yrityksen taloutta siten, että konsernin eheys säilyy – –. 3) Kun otetaan huomioon johtajien laatima
toimintasuunnitelma ja sijoituksista odotettu tuotto [Ranskan] valtio osallistuu FT:n pääoman korottamiseen 15 miljardilla
eurolla suhteessa omistusosuuteensa, mikä merkitsee 9 miljardin euron sijoitusta. Valtio-omistaja [Ranska] katsoo näin toimivansa
järkevän sijoittajan tavoin. [FT:n] vastuulla on määrittää, miten ja millä aikataululla pääoman korotus toteutetaan. [Ranskan]
hallitus toivoo, että tässä toimenpiteessä otetaan erityisesti huomioon yksityisten sijoittajien sekä [FT:n] osakkeita omistavien
työntekijöiden tilanne. Antaakseen [FT:lle] mahdollisuuden markkinatoimenpiteen käynnistämiseen mahdollisemman edulliseen
aikaan [Ranskan] valtio on valmis ennakoimaan osuuttaan [FT:n] pääoman korotuksessa ja asettaa sen käyttöön väliaikaisen markkinaehtoisen
osakaslainan. 4) Teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavan julkisen laitoksen ERAP:n hallintaan siirretään [Ranskan]
valtion koko omistusosuus [FT:stä]. ERAP ottaa rahoitusmarkkinoilta velkaa rahoittaakseen [Ranskan] valtion osuuden [FT:n]
pääoman korotuksessa.”
FT laski liikkeeseen kaksi joukkovelkakirjalainaa, toisen 11.12.2002 ja toisen 12.12.2002. Lainojen kokonaismäärä oli 2,9
miljardia euroa.
ERAP (Entreprise de recherches et d’activités pétrolières) toimitti 20.12.2002 FT:lle parafoidun ja allekirjoitetun osakaslainasopimusluonnoksen.
FT ei allekirjoittanut sopimusluonnosta, eikä osakaslainaa koskaan toteutettu.
FT laski 15.1.2003 liikkeeseen joukkovelkakirjalainoja, joiden kokonaismäärä oli 5,5 miljardia euroa. Näihin joukkovelkakirjalainoihin
ei liittynyt valtion vakuutta tai takausta.
FT uusi 10.2.2003 erääntyvän osan 15 miljardin euron syndikoidusta luotosta.
Ambition 2005 -suunnitelman mukainen oman pääoman korotustoimenpide käynnistettiin 4.3.2003. FT korotti pääomaansa 24.3.2003
yhteensä 15 miljardilla eurolla. Ranskan valtio osallistui pääoman korotukseen suhteessa omistusosuuteensa FT:n osakekannasta
eli 9 miljardilla eurolla. Rahoituskonsortio, joka muodostui 21 pankista, antoi takauksen 6 miljardin euron summalle. Toimenpide
päätettiin 11.4.2003.
FT:n vuoden 2002 tilikauden tulos oli 21 miljardia euroa tappiollinen ja nettovelka lähes 68 miljardia euroa. FT julkisti
5.3.2003 vuoden 2002 tilinsä, joista kävi ilmi, että yrityksen liikevaihto oli kasvanut 8,4 prosenttia, liiketoiminnan tulos
ennen poistoja 21,1 prosenttia ja operatiivinen tulos 30,9 prosenttia. Ranskan valtion omistusosuus FT:stä 14.4.2003 oli 58,9
prosenttia, josta 28,6 prosenttia ERAP:n välityksellä.
Ranskan hallitus hyväksyi 31.7.2003 ministerineuvostossa lakiehdotuksen, jolla oli tarkoitus poistaa velvoite, jonka mukaan
valtiolla oli oltava hallussaan osake-enemmistö FT:stä. Ranskan kansalliskokous hyväksyi lakiehdotuksen, ja laki tuli voimaan
31.12.2003.
Ranskan valtio luovutti 1.9.2004 FT:n osakekannasta noin 10 prosenttia 5,2 miljardin euron hinnalla, ja samalla sen osuus
FT:n osakekannasta pieneni 42,25 prosenttiin.
II
Hallinnollinen menettely
Ranskan tasavalta ilmoitti Euroopan komissiolle 4.12.2002 Ambition 2005 -suunnitelmaan sisältyvistä taloudellisista toimenpiteistä,
joihin kuului myös osakaslainaa koskeva suunnitelma, EY 88 artiklan 3 kohdan ja [EY 88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä 22.3.1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 2 artiklan mukaisesti.
Bouygues SA ja Bouygues Télécom SA (jäljempänä Bouygues-yritykset) eli kaksi Ranskan oikeuden mukaisesti perustettua yritystä,
joista jälkimmäinen toimii Ranskan matkapuhelinmarkkinoilla, tekivät 22.1.2003 komissioon kantelun tietyistä Ranskan valtion
FT:lle ja Orangelle FT:n jälleenrahoituksen yhteydessä myöntämistä tuista. Kantelun kohteena olivat erityisesti Ranskan valtion
ilmoittama yhdeksän miljardin euron suuruinen sijoitus ja Ranskan viranomaisten heinäkuusta 2002 alkaen FT:n hyväksi antamat
julkiset ilmoitukset (jäljempänä heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset).
Komissio ilmoitti Ranskan viranomaisille 31.1.2003 päivätyllä kirjeellä päätöksestään aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
muodollinen tutkintamenettely FT:n hyväksi suunnitelluista taloudellisista toimenpiteistä.
Komission päätös menettelyn aloittamisesta julkaistiin 12.3.2003 Euroopan unionin virallisessa lehdessä (EUVL C 57, s. 5).
Komissio kehotti niitä, joita asia koskee, esittämään huomautuksensa näistä tukitoimenpiteistä.
Ranskan viranomaiset esittivät 4.4.2003 päivätyllä kirjeellä huomautuksensa menettelyn aloittamisesta tehdystä päätöksestä
ja kiistivät komission siinä esittämien epäilyjen paikkansapitävyyden.
Bouygues-yritykset esittivät 11.4.2003 jätetyllä kirjelmällä komissiolle huomautuksensa ja muistuttivat, että niiden 22.1.2003
esittämää kantelua oli pidettävä erottamattomana osana niiden nyt käsiteltävässä asiassa esittämää kantaa. Komissiolle toimittivat
huomautuksia myös useat muut, joita asia koskee, kuten Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunicationsilta
(AFORS Télécom, jäljempänä AFORS) ja FT. Erityisesti FT ja Bouygues-yritykset toimittivat hallintomenettelyn aikana useita
talousalan asiantuntijoiden tutkimuksia sekä oikeudellisia lausuntoja.
Komissio julkaisi 30.5.2003 hankintailmoituksen arviointi- ja analysointiavun hankkimiseksi. Tarkoituksena oli arvioida, oliko
Ranskan valtion FT:lle myöntämä tuki yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen mukaista, sekä laatia taloudellinen
analyysi FT:n tervehdyttämissuunnitelmasta. Sopimus palvelujen tarjoamisesta myönnettiin 24.9.2003 konsulttitoimistolle, joka
antoi taloudellisen raporttinsa 28.4.2004 (jäljempänä 28.4.2004 päivätty raportti).
28.4.2004 päivättyyn raporttiin oli liitetty 22.3.2004 päivätty oikeudellinen raportti (jäljempänä 22.3.2004 päivätty raportti).
Komissio toimitti 3.5.2004 päivätyllä kirjeellä nämä kaksi raporttia Ranskan viranomaisille ja pyysi niitä esittämään huomautuksensa
raporteista.
III
Riidanalainen päätös
A
Riidanalaisen päätöksen tiedoksi antaminen
Komissio antoi 3.8.2004 Ranskan viranomaisille tiedoksi 2.8.2004 tekemänsä päätöksen 2006/621/EY valtiontuesta, jota Ranska
on myöntänyt France Télécomille (EUVL 2006, L 257, s. 11; jäljempänä riidanalainen päätös).
Komissio lähetti 30.8.2004 FT:lle ja Bouygues-yrityksille jäljennöksen riidanalaisesta päätöksestä.
Komissio lähetti 3.9.2004 AFORS:lle jäljennöksen riidanalaisesta päätöksestä.
B
Riidanalaisen päätöksen päätösosa
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa säädetään, että ”[Ranskan tasavallan FT:lle] joulukuussa 2002 9 miljardin euron luottolimiittinä
myöntämä osakaslaina on yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea, kun sitä tarkastellaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen
ilmoitusten perusteella”.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklan mukaan ”edellä 1 artiklassa tarkoitettu tuki ei ole takaisin perittävää tukea”.
C
Komission toteamukset FT:n taloudellisesta tilanteesta kesäkuun 2002 ja maaliskuun 2003 välisenä aikana
Riidanalaisen päätöksen otsikon 3 eli ”Tapahtumat aikajärjestyksessä ja [FT:n] taloudellinen tilanne” alla komissio esitti
pääpiirteittäin seuraavat toteamukset.
Ensinnäkin komissio totesi FT:n taloudellisesta tilanteesta, että FT kärsi kesäkuusta 2002 lähtien ”vakavista rakenteellisista
ongelmista ja esitti epätasapainoisen tilinpäätöksen” (riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappale). Tästä komissio totesi
yhtäältä, että FT:n luokitus oli laskenut nopeasti vuoden 2002 ensimmäisellä puoliskolla, mikä kävi ilmi luokituslaitosten
– kuten Standard & Poorsin (jäljempänä S&P), Moody’sin ja Fitch Ratingsin – ilmoituksista (riidanalaisen päätöksen 20–27 perustelukappale),
ja toisaalta, että FT:n luottoriskin aiheuttamia korko- ja tuottoeroja (jäljempänä spreadit) koskevan analyysin perusteella
oli havaittavissa ”spread inversion”, toisin sanoen FT:n velkaan erittäin lyhyellä aikavälillä liittyvät riskit olivat kasvaneet
erityisesti heinäkuun 2002 alussa verrattuna keskipitkän ja pitkäaikaisen velan riskeihin. Yrityksen velkaan liittyvät spreadit
nimittäin heijastavat markkinoiden arviota riskistä, joka liittyy yrityksen kykyyn suoriutua korkojen ja erääntyvien lainojen
maksuvelvoitteista, ja yleensä spreadit ovat pitkäaikaisen velan tapauksessa korkeammat kuin lyhytaikaisissa veloissa. Nämä
spreadit vaikuttavat siis siihen, miten joukkovelkakirjoja arvioidaan, sekä siihen, millainen korkotaso liikkeeseen laskettavilla
joukkovelkakirjoilla voi olla. Komission mukaan riskin kasvusta oli osoituksena FT:n joukkovelkakirjojen hinnan romahtaminen
kesä- ja heinäkuussa 2002, mikä heijasti FT:n velan pienempää arvoa sen vuoksi, että markkinoilla oli havaittu maksujen laiminlyönnin
mahdollisuuden kasvaneen (riidanalaisen päätöksen 28–31 perustelukappale). Komissio totesi lisäksi, että FT:n osakekurssi
oli laskenut merkittävästi vuoden 2002 ensimmäisen puoliskon aikana; se saavutti alhaisimman tasonsa ensimmäisen kerran 27.6.2002
(7,79 euroa) ja toisen kerran 30.9.2002 (6,01 euroa) (riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale).
Toiseksi komissio totesi lähinnä, että jos FT:n velan luokitusta olisi 12.7.2002 annetun ilmoituksen hetkellä vielä laskettu,
FT:n luokitus ei olisi säilynyt investointitasolla (investment grade), ja että luokituslaitokset S&P ja Moody’s harkitsivat
velan luokittelua spekulatiiviselle tasolle (junk bond) (riidanalaisen päätöksen 37 perustelukappale).
S&P totesi 12.7.2002 julkaistussa lehdistötiedotteessaan (riidanalaisen päätöksen 37 ja 38 perustelukappale) kuitenkin seuraavaa:
”FT:llä voi olla ongelmia vuonna 2003 erääntyvän velkansa jälleenrahoituksessa. [Ranskan] valtion ilmaisemat aikomukset tukevat
kuitenkin FT:n luokituksen säilyttämistä [varmalla] investointitasolla. – – Ranskan hallitus, jonka omistusosuus [FT:stä]
on 55 prosenttia, ilmoitti selvästi [S&P:lle], että se toimii järkevän sijoittajan tavoin ja ryhtyy tarvittaviin toimenpiteisiin,
jos FT joutuu vaikeuksiin. [FT:n] pitkän aikavälin luokitus laski BBB–:een. – –”
Komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappaleessa, että Moody’s oli jo 24.6.2002 laskenut FT:n luokituksen
vain hieman spekulatiivisen tason yläpuolelle. Päätöksen 221 perustelukappaleessa ja alaviitteessä 142 komissio tukeutui lisäksi
Deutsche Bankin 22.7.2002 julkaisemaan raporttiin, josta se lainasi ja kommentoi seuraavia kohtia:
”Heinäkuun 12. päivänä 2002 S&P laski [FT:n] luokituksen BBB–:een. Luokituslaitos ei enää odottanut, että [FT] olisi saavuttanut
tavoitteensa 3,5 × nettovelka/EBITDA [liiketoiminnan tulos ennen poistoja] vuonna 2003, mutta vahvisti alhaisen kolmen B:n
luokituksen näkymät vakaiksi. Näyttää siltä, että vakaita näkymiä [tukevat seuraavat S&P:n lehdistötiedotteessa esitetyt seikat:]
’Ranskan hallitus, jonka omistusosuus [FT:stä] on 55 %, ilmoitti [S&P:lle] selvästi, että se toimii järkevän sijoittajan tavoin
ja ryhtyy tarvittaviin toimenpiteisiin, jos FT joutuu vaikeuksiin.’ Korostettakoon, että S&P oli alun perin sanonut, että
se ei ottanut huomioon Ranskan hallituksen erityistä tukea kesäkuussa, kun se heikensi [FT:n] luokituksen BBB:hen. Jälkeenpäin
luokituslaitos näyttää muuttaneen mielensä, sillä se ilmoittaa, että creditwatch status ’perustuu yrityksen rahavaroista vuoden
2003 lopussa laadittuun analyysiin sekä Ranskan valtion mahdolliseen osallistumiseen Ranskan televiestintämarkkinoihin’ (s.
19). ’[FT] hyötyi markkinoiden kasvavasta luottamuksesta, joka perustui siihen, että [Ranskan] hallitus tukee luottoa tavalla
tai toisella’ (s. 20). ’Emme voi unohtaa sitä, että Ranskan valtio on FT:n enemmistöosakas, ja Ranskan valtiovarainministerin
viimeisimmät kommentit ovat vakuuttaneet sijoittajat siitä, että maksuvalmius taataan’ (s. 54). ’– – uskomme kuitenkin, että
[FT] saa lopulta tarvitsemansa varat [Ranskan] ”valtion epäsuoran tuen” avulla. Kyseeseen voisivat tulla joko pankkien tai
[Ranskan] hallituksen myöntämät markkinaehtoiset lainat’ (s. 21). Toisaalta ’mikä olisi markkinahinta uudelle 10 miljardin
euron lainalle, kun luottoluokitus on BBB–? Mitkä ovat 10 miljardin euron velan todelliset kustannukset yritykselle, jonka
todellinen luokitus ei ole BBB– ja jonka arvostus perustuu yksinkertaisesti hallituksen sille myöntämään tukeen? Uskomme,
että oikeaa vastausta näihin kysymyksiin ei ole, sillä jos FT toimisi todellisessa maailmassa, sillä ei meidän mielestämme
olisi mahdollisuutta saada jälleenrahoitusta ilman, että se muuttaisi velkaansa pääomaksi’ (s. 33, ks. myös s. 54). Edelleen:
’Lehdistössä mainittiin, että Ranskan hallitus tukee [FT:tä], ja annettiin ymmärtää, että ainakin se, jos ei kukaan muu, myöntää
[FT:lle] lainaa. Maininta paransi merkittävästi joukkovelkakirjojen ja osakkeiden arvoa, osakkeiden arvo nousi 90 [prosenttia]
ja joukkovelkakirjojen 137 [peruspistettä] kahdessa viikossa, erityisesti koska keinottelijat vahvistivat asemiaan’ (s. 28).
Korostettakoon, että S&P sanoi FT:n luottoluokituksen heikentymisestä hiljattain käydyssä puhelinkeskustelussa, että yleensä
yritys, joka tuottaa kassavirtaa ja jonka velan suhde EBITDAan on neljä, luokitellaan BBB–:een eli viimeiselle [varmalle]
investointitasolle. FT:n nykyinen luokitus BBB– perustuu nähtävästi enemmän [Ranskan] hallituksen antamaan lupaukseen tuesta
maksuvalmiuden varmistamiseksi kuin näihin perustaviin seikkoihin.”
Deutsche Bankin laskelmien mukaan FT:n velan suhde liiketoiminnan tulokseen ennen poistoja olisi ollut 4,9 vuoden 2002 toisella
puoliskolla ja 5,20 31.12.2002.
Komissio päätteli tästä, että FT joutui heinäkuussa 2002 luottamuskriisiin.
FT:n entinen pääjohtaja totesikin lehdistölle 16.9.2002, että ”luokituksen lasku estää [FT:n] suunnitellun jälleenrahoituksen”
ja että ”Moody’s laski FT:n velan luokituksen kesäkuun [2002] lopussa – – se on sulkenut [siltä] pääsyn markkinoille” (riidanalaisen
päätöksen 212 perustelukappaleeseen liittyvä alaviite 131, ks. myös päätöksen 248 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen
252 perustelukappaleeseen liittyvästä alaviitteestä 176 käy ilmi myös, että FT:n tilintarkastajien kuulemistilaisuudessa FT:n
entinen pääjohtaja totesi tutkintavaliokunnalle seuraavaa:
”Tosiasia on, että emme ollenkaan tajunneet uhkakuvaa, jonka aiheutti se, että meiltä oli suljettu pääsy pääomamarkkinoille.
Meille ei tullut koskaan mieleen tuo mahdollisuus, sillä ajattelimme, että koska [Ranskan] valtio on pääosakkaana, markkinat
eivät FT:n kohdalla ottaisi huomioon konkurssin mahdollisuutta, vaikka [Ranskan] valtion tuki sen estämiseksi olisikin välttämätön.
Lähes kaikki markkinatoimijat olivat tätä mieltä siihen päivään saakka, jolloin yksi kolmesta luokituslaitoksesta – siis yksi
ainoa – päätti, että [FT] oli lähes maksukyvytön ja tarkisti sen luokitusta, mikä sulki yritykseltä seuraavana päivänä pääsyn
markkinoille… Kun tämä yksi luokituslaitos oli kesäkuussa [2002] ilmaissut mielipiteensä ja pääsymme markkinoille oli suljettu,
tiesin, että jos [FT] ei pystyisi saamaan lisää lainaa, se joutuisi maksuvaikeuksiin vuotta myöhemmin, vuoden 2003 ensimmäisen
puoliskon lopulla.”
Tämän luottamuskriisin vahvisti ensinnäkin FT:n uusi pääjohtaja, kun häntä kuultiin 11.12.2002 Ranskan kansalliskokouksen
talousasiain valiokunnassa. Kuulemispöytäkirjassa todetaan seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappaleeseen liittyvä
alaviite 32):
”[FT:n uusi pääjohtaja] huomasi, että täytäntöön pantua rahoitussuunnitelmaa ei ollut järjestelmällisesti noudatettu ja että
tilanne oli huonontunut vuoden 2001 alussa, joten odotettavissa oli rahoituskriisi kesällä 2003… [Hän] totesi, että yritys
oli sokissa, sillä sitä uhkasi maksujen keskeyttäminen – – sen suuren velkamäärän vuoksi, sillä sen oli hankittava 15 miljardia
euroa velan takaisinmaksuun vuosina 2003 ja 2004 sekä 20 miljardia vuonna 2005.”
Riidanalaisen päätöksen johdanto-osan 248 perustelukappaleessa täsmennetään, että 5.12.2002 pidetyssä Ranskan senaatin talousvaliokunnan
kuulemistilaisuudessa FT:n uusi pääjohtaja totesi, että ”valtavan velkataakan vuoksi [FT] ei näyttänyt pystyvän selviytymään
tilanteesta, jossa sen noteeraus huononi ja jossa sillä ei ollut enää pääsyä pääomamarkkinoille”.
Toiseksi Ranskan senaatti totesi talousasiain valiokunnan nimissä 21.11.2002 esittämässään lausunnossa, että FT:n luokituksen
laskeminen alemmalle tasolle olisi pahentanut [FT:n] lyhyen ajan velkojen hoitamista koskevaa kriisiä (riidanalaisen päätöksen
39 perustelukappale). Se totesi seuraavaa:
”FT:n rahoitusongelmat saattavat muuttua kriittisiksi kesäkuussa 2003, ja niitä saattaa olla jopa mahdoton ratkaista – –.
Jos [FT] ei siihen mennessä ole päässyt markkinoille (haitallisen luokituksen vuoksi), [Ranskan] valtion on löydettävä keinot
[FT] jälleenrahoituksen onnistumiseksi.”
Myös riidanalaisen päätöksen 245 ja 246 perustelukappaleesta käy ilmi, että JP Morganin 2.12.2002 julkaistun raportin mukaan
FT ei olisi ilman valtion tukea pystynyt saamaan markkinoilta lisäpääomaa velkansa jälleenrahoittamiseksi. Raportissa todetaan
tästä seuraavaa:
”Me pidämme FT:tä edelleen riski-hyötysuhteen kannalta epäsuotuisana ja odotamme strategisen muutoksen aikaansaamia tuloksia
– –. Vaikka onkin nähtävissä, että FT kykenee pienentämään kulujaan ja tekemään erittäin hyvää tulosta ja vaikka pääjohtajalla
onkin hyvä maine, [Ranskan] hallituksella on keskeinen tehtävä siinä, että se antaa FT:lle sen tarvitsemaa joustoa. Likviditeettiriski
on kuitenkin vielä olemassa ja uskomme, että pääoman korotus on vain ajan kysymys – –. [Ranskan] hallituksella on keskeinen
rooli myös velan jälleenrahoituksessa ja vähentämisessä. Jälleenrahoituksen järjestämisessä oikeaan aikaan oli siis ongelmia
vuonna 2003, joten FT:n ja luokituslaitosten huomio kohdistuukin likviditeettiriskiin ja [FT:n] jälleenrahoitukseen lyhyellä
aikavälillä. Se olisi mahdotonta ilman [Ranskan] hallituksen toimenpiteitä – [FT:kin] myönsi tämän puhelinkeskustelussa, joka
käytiin kolmannella vuosineljänneksellä.”
Luokituslaitokset olivat kuitenkin tässä tilanteessa säilyttäneet FT:n luokituksen varmalla investointitasolla Ranskan viranomaisten
antaman ilmoituksen perusteella (riidanalaisen päätöksen 39 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappaleesta
käy lisäksi ilmi, että Ranskan valtion ja pääomarakenteen vahvistamiseen osallistuvan pankkiryhmän välillä 11. ja 12.9.2002
allekirjoitettujen sopimuspöytäkirjojen ehtojen mukaan ”luokituslaitokset Moody’s ja [S&P] säilyttävät [FT:n] pitkäaikaisen
velan nykyisellä luokitustasolla ([varma] investointitaso); tämä ehto mainitaan myös takaus- ja sijoitussopimuksessa”. Osallistuviin
pankkeihin kuuluva Morgan Stanley ilmoitti 12.9.2002 osallistumisestaan FT:n pääoman korotukseen (riidanalaisen päätöksen
222 perustelukappaleeseen liittyvä alaviite 147) seuraavaa:
”Meidän arviomme mukaan suunniteltu toimenpide olisi vaikea nykyisissä olosuhteissa, ja markkinoiden myönteinen reaktio viikon
lopulla annettaviin ilmoituksiin ja tiedotteisiin on eräs avaintekijöistä tämän toimenpiteen mahdollistavien edellytysten
täyttämiseksi.”
Kolmanneksi luokituslaitokset muuttivat arviotaan FT:n velanhoitokyvystä ja totesivat markkinoiden luottamuksen kasvaneen
sen perusteella, mikä FT:n rahoitustilanne oli syyskuussa 2002 (riidanalaisen päätöksen 40–49 perustelukappale) ja etenkin
Ranskan viranomaisten 13.9.2002 (ks. edellä 7 kohta) ja 2.10.2002 (ks. edellä 8 kohta) antamien lehdistötiedotteiden perusteella.
Luokituslaitos Moody’s muuttikin 13.9.2002 julkistamassaan lehdistötiedotteessa FT:n velan luokituksen näkymät heikentyvistä
vakaiksi sen perusteella, että Ranskan valtion sitoutuminen FT:n tukemiseen varmistui (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale
ja alaviite 49). Lehdistötiedotteessa todetaan seuraavaa:
”Moody’sin luottamusta vahvisti [Ranskan] hallituksen ilmoitus, jossa vielä kerran vahvistettiin sen voimakas tuki [FT:lle].
Vaikka Moody’s on edelleen huolissaan FT:hen liittyvän taloudellisen riskin suuruudesta ja erityisesti yrityksen heikosta
maksuvalmiudesta, se on nyt luottavaisempi, koska Ranskan hallitus tulee [FT:tä], jos [se] joutuu vaikeuksiin velkojensa takaisinmaksussa.”
Myös S&P tarkensi 17.12.2002, että Ranskan viranomaisten tuki oli heinäkuusta 2002 alkaen ollut yksi keskeisistä tekijöistä,
jotka vaikuttivat siihen, että FT:n luokitus pysyi varmalla investointitasolla. Lisäksi Ranskan viranomaisten ilmoitus osakaslainasta
ja sitoutumisesta – suhteessa omistusosuuteensa – FT:n pääomarakenteen vahvistamiseen 15 miljardilla eurolla muodostivat todisteen
tästä tuesta ja FT:n velkojien huomattavasta suojasta (riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale sekä alaviitteet 52 ja
53).
Komissio totesi lisäksi, että helmi- ja maaliskuussa 2003 toteutetun FT:n pääoman korotuksen jälkeen luokituslaitokset eivät
enää pitäneet Ranskan valtion tukea keskeisenä tekijänä FT:n luokituksessa, vaikka tämä tuki oli vielä erittäin tärkeä tekijä
S&P:n mielestä 17.12.2002 ja Moody’sin mielestä helmikuussa 2003. Moody’s totesikin seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 61
perustelukappale ja alaviite 58):
”Ranskan hallitus on jatkuvasti vahvistanut tukensa [FT:lle] sekä aikomuksensa antaa tarvittaessa taloudellista tukea mahdollisten
maksuvalmiusongelmien helpottamiseksi. Tuki – – on [FT:n] käyttöön 18 kuukaudeksi asetettu 9 miljardin euron luottolimiitti,
josta maksetaan korot mutta jonka takaisinmaksu voidaan suorittaa vain [FT:n] osakkeina. [Ranskan] valtion tuki vaikuttaa
siihen, että Moody’s luokittelee FT:n Baa3-luokkaan – –. [FT:n] huomattavaan velkaantumiseen liittyvä taloudellinen riski
ei vastaa sen investointitason luokitukseen liittyviä vaatimuksia (kompensoivia tekijöitä ovat hyvä operatiivinen tulos ja
Ranskan valtion ilmaisema tuki).”
S&P:n 14.5.2003 eli FT:n pääoman vahvistamisen jälkeen tekemä FT:n luokitus perustui lisäksi selvästi FT:n taloudellisiin
tietoihin (riidanalaisen päätöksen 61 perustelukappale ja alaviite 54).
Riidanalaisen päätöksen 247 perustelukappaleen mukaan Global Equity Researchin 20.2.2003 laatima raportti vahvisti sen, että
FT sai pääomamarkkinoilta jälleenrahoitusta asianmukaisin ehdoin vasta Ranskan viranomaisten antamien ilmoitusten jälkeen.
Raportin mukaan ”välittömät likviditeettiongelmat on ratkaistu: sen jälkeen, kun FT:n 15 miljardin euron pääomakorotukseen
myönnettiin ennakkona 9 miljardin euron luottolimiitti, yritys on päässyt uudelleen joukkovelkakirjamarkkinoille ja pystynyt
näin poistamaan maksuvalmiuteensa liittyviä välittömiä vaikeuksia”.
D
Riidanalaisen päätöksen kohde
Riidanalaisen päätöksen otsikon 6 eli ”Päätöksen tavoite” alla komissio käsitteli ensin Ranskan tasavallan ilmoitusta, joka
koski osakaslainasuunnitelmaa, joka oli tarkoitus panna täytäntöön Ambition 2005 ‑suunnitelman yhteydessä. Tämän jälkeen komissio
totesi, että ”päättääkseen, ovatko toimenpiteet perustamissopimuksen mukaisia, [se] tutki hankkeen ilmoittamiseen liittyneitä
tapahtumia, kuten hallituksen vuoden 2002 heinäkuun ja joulukuun välisenä aikana antamia ilmoituksia” ja että ”ilmoitettuja
toimenpiteitä ei voitu analysoida ottamatta huomioon [edellä mainittuja] ilmoituksia”. Ilmoituksillaan Ranskan viranomaiset
nimittäin ilmaisivat halunsa ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin FT:n rahoitusongelmien ratkaisemiseksi. Suunniteltu osakaslaina
on näin ollen viranomaisten aiemmin ilmaisemien aikomusten toteuttamista. Tutkimuksen rajoittamiselle ainoastaan niihin seikkoihin,
jotka Ranskan valtio päätti ilmoituksessaan ottaa huomioon, ei ole mitään merkittävää oikeudellista perustetta. Valtiontuen
edellytykset ovat objektiivisia ja perustuvat taloudellisiin realiteetteihin. Jos komissiolla on siis tietoa aiemmista tapahtumista,
jotka ovat objektiivisesti katsottuna olennaisia, kyseiset seikat olisi sisällytettävä analyysiin (riidanalaisen päätöksen
185 perustelukappale). Komissio lisäsi todenneensa menettelyn aloittamisesta tehdyn päätöksen 70 perustelukappaleessa ja alaviitteessä
40, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset voivat olla tutkimuksissa huomioon otettavia asioita (riidanalaisen päätöksen
alaviite 110).
Komissio teki riidanalaisen päätöksen 186 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa seuraavan yhteenvedon
noudattamastaan menettelytavasta:
”(186)      Kyseisestä asiasta komissio toteaa, että joulukuussa 2002 toteutettuja toimenpiteitä, joita ilmoitus koski, edelsivät heinäkuun
[2002] jälkeen annetut useat Ranskan ilmoitukset ja viranomaisten toimenpiteet. Näiden ilmoitusten ja toimenpiteiden ansiosta
on helpompi ymmärtää joulukuussa [2002] toteutettujen toimenpiteiden syitä ja laajuutta. Aiemmilla ilmoituksilla ja toimenpiteillä
oli varmasti vaikutusta siihen, miten markkinat ja taloudelliset toimijat suhtautuivat FT:n tilanteeseen joulukuussa [2002].
Koska valtion toiminta vaikuttaa taloudellisten toimijoiden toimintaan, sitä ei voida käyttää objektiivisena parametrina valtion
toiminnan arvioinnissa. Aiemmat tapahtumat on sen vuoksi otettava huomioon, kun analysoidaan, sisältävätkö joulukuussa toteutetut
toimet valtiontukea.
(187)      Ranskan viranomaisten ilmoituksia ja toimenpiteitä vuoden 2002 heinäkuun jälkeen voidaan analysoida kokonaisuutena, joka konkretisoitui
joulukuun [2002] toimenpiteisiin (osakaslainan käyttöön asettaminen), joista komissio sai ilmoituksen – –.
(188)      Tarkasteltavana olevaa asiaa koskevasta analyysistä ilmenee, että yrityksen saama hyöty – suurin hyöty saatiin heinäkuussa
[2002] – ja valtion varojen mahdollinen sitominen, joka näyttää toteutuneen selvimmin joulukuussa [2002], ajoittuvat eri ajankohtiin.
Valtiovarainministerin ilmoitukset voitaisiin luokitella tueksi siinä tapauksessa, että niillä olisi ollut selvä vaikutus
markkinoihin ja että [FT] olisi saanut niistä hyötyä. Ei ole kuitenkaan helppoa määrittää täysin varmasti, [oliko 12.7.]2002
annet[tu] ilmoitu[s] sellai[nen, jo]ka ainakin mahdollist[i] valtion varojen sitomisen. Komissio on analysoinut tarkasti useita
oikeudellisia argumentteja, joissa pyritään toisaalta osoittamaan, että kyseisenkaltaiset julkiset ilmoitukset vastaavat oikeudellisesti
katsoen valtion takausta ja että niissä on toisaalta kyse valtion maineesta ja niistä aiheutuu kustannuksia, jos toimenpiteet
eivät ole ilmoitusten mukaisia. Kokonaisuutena ottaen voitaisiin ajatella, että nämä toimenpiteet voivat mobilisoida valtion
varoja (joko siten, että valtio joutuu vastaamaan sitoumuksestaan sijoittajille, tai siten, että valtion tulevien rahoitustoimien
kustannukset kasvavat). Väite, jonka mukaan [12.7.]2002 annet[tu] ilmoitu[s on] tukea, on siis uudistuksellinen, mutta ei
täysin perusteeton.
(189)      Komissiolla ei kuitenkaan ole riittävästi tietoja todistaakseen kyseisen väitteen perusteella, että ilmoituksiin sisältyisi
valtiontukea. Komissio arvioi kuitenkin voivansa osoittaa perinteisemmin keinoin, että joulukuussa toteutetut toimenpiteet,
joita ilmoitus koski, sisältävät valtiontukea.
(190)      On toisaalta selvää, että joulukuun [2002] toimenpiteeseen sisältyi valtion varojen sitomista. Toisaalta on myös selvää, että
[FT] sai joulukuussa etua, kun otetaan huomioon aiempien ilmoitusten ja toimenpiteiden vaikutus markkinoihin.
(191)      Tässä suhteessa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevalla periaatteella ei voida perustella joulukuun [2002] toimenpidettä,
kuten Ranskan viranomaiset väittävät, sillä taloudellisten toimijoiden toimintaan joulukuussa vaikutti selvästi hallituksen
toiminta ja ennakkoilmoitukset heinäkuun [2002] jälkeen. Vaikka on aihetta epäillä, olivatko heinäkuun [2002] [jälkeen] annetut
ilmoitukset itsessään niin konkreettisia, että niiden voitaisiin katsoa sisältävän valtiontukea, ei liene epäilystä siitä,
etteivätkö nuo ilmoitukset riittäisi varsin hyvin vääristämään markkinoiden käsitystä ja vaikuttamaan taloudellisten toimijoiden
toimintaan jatkossa. Jos asia on näin, taloudellisten toimijoiden toimintaa ei voida käyttää puolueettomana vertailukohtana
[Ranskan] valtion toimintaa arvioitaessa. Olettamusta, joka perustuu yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevaan periaatteeseen,
ei voida siis soveltaa joulukuun [2002] markkinatilanteeseen, vaan sen pitäisi loogisesti perustua markkinoilla vallitsevaan
tilanteeseen, jota ei ole vääristetty ennakkoilmoituksilla.”
E
EY 87 artiklan 1 kohdan ja asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen soveltaminen
Riidanalaisen päätöksen otsikon 7 eli ”Käsiteltävän toimenpiteen tarkastelu [EY] 87 artiklan 1 kohdan nojalla” alla komissio
totesi seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappale):
”Osakaslaina (jolla ennakoitiin [Ranskan] valtion osallistumista [FT:n] pääomarakenteen vahvistamiseen), on FT:n hyväksi myönnettyä
etua, sillä sen avulla yritys voi lisätä rahoituskeinojaan ja vakuuttaa markkinat kyvystään maksaa erääntyvät lainat. Vaikka
osakaslainasta ei koskaan allekirjoitettu sopimusta, markkinoiden saama mielikuva kyseisen lainan myöntämisestä on omiaan
tuomaan etua FT:lle, koska markkinoilla uskottiin, että [FT:n] taloudellinen tilanne oli vakaampi – –. Tämä olisi voinut vaikuttaa
FT:n lainaehtoihin.”
Komissio totesi edelleen seuraavaa (riidanalaisen päätöksen 195 perustelukappale):
”Edun saaminen valtion sitoutumisesta, johon sisältyy mahdollinen, ei välitön, varojen siirto, ei sulje pois sitä, ettei etua
olisi myönnetty valtion varoista. Tässä on – – otettava huomioon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikissa tapauksissa
ei ole tarpeen osoittaa, että valtion varoja on siirretty, jotta voidaan todistaa, että yhdelle tai useammalle yritykselle
myönnetty [etu] voidaan katsoa EY 87 artiklan 1 kohdan mukaiseksi valtiontueksi [alaviite 113: asia C‑482/99, Ranska v. komissio,
tuomio 16.5.2002, Kok., s. I‑4397, 36 kohta; ks. myös asia C‑387/92, Banco Exterior de España, tuomio 15.3.1994, Kok., s. I‑877,
14 kohta ja asia C‑6/97, Italia v. komissio, tuomio 19.5.1999, Kok., s. I‑2981, 16 kohta]. Näin ollen jopa etu, josta mahdollisesti
aiheutuu valtiolle lisäkustannuksia, on valtiontukea, jos se vaikuttaa kilpailuun ja kauppaan jäsenvaltioiden välillä [alaviite
114: asia C‑200/97, Ecotrade, tuomio 1.12.1998, Kok., s. I‑7907, 43 kohta sekä yhdistetyt asiat T‑204/97 ja T‑270/97, EPAC
v. komissio, tuomio 13.6.2000, Kok., s. II‑2267, 80 kohta].”
Valtion varoihin kohdistui tällaisia mahdollisia lisäkustannuksia ”sen ilmoittaessa osakaslainan käyttöön asettamisesta ja
täyttäessä kyseisen käyttöön asettamisen ennakkoedellytyksiä – –, jolloin markkinoilla syntyi mielikuva, että laina oli käytännössä
jo asetettu käyttöön – –. Kustannuksia aiheutui myös ERAP:n parafoiman ja allekirjoittaman osakaslainasopimuksen lähettämisestä
FT:lle”. Vaikka FT ei koskaan allekirjoittanut sopimusta, se ei silti tarkoita sitä, ettei valtion varoja olisi voitu sitoa.
Komissio katsoo yhtäältä, että ”[koska] kyseessä oli sopimu[sta koskeva] tarjous, FT olisi voinut allekirjoittaa sen haluamanaan
ajankohtana [tarjouksen] kumoamiseen asti, jolloin sillä olisi ollut oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi käyttöönsä”,
ja toisaalta, että ”koska [Ranskan] valtion oli otettava tämä huomioon, sen oli varattava ERAP:n kautta FT:n käyttöön vastaava
määrä varoja” (riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappale). Komission oli sen vuoksi tutkittava, oliko FT:lle näin myönnetty
etu asian tuntevan yksityisen sijoittajan periaatteen mukainen ja vaikuttaako se kilpailuun ja kauppaan jäsenvaltioiden välillä
(riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappale).
Komissio totesi, että FT:n saamat edut vääristivät tai uhkasivat vääristää kilpailua ja olivat omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
kauppaan (riidanalaisen päätöksen 198–201 perustelukappale). Tämän jälkeen se tarkasteli riidanalaisen päätöksen otsikon 8
eli ”Järkevästi toimivaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskeva periaate” alla sitä, oliko kyseistä periaatetta noudatettu,
kun otettiin huomioon Ranskan viranomaisten osakaslainaa koskevaa suunnitelmaa edeltävinä kuukausina antamat ilmoitukset (riidanalaisen
päätöksen 202 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet).
Kun otetaan huomioon 12.7.2002 annettu ilmoitus (ks. edellä 4 kohta) ja Ranskan viranomaisten 13.9.2002, 2.10.2002 ja 4.12.2002
antamat lehdistötiedotteet (ks. edellä 7, 8 ja 11 kohta), komissio totesi lähinnä, että ”kokonaisuutena ottaen voitiin todeta,
että ilmoituksissa julkistettiin [Ranskan] valtion aikomus ryhtyä tarvittaviin toimenpiteisiin, jos [FT:llä] olisi rahoitusongelmia
tai taloudellisia vaikeuksia”, ja että niissä tehtiin tätä koskeva sitoumus. Nämä toistuvat ja yhdenmukaiset Ranskan valtion
antamiksi katsottavat ilmoitukset olivat nimittäin niin selkeitä, tarkkoja ja järkkymättömiä, että niistä kävi ilmi valtion
uskottava ehdoton sitoutuminen muun muassa rahoitus- ja teollisuusyhteisölle, joka tulkitsikin niitä näin (riidanalaisen päätöksen
206–213 ja 217 perustelukappale). Näiden julkisten ilmoitusten lisäksi Ranskan viranomaiset ottivat yhteyttä ”tärkeimpiin
markkinatoimijoihin”, kuten S&P:hen (ks. edellä 35 ja 37 kohta), ilmoittaakseen niille aikomuksistaan ja palauttaakseen markkinoiden
luottamuksen nopeasti ja pyrkivät näin estämään FT:n velan luokituksen alenemisen spekulatiiviselle tasolle (riidanalaisen
päätöksen 212 perustelukappale).
Tällaisia ilmoituksia pidetään markkinoilla yleisesti luotettavina, ja niiden seurauksena markkinat odottivat Ranskan valtion
”tekevän kaikkensa FT:n taloudellisten vaikeuksien voittamiseksi”. Komissio katsoi, että ”jos [Ranskan] valtio ei olisi täyttänyt
näitä odotuksia, vaikutukset olisivat kohdistuneet valtion maineeseen omistajana, osakkeenomistajana tai yrityksen johtajana
riippumatta siitä, onko kyse pörssiyrityksistä, sekä julkisen velan rahoittamiseksi tarvittavien joukkovelkakirjalainojen
liikkeeseenlaskijana”. Nämä ilmoitukset olivat siis osa valtion maineeseen perustuvaa strategiaa (riidanalaisen päätöksen
217 perustelukappale). Näin ollen voitiin ajatella, että nämä seikat ”vaarantavat valtion varat” ja että ”väite, jonka mukaan
Ranskan viranomaisten heinäkuusta 2002 lähtien antamat ilmoitukset ovat tukea, on – – uudistuksellinen, mutta ei täysin perusteeton”
(riidanalaisen päätöksen 218 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappaleessa komissio kuitenkin päätteli, ettei ”se pysty näillä perusteilla kiistattomasti
toteamaan, että kyseiset toimenpiteet sisältävät valtiontukea”. Komissio arvioi ”sitä vastoin voivansa osoittaa perinteisemmin
keinoin, että joulukuussa 2002 toteutetut toimenpiteet, joista ilmoitettiin komissiolle, sisältävät valtiontukea”. Näin ollen
riittää, että ”aiemmin annetuilla ilmoituksilla todetaan olleen todellista vaikutusta markkinoihin joulukuussa, jolloin itse
ilmoituksia ei tarvitse luokitella valtiontueksi”.
Komissio tukeutui erityisesti 28.4.2004 julkaistuun raporttiin, jossa todettiin FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen arvon
nousseen epänormaalisti ja kiistämättömästi (osakkeiden 37,8–43,8 prosenttia ja joukkovelkakirjojen 3,2–9,7 prosenttia) 12.7.2002
annetun ilmoituksen seurauksena, sekä S&P:n lehdistötiedotteeseen samalta päivältä (ks. edellä 35 kohta) ja Deutsche Bankin
22.7.2002 julkaisemaan raporttiin (ks. edellä 37 kohta) ja päätteli niiden perusteella, että ”markkinat pitivät [Ranskan]
valtion ilmoituksia uskottavana sitoumuksena tukea FT:tä” (riidanalaisen päätöksen 220–222 perustelukappale).
Ranskan viranomaisten ilmoituksilla oli nimittäin ratkaiseva vaikutus siihen, että FT:n luokitus säilyi varmalla investointitasolla,
kun taas luokittelu spekulatiiviselle tasolle olisi tehnyt osakaslainan toteuttamisesta epävarmempaa ja kustannuksiltaan varmasti
paljon korkeampaa (riidanalaisen päätöksen 225 perustelukappaleen loppuosa). Näin ollen Ranskan viranomaisten päätös ennakoida
FT:n pääomarakenteen vahvistamista myöntämällä sen käyttöön luottolimiitti konkretisoi lopullisesti niiden ilmoitukset (riidanalaisen
päätöksen 226 perustelukappale).
Komission mukaan ratkaisevaa vaikutusta ei ollut sillä, että huhtikuussa 2003 toteutettu FT:n pääomarakenteen vahvistaminen
onnistui ja että osakaslainaa ei koskaan otettu käyttöön. Asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta sovellettaessa
on aiheellista tukeutua työntekijöihin, jotka ovat sijoittajan tiedossa sijoituspäätöksen tekohetkellä. Huhtikuussa 2003 toteutetun
toimenpiteen onnistumista ei siis voida ottaa huomioon, kun arvioidaan Ranskan valtion toimintaa joulukuussa 2002. Koska Ranskan
viranomaisten ilmoituksilla oli vaikutusta markkinoihin ja taloudellisten toimijoiden toimintaan, komissio ei voi ”perustaa
arviotaan valtion toiminnasta muiden taloudellisten toimijoiden toimintaan ja soveltaa näin samanaikaisuuden periaatetta”.
Komission mukaan ”[Ranskan] valtion heinäkuussa antamat ja myöhemmin toistetut ilmoitukset, joiden mukaan se ryhtyisi tarvittaviin
toimenpiteisiin, jotta [FT] voisi ratkaista rahoitusongelmansa, vääristävät samanaikaisuuden arviointia, koska yksityisten
sijoittajien ei voida katsoa tehneen päätöstä ainoastaan [FT:n] tilanteen perusteella riippumatta siitä, saako yritys ilmoitusten
perusteella valtiontukea”. Asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen soveltamista ei myöskään
voida perustaa joulukuun 2002 markkinatilanteeseen, vaan loogisesti ajateltuna sen soveltamisen on perustuttava ”markkinatilanteeseen,
joka vallitsi ennen valtion ilmoituksia ja toimenpiteitä” (riidanalaisen päätöksen 227 perustelukappale).
Kuitenkin ”näyttäisi siltä”, että kun kyseessä olevia sijoituspäätöksiä tarkastellaan ennen heinäkuuta 2002 vallinneen tilanteen
pohjalta eli sen perusteella, että FT oli tuolloin rahoitus- ja luottamuskriisissä eivätkä Ranskan viranomaiset olleet vielä
toteuttaneet toimenpiteitä tai antaneet ilmoituksia, nämä päätökset eivät noudata asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa
koskevaa periaatetta (riidanalaisen päätöksen 228 perustelukappale). Näin ollen on ”epätodennäköistä, että yksityinen sijoittaja
olisi heinäkuun 2002 jälkeen antanut vastaavanlaisia ilmoituksia kuin Ranskan viranomaiset, koska ilmoitukset olisivat taloudellisesta
näkökulmasta katsoen vaarantaneet sijoittajan uskottavuuden ja maineen ja oikeudellisesta näkökulmasta katsoen merkinneet
sijoittajan sitoutumista kyseisestä ajankohdasta lähtien tukemaan [FT:tä] taloudellisesti kaikissa olosuhteissa”. Tällainen
sijoittaja olisi ottanut yksin erittäin suuren taloudellisen riskin FT:n suhteen ilman minkäänlaista korvausta. Edes pääosakas,
jolla oli samat tiedot yrityksen taloudellisesta tilanteesta kuin Ranskan viranomaisilla tuohon aikaan, ei olisi ilmoittanut
tukeaan FT:lle heinäkuussa 2002 tarkastamatta ensin perusteellisesti sen taloudellista tilannetta ja toteuttamatta tarvittavia
tervehdyttämistoimenpiteitä tilanteen parantamiseksi voidakseen arvioida tällaiseen tukitoimenpiteeseen liittyvän riskin laajuutta.
Tällainen pääosakas olisi joka tapauksessa tarvinnut rahoitusmarkkinoiden panosta FT:n tilanteen parantamiseksi. Kyseiset
markkinat eivät kuitenkaan ”tuohon aikaan olleet valmiita sijoittamaan FT:hen eivätkä myöntämään sille luottoa” (riidanalaisen
päätöksen 229 perustelukappale).
Edellä esitetyistä seikoista seuraa, että ”järkevästi toimivan yksityisen markkinataloussijoittajan [perustetta] ei [ollut]
noudatettu” ja että ”sen vuoksi FT:lle osakaslainan muodossa myönnetty tuki [oli] valtiontukea, kun sitä tarkastellaan Ranskan
viranomaisten ilmoitusten ja aiempien toimenpiteiden valossa, vaikka saadun edun määrää [olikin] vaikea arvioida” (riidanalaisen
päätöksen 230 perustelukappale).
F
Kyseisen tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
Riidanalaisen päätöksen otsikon 9 eli ”Tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille” alla komissio totesi, että yhtäältä FT:tä oli
pidettävä yhteisön suuntaviivoista vaikeuksissa olevien yritysten pelastamiseksi ja rakenneuudistukseksi annetun komission
tiedonannon (EYVL 1999, C 288, s. 2) 4–6 kohdassa tarkoitettuna vaikeuksissa olevana yrityksenä ja että toisaalta kyseessä
olevia toimenpiteitä ei voitu luokitella vaikeuksissa olevien yritysten pelastamis- ja rakenneuudistustueksi, sillä ne eivät
täyttäneet näissä suuntaviivoissa vahvistettuja edellytyksiä (riidanalaisen päätöksen 231–255 perustelukappale). Näin ollen
komissio katsoi EY 87 artiklan 3 kohdan c alakohdan ja edellä mainittujen suuntaviivojen mukaisesti, etteivät nämä toimenpiteet
soveltuneet yhteismarkkinoille (riidanalaisen päätöksen 256 perustelukappale).
G
Kyseisen tuen takaisin periminen
Riidanalaisen päätöksen otsikon 10 eli ”Tuen takaisinperiminen” alla komissio ilmoitti, ettei se pysty tässä vaiheessa tarkasti
määrittämään kyseisten tukien määrää, jotta ne voitaisiin periä takaisin asetuksen N:o 659/1999 14 artiklan mukaisesti (riidanalaisen
päätöksen 257–259 perustelukappale).
Komissio totesi, että ”yrityksistään huolimatta [se] ei [ollut] saanut kunnollista arviota ilmoitettujen toimenpiteiden taloudellisesta
nettovaikutuksesta. Vaikutus olisi määritettävä teoreettisella laskelmalla, jossa [Ranskan] valtion ilmoitusten ja toiminnan
vaikutukset erotetaan muista tapahtumista, joilla olisi voinut olla vaikutusta FT:n tilanteeseen tai siihen, miten markkinat
tilannetta tulkitsivat”. Se lisäsi, ettei se ”myöskään [pystynyt] sisällyttämään [riidanalaiseen] päätökseen riittävän tarkkoja
laskentaparametreja lopullisen laskelman tekemiseksi sen täytäntöönpanovaiheessa”. Komissio päätteli, että ”näissä erityisolosuhteissa
asetuksen – – N:o 659/1999 14 artiklan 1 kohdan mukaisesta jäsenvaltion puolustautumisoikeuksien noudattamisesta voi muodostua
este tukien takaisinperinnälle. Asetuksen mukaan ’komissio ei saa vaatia tuen takaisinperimistä, jos tämä olisi yhteisön lainsäädännön
jonkin yleisen periaatteen vastaista’” (riidanalaisen päätöksen 261 perustelukappale).
Komission mukaan tämän päätelmän perusteena oli myös tuensaajien luottamuksensuojan periaate (riidanalaisen päätöksen 262
perustelukappale). Se täsmensi aiheesta seuraavaa riidanalaisen päätöksen 263 ja 264 perustelukappaleessa:
”(263)      Komissio on ottanut huomioon [Ranskan] hallituksen ilmoitukset arvioidessaan, onko käsiteltävä toimenpide valtiontukisääntöjen
mukainen. Suunniteltua osakaslainaa ei erikseen arvioituna olisi todennäköisesti perustamissopimuksen nojalla katsottu valtiontueksi.
Komissio päättelee kuitenkin, että ilmoitusten tarkoituksena oli palauttaa markkinoiden luottamus [FT:hen]. Ne eivät ole järkevästi
toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen mukaisia, ja niiden perusteella osakaslaina on käytännön todiste FT:lle myönnetystä
tuesta. Komissio toteaa, että kyseessä on ensimmäinen kerta, kun sen on tarkasteltava, onko tämänkaltainen toiminta katsottava
tueksi. Koska tuki riippuu toimenpiteistä, jotka edelsivät ilmoitusta osakaslainasuunnitelmasta, huolellinen toimija olisi
voinut luottaa siihen, että huolestunut jäsenvaltio toimii sääntöjenmukaisesti. Jäsenvaltiohan oli ilmoittanut suunnitelmasta
etukäteen. Kuten julkisasiamies Darmon toteaa asiaa C-5/[89] koskevissa päätelmissään [asia C‑5/89, komissio v. Saksa, tuomio
20.9.1990, Kok., s. I‑3437, Kok. Ep. X, s.521], ’ei voida vähätellä joidenkin yritysten epävarmuutta siitä, onko tuki ilmoitettava,
silloin kun kyse on epätyypillisistä tukimuodoista’.
(264) Komissio toteaa, että FT on voinut oikeutetusti luottaa siihen, että  [Ranskan tasavallan] toimintaa ei katsota valtiontueksi.
Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, että määräys periä tuki takaisin olisi yhteisön oikeuden yleisperiaatteiden vastaista.”

Menettely ja asianosaisten vaatimukset
I
Asiat T‑425/04 ja T‑444/04
Ranskan tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 13.10.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, joka
kirjattiin asianumerolle T-425/04.
FT nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.11.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, joka kirjattiin asianumerolle
T‑444/04.
Ranskan tasavalta ja FT vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää kanteet tutkimatta
–        toissijaisesti hylkää kanteet perusteettomina
–        velvoittaa Ranskan tasavallan ja FT:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Bouygues-yritykset pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.10.2007 jättämällään hakemuksella saada osallistua
asiaan T‑444/04 väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia.
Komissio ilmoitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 20.11.2007 toimittamallaan asiakirjalla, ettei se vastusta sitä,
että Bouygues-yritykset hyväksytään väliintulijoiksi sen vaatimusten tukemiseksi. Se täsmensi kuitenkin, ettei se vielä ota
kantaa Bouygues-yritysten väliintulijoina esittämien väitteiden ja niiden asiassa T‑450/04 nostaman kanteen tueksi esittämien
väitteiden johdonmukaisuuteen (ks. jäljempänä 78 ja sitä seuraavat kohdat).
FT vaati unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 21.11.2007 toimittamallaan asiakirjalla, että unionin yleinen tuomioistuin
jättää tutkimatta kyseisen väliintulohakemuksen ja velvoittaa Bouygues-yritykset korvaamaan oikeudenkäyntikulut, ja toissijaisesti
se vaati, että väliintulo sallitaan ainoastaan suullisessa käsittelyssä.
FT pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 4.12.2007 toimittamallaan asiakirjalla, että tiettyjä asian T‑444/04 kannekirjelmään
ja vastineeseen sisältyviä seikkoja käsiteltäisiin luottamuksellisesti Bouygues-yrityksiin nähden.
Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi 30.1.2008 antamallaan määräyksellä Bouygues-yritysten
väliintulon komission vaatimusten tukemiseksi asian T‑444/04 suullisessa käsittelyssä ja määräsi, että väliintulijoille toimitetaan
suullista käsittelyä varten laadittu väliaikainen kertomus, joka ei sisältänyt luottamuksellisia tietoja, sekä päätti, että
FT:n esittämän luottamuksellista käsittelyä koskevan pyynnön aiheellisuudesta päätetään myöhemmin. Yksikään asianosaisista
tai väliintulijoista ei esittänyt vastalauseita suullista käsittelyä varten laaditun kertomuksen, joka ei sisältänyt luottamuksellisia
tietoja, sisällöstä.
II
Asia T‑450/04
Bouygues-yritykset nostivat unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 9.11.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen,
joka kirjattiin asianumerolla T‑450/04.
Bouygues-yritykset vaativat, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen tutkimatta ja toissijaisesti hylkää vaatimuksen perusteettomana
–        hylkää riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen perusteettomana
–        velvoittaa Bouygues-yritykset korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
FT ja Ranskan tasavalta pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.3.2005 ja 29.3.2005 jättämillään asiakirjoilla
saada osallistua asiaan T‑450/04 väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen
jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulot 25.5.2005 antamillaan määräyksillä. Väliintulijat toimittivat väliintulokirjelmänsä
ja Bouygues-yritykset ja komissio huomautuksensa näistä väliintulokirjelmistä asetetuissa määräajoissa.
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen perusteettomana
–        velvoittaa Bouygues-yritykset korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
FT vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen perusteettomana
–        velvoittaa Bouygues-yritykset korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
III
Asia T‑456/04
AFORS nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.11.2004 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen, joka kirjattiin
asianumerolla T‑456/04.
AFORS vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen 2 artiklan
–        velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen tutkimatta
–        hylkää riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen perusteettomana
–        velvoittaa AFORS:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
FT ja Ranskan tasavalta pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 25.3.2005 ja 29.3.2005 jättämillään asiakirjoilla
saada osallistua asiaan T‑456/04 väliintulijoina tukeakseen komission vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen
jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulot 12.5.2005 ja 25.5.2005 antamillaan määräyksillä. Väliintulijat toimittivat väliintulokirjelmänsä
ja AFORS huomautuksensa näistä väliintulokirjelmistä asetetuissa määräajoissa.
Ranskan tasavalta vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa AFORS:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
FT vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        jättää riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen tutkimatta
–        hylkää riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen perusteettomana
–        velvoittaa AFORS:n korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IV
Prosessinjohtotoimet, asioiden siirtäminen laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäviksi ja asioiden yhdistäminen
Unionin yleinen tuomioistuin pyysi työjärjestyksensä 64 artiklassa tarkoitettuna prosessinjohtotoimena 11.12.2007 päivätyllä
kirjeellä asioissa T‑425/04, T‑444/04 ja T‑450/04 yhtäältä komissiota toimittamaan tiettyjä asiakirjoja ja esitti toisaalta
kirjallisia kysymyksiä Ranskan tasavallalle, FT:lle ja komissiolle sekä pyysi näitä vastaamaan kysymyksiin kirjallisesti.
Asianosaiset ja väliintulijat vastasivat näihin pyyntöihin asetetuissa määräajoissa.
Työjärjestyksen 14 artiklan nojalla ja kolmannen jaoston ehdotuksesta unionin yleinen tuomioistuin päätti 13.2.2008 asianosaisia
kuultuaan siirtää työjärjestyksen 51 artiklan mukaisesti kyseessä olevat neljä asiaa laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäviksi.
Bouygues-yritykset pyysivät unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon asian T‑450/04 yhteydessä 15.4.2008 jättämällään asiakirjalla
asioiden T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04 yhdistämistä työjärjestyksen 50 artiklan 1 kohdan nojalla. Näiden asioiden
muut osapuolet esittivät pyynnöstä huomautuksensa asetetuissa määräajoissa.
FT pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 14.5.2008 jättämällään asiakirjalla työjärjestyksen 50 artiklan 2 kohdan
nojalla, että tiettyjä asian T‑444/04 kannekirjelmään ja vastineeseen sisältyviä seikkoja sekä kannekirjelmään kuuluvia liitteitä
käsiteltäisiin luottamuksellisesti muihin asioiden T‑425/04, T‑450/04 ja T‑456/04 osapuoliin nähden, ja toimitti näistä oikeudenkäyntiasiakirjoista
version, joka ei sisältänyt luottamuksellisia tietoja.
Unionin yleisen tuomioistuimen laajennetun kolmannen jaoston puheenjohtajan 17.2.2009 antamalla määräyksellä asiat T‑425/04,
T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04 yhdistettiin työjärjestyksen 50 artiklan nojalla suullista käsittelyä ja tuomion antamista
varten. Laajennetun kolmannen jaoston puheenjohtaja määräsi lisäksi yhtäältä, että tutustuminen oli mahdollista ainoastaan
yhdistettyjen asioiden oikeudenkäyntiasiakirjojen niihin versioihin, jotka eivät sisältäneet luottamuksellisia tietoja, ja
toisaalta, että osapuolille toimitettaisiin suullista käsittelyä varten laadittujen kertomusten väliaikaiset versiot, jotka
eivät sisältäneet luottamuksellisia tietoja, sekä päätti, että FT:n esittämän luottamuksellista käsittelyä koskevan pyynnön
aiheellisuudesta päätetään myöhemmin. Yksikään osapuolista ei esittänyt vastalauseita.
V
Suullinen käsittely
Unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu kolmas jaosto) on esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella päättänyt aloittaa
suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 21.4.2009 pidetyssä
istunnossa.
Komissio luopui istunnossa asiaa T‑456/04 koskevasta ensimmäisestä vaatimuksestaan siltä osin kuin sillä vaadittiin unionin
yleistä tuomioistuinta jättämään tutkimatta AFORS:n vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisesta, mikä on kirjattu
suullisen käsittelyn pöytäkirjaan.

Oikeudellinen arviointi
I
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
A
Asioissa T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04 esitetyt oikeudenkäyntiväitteet
1.     Asianosaisten lausumat
Komissio väittää, että asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 nostetut kanteet sekä asiassa T‑450/04 esitetty riidanalaisen päätöksen
1 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus on jätettävä tutkimatta oikeussuojan tarpeen puuttumisen vuoksi.
Ranskan tasavallan ja FT:n kanteista komissio väittää, että kantajat ovat saavuttaneet tavoitteensa eikä niillä ole intressiä
saada riidanalaista päätöstä kumotuksi kokonaisuudessaan siksi, että päätöksessä ei määrätä kyseessä olevaa tukea perittäväksi
takaisin, vaikka se todetaankin yhteismarkkinoille soveltumattomaksi.
Komissio katsoo, että vaikka jäsenvaltio olisi perustamissopimuksessa tarkoitettu etuoikeutettu kantaja ja vaikka sen ei tarvitsisi
osoittaa, että riidanalaisella toimella on siihen kohdistuvia oikeudellisia vaikutuksia, sillä on kuitenkin oltava jo syntynyt
ja edelleen olemassa oleva intressi saada kyseinen toimi kumotuksi. Näin ollen jäsenvaltio voi nostaa kanteen ainoastaan sille
vastaisista toimista eli toimista, jotka voivat muuttaa sen oikeusasemaa selvästi. Määriteltäessä sitä, tuottaako toimi oikeusvaikutuksia,
on lisäksi tutkittava toimen aineellista sisältöä. Näitä edellytyksiä sovelletaan sitäkin suuremmalla syyllä myös muihin kantajiin,
kuten FT:hen ja Bouygues-yrityksiin.
Bouygues-yritysten nostamasta kanteesta komissio toteaa, että kantajat noudattavat ensimmäisessä kumoamisperusteessaan samaa
päättelyä, jota on noudatettu riidanalaisessa päätöksessä sen 219 perustelukappaleeseen saakka. Ne eivät varsinaisesti riitauta
kyseistä päätöstä siltä osin kuin siinä todetaan ilmoitettujen tukien olevan yhteismarkkinoille soveltumattomia, sillä tämä
toteamus on niiden intressien ja toiveiden mukainen. Sen sijaan ne riitauttavat päätöksen ainoastaan siltä osin kuin komissio
ei ole todennut, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olisivat yhdessä tai erikseen valtiontukea. Näin ollen riidanalaisen
päätöksen 1 artikla on Bouygues-yrityksille myönteinen, eikä niillä ole jo syntynyttä ja edelleen olemassa olevaa intressiä
saada artikla kumottua.
Komission mukaan ainoastaan päätöksen päätösosalla voi olla oikeudellisia vaikutuksia ja näin ollen vain se voi olla kantajalle
vastainen. Riidanalaisen päätöksen perusteluissa esitetyistä arvioinneista sinänsä ei voida nostaa kumoamiskannetta, ja unionin
tuomioistuimet voivat valvoa niiden laillisuutta vain, jos ne muodostavat asianomaiselle vastaisen päätöksen perusteluina
sen päätösosan välttämättömän perustan. Tällä tavoin on vahvistettu, että kantajalle myönteinen päätös ei voi olla kantajalle
vastainen, sanotun kuitenkaan vaikuttamatta kolmansien osapuolten, joita asia koskee, oikeuteen nostaa päätöksestä kumoamiskanne.
Tässä yhteydessä komissio muistuttaa yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑164/02, Alankomaat vastaan komissio, 28.1.2004 antamasta
määräyksestä (Kok., s. I‑1177, 18–25 kohta), jonka mukaan valtiontukea koskevan päätöksen kohteena olevan jäsenvaltion, jolle
päätös on myönteinen, nostamaa kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi oikeussuojan tarpeen puuttumisen vuoksi, kun päätöksessä
todetaan tiettyjen tukitoimenpiteiden olevan yhteismarkkinoille soveltuvia. Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kyseisen päätöksen
päätösosalla ei ollut kantajan intresseihin kohdistuvia sitovia oikeudellisia vaikutuksia, sillä se ei muuttanut kantajan
oikeudellista asemaa vakavasti ja selvästi. Tämän määräyksen taustalla ollut tilanne oli toki hieman erilainen kuin nyt käsiteltävän
riita-asian taustatilanne, koska FT:lle myönteiset toimenpiteet on luokiteltu yhteismarkkinoille soveltumattomiksi tuiksi.
On kuitenkin niin, että yhtäältä riidanalainen päätös oli Ranskan tasavallalle ja FT:lle myönteinen, kun siinä todettiin,
ettei näitä tukia voida vaatia perittäviksi takaisin, eikä se luonteensa puolesta voinut muuttaa näiden oikeudellista tilannetta
tai olla niille vastainen. Toisaalta riidanalainen päätös oli myönteinen myös Bouygues-yrityksille, kun sen 1 artiklassa luokiteltiin
FT:n hyväksi toteutetut toimenpiteet yhteismarkkinoille soveltumattomiksi, eikä se voinut muuttaa myöskään Bouygues-yritysten
oikeusasemaa tai olla niille vastainen. Bouygues-yritykset eivät varsinaisesti kyseenalaista päätösosaa vaan vaativat ainoastaan
kumoamaan arvioinnin, jonka mukaan valtiontukea oli ainoastaan osakaslaina, sellaisena kuin sitä tarkasteltiin heinäkuusta
2002 alkaen annettujen ilmoitusten valossa. Komission mielestä näillä neljällä kantajalla ei joka tapauksessa ole jo syntynyttä
ja edelleen olemassa olevaa intressiä saada ratkaisu nyt käsiteltävään riita-asiaan, sillä vaikka niiden vaatimukset olisivat
perusteltuja, 1 artiklan kumoaminen ei muuttaisi niiden oikeusasemaa riippumatta tällaisen kumoamisen perusteista.
Komissio lisää Ranskan tasavallan tukemana, että se ei kiistä Bouygues-yritysten intressiä saada riidanalaisen päätöksen 2
artikla kumottua, mutta se katsoo kuitenkin, että niiden kanta on ristiriitainen. Jos nimittäin oletetaan, että riidanalaisen
päätöksen 1 artiklan kumoamista koskeva Bouygues-yritysten vaatimus olisi perusteltu, unionin yleinen tuomioistuin ei voisi
lausua niiden esittämästä, kyseisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevasta vaatimuksesta. Tässä tapauksessa osakaslaina
ei olisi enää 1 artiklassa tarkoitettua tukea, joka olisi otettava huomioon riidanalaisen päätöksen 2 artiklan soveltamisessa.
Tämä ristiriita ainoastaan vahvistaa komission väitettä siitä, että Bouygues-yrityksillä ei ole oikeutta riitauttaa päätöksen
1 artiklaa.
Komissio katsoo lisäksi, että riidanalaiseen päätökseen perustuva Ranskan tasavallan mahdollinen velvoite ilmoittaa tulevaisuudessa
kaikista nyt käsiteltävässä tapauksessa tueksi luokiteltujen kaltaisista tukitoimenpiteistä ei muuttaisi – vaikka siihen sisältyisikin
tietynlainen menettelyllinen velvoite – Ranskan tasavallan tai FT:n oikeusasemaa siten, että muutos riittäisi siihen, että
niillä todettaisiin olevan jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva oikeussuojan tarve. Tämä on vahvistettu edellä 103 kohdassa
mainitussa asiassa Alankomaat vastaan komissio annetussa määräyksessä, jossa yhteisöjen tuomioistuin ei katsonut kantajana
olevalla valtiolla jo syntynyttä ja edelleen olemassa olevaa intressiä, vaikka valtio oli vedonnut juuri tähän. Jos intressi,
johon kantaja vetoaa, liittyy tulevaan oikeusasemaan, kantajan on osoitettava, että oikeusasemaan kohdistuva vaikutus on jo
nyt varma. Samalla tavoin on niin, että jos kansallinen tuomioistuin joutuisi ottamaan huomioon riidanalaisen päätöksen ja
jos sillä on epäilyksiä päätöksen merkityksestä, sen olisi mahdollista esittää unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymys
EY 234 artiklan nojalla, joten kantajilta ei missään tapauksessa evättäisi mahdollisuutta puolustaa oikeuksiaan kansallisessa
tuomioistuimessa mahdollisen oikeusriidan yhteydessä.
Komissio kiistää FT:n väitteen, jonka mukaan tämä voisi riidanalaisen päätöksen johdosta joutua maksamaan takaisin riidanalaisen
tuen, kun otetaan erityisesti huomioon yhdistetyissä asioissa T‑450/04 ja T‑456/04 nostetut kanteet. Nyt käsiteltävässä tapauksessa
pelkkä viittaaminen kolmansien mahdollisiin kanteisiin ei voi olla perusteena kantajan oikeussuojan tarpeelle. Komission mukaan
mahdolliset kansallisessa tuomioistuimessa nostettavat kanteet ovat täysin hypoteettisia. Vaikka tukitoimenpiteet oli toteutettu
lainvastaisesti ennen kyseisen riidanalaisen päätöksen, joka sisälsi päätöksen olla määräämättä kyseisen tuen takaisin perimisestä,
tekemistä ja vaikka kansallisten tuomioistuinten olisi suojeltava yksityisten oikeussubjektien oikeuksia, komission mielestä
on kuitenkin kiistatonta, että nyt käsiteltävässä tapauksessa tällaisia kanteita ei ollut nostettu ennen edellä mainitun päätöksen
tekemistä. Toisaalta komissio täsmentää asioissa T‑450/04 ja T‑456/04 nostetuista kanteista, että jos ne olisivat perusteltuja,
ainoastaan uusi komission päätös, joka tehtäisiin tuomion täytäntöön panemiseksi EY 233 artiklan mukaisesti, voisi olla FT:n
vastainen. Kun tällaista uutta päätöstä ei kuitenkaan ole tehty, tämä kantaja ei ole velvollinen palauttamaan mahdollista
yhteismarkkinoille soveltumatonta tukea.
Komissio päättelee tämän perusteella, että sen paremmin Ranskan tasavallalla kuin FT:lläkään ei ole oikeutta vaatia riidanalaisen
päätöksen kumoamista asioissa T‑425/04 ja T‑444/04. Asian T‑450/04 osalta komissio toteaa, että Bouygues-yritysten vaatimusta
kyseisen päätöksen 1 artiklan kumoamiseksi ei voida ottaa tutkittavaksi.
Ranskan tasavalta, FT ja Bouygues-yritykset vaativat komission esittämien oikeudenkäyntiväitteiden hylkäämistä.
Bouygues-yritykset katsovat, että niiden vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisesta voidaan ottaa tutkittavaksi,
koska tämä artikla, luettuna yhdessä sen välttämättömän perustan muodostavien perustelujen kanssa, sisältää implisiittisesti
mutta väistämättä komission oikeudellisesti sitovan kielteisen päätöksen olla hyväksymättä Bouygues-yritysten väitettä siitä,
että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat itsessään valtiontukea.
Lisäksi FT vaatii, että AFORS:n asiassa T‑456/04 nostamaan kanteeseen mahdollisesti sisältyvä vaatimus riidanalaisen päätöksen
1 artiklan kumoamisesta on jätettävä tutkimatta. AFORS täsmentää tässä yhteydessä, että sen kanteen kohteena on ainoastaan
kyseisen päätöksen 2 artikla.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     Alustavat huomautukset
Aluksi on huomautettava, että komissio kiistää asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 Ranskan tasavallan ja FT:n intressin saada riidanalainen
päätös kumottua kokonaisuudessaan, eikä se tee tässä yhteydessä eroa päätöksen 1 ja 2 artiklan välillä. Sen sijaan komissio
tekee eron näiden artiklojen välillä asiassa T‑450/04, kun se kiistää Bouygues-yritysten oikeussuojan tarpeen ainoastaan riitautetun
päätöksen 1 artiklan osalta muttei 2 artiklan osalta.
Näin ollen riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artikla ovat komission mukaan erillisiä elementtejä päätöksessä, joka voidaan kumota
osittain.
Myös unionin yleinen tuomioistuin katsoo, että tilanne on tällainen nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Riidanalaisen päätöksen 2 artikla, jossa todetaan, että 1 artiklassa yhteismarkkinoille soveltumattomaksi luokiteltu tuki
ei ole takaisin perittävää tukea, voidaan kumota yksistään, eikä tämä vaikuta 1 artiklan tai sen olennaisen perustan muodostavien
perustelujen merkitykseen (ks. vastaavasti asia C‑540/03, parlamentti v. neuvosto, tuomio 27.6.2006, Kok., s. I‑5769, 27 ja
28 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Sillä, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklan mahdollinen kumoaminen kokonaan Ranskan tasavallan ja FT:n esittämien kanneperusteiden
nojalla mitätöisi väistämättä 2 artiklan, ei myöskään kyseenalaisteta jälkimmäisen artiklan erillisyyttä, sillä mitätöinti
ei vaikuttaisi artiklan sisältöön eikä liittyisi siihen, määrätäänkö siinä tuki perittäväksi takaisin vai ei. Kuten Bouygues-yritykset
esittivät istunnossa, on lisäksi niin, että vaikka riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottaisiin osittain Bouygues-yritysten
asiassa T‑450/04 esittämien kanneperusteiden nojalla siten, että toteamus tuen soveltumattomuudesta yhteismarkkinoille jäisi
voimaan, 2 artikla voitaisiin edelleen kumota erikseen.
Oikeussuojan tarpeesta on palautettava mieleen vakiintunut oikeuskäytäntö, jonka mukaan luonnollisen henkilön tai oikeushenkilön
nostaman kumoamiskanteen tutkittavaksi ottaminen edellyttää, että kantajalla on jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva intressi
saada riidanalainen toimi kumottua. Tällainen intressi edellyttää, että toimen kumoamisella on itsessään oikeusvaikutuksia,
tai toisen muotoilun mukaan, että kanteen lopputulos voi tuottaa kantajalle jotakin hyötyä. Näin ollen toimi, jolla hyväksytään
kaikki kyseisen henkilön vaatimukset, ei luonnollisestikaan voi olla henkilölle vastainen, eikä henkilöllä tällöin ole intressiä
vaatia kyseisen toimen kumoamista (ks. vastaavasti asia T‑354/05, TF1 v. komissio, tuomio 11.3.2009, 84 ja 85 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen,
ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näiden periaatteiden pohjalta on tutkittava, onko Ranskan tasavallalla, FT:llä ja Bouygues-yrityksillä oikeussuojan tarve
riidanalaisen päätöksen 1 artiklan osalta.
b)     Ranskan tasavallan ja FT:n intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua
Ranskan tasavallan oikeussuojan tarpeesta on muistutettava ensinnäkin, että perussopimuksessa erotetaan selvästi toisistaan
yhtäältä unionin toimielinten ja jäsenvaltioiden sekä toisaalta luonnollisten henkilöiden ja oikeushenkilöiden oikeus nostaa
kumoamiskanne ja että jäsenvaltioilla on oikeus riitauttaa kumoamiskanteella komission päätösten laillisuus, ilman että tämän
oikeuden käyttäminen edellyttäisi oikeussuojan tarpeen osoittamista. Jäsenvaltion ei siis tarvitse esittää näyttöä siitä,
että komission toimella, jonka se riitauttaa, on siihen kohdistuvia oikeusvaikutuksia, jotta jäsenvaltion kanne voitaisiin
ottaa tutkittavaksi (asia C‑208/99, Portugali v. komissio, määräys 27.11.2001, Kok., s. I‑9183, 22 ja 23 kohta; asia T‑233/04,
Alankomaat v. komissio, tuomio 10.4.2008, Kok., s. II‑591, 37 kohta sekä yhdistetyt asiat T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ja
T‑336/04, TV2/Danmark ym. v. komissio, tuomio 22.10.2008, Kok., s. II‑2935, 63 kohta). Tämä ilmenee myös oikeuskäytännössä
esitetystä oikeussuojan tarpeen määritelmästä (ks. edellä 116 kohta), joka viittaa ainoastaan luonnollisten henkilöiden ja
oikeushenkilöiden eikä toimielinten tai jäsenvaltioiden kanteisiin.
Toisin kuin komissio näyttää katsovan, oikeussuojan tarpeen käsitettä ei myöskään pidä sekoittaa kannekelpoisen toimen käsitteeseen,
jonka nojalla toimella oltava tarkoitus sellaisia oikeusvaikutuksia, jotka voivat olla asianomaiselle vastaisia, jotta siitä
voidaan nostaa kumoamiskanne, mikä on selvitettävä tutkimalla toimen sisältöä (ks. vastaavasti asia C‑147/96, Alankomaat v.
komissio, tuomio 22.6.2000, Kok., s. I‑4723, 25 ja 27 kohta; edellä 118 kohdassa mainittu asia Portugali v. komissio, määräyksen
24 kohta; edellä 103 kohdassa mainittu asia Alankomaat v. komissio, määräyksen 18 ja 19 kohta sekä edellä 118 kohdassa mainitut
yhdistetyt asiat TV 2/Danmark ym. v. komissio, tuomion 63 kohta). Tästä on todettava, että riidanalainen päätös on aineellisen
sisältönsä perusteella kannekelpoinen toimi, jolla on sitovia oikeusvaikutuksia.
Kun otetaan huomioon perussopimuksen määräykset sekä edellä 118 ja 119 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, Ranskan tasavallalla
on nyt käsiteltävässä tapauksessa pelkästään jäsenvaltiona oikeus nostaa kanne riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamiseksi,
ilman että sen tarvitsee tässä yhteydessä osoittaa oikeussuojan tarvetta.
Toiseksi on todettava FT:n intressistä saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua ensinnäkin, että tällä artiklalla
on tarkoitus olla myös FT:tä koskevia sitovia oikeusvaikutuksia, koska FT on ainoa siinä yhteismarkkinoille soveltumattomaksi
todetun tukitoimen edunsaaja.
Komissio viittaa tässä yhteydessä virheellisesti oikeuskäytäntöön, jonka mukaan vain toimen päätösosalla voi olla oikeusvaikutuksia
ja näin ollen vain sitä voidaan pitää asianomaiselle vastaisena (ks. asia T‑213/00, CMA CGM ym. v. komissio, tuomio 19.3.2003,
Kok., s. II‑913, 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta käy nimittäin ilmi, että komissio
toteaa osakaslainan, sellaisena kuin se on heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten valossa, olevan EY 87 artiklassa
tarkoitettua yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea. FT on kuitenkin riitauttanut kanteessaan juuri tämän toteamuksen
yhdessä kyseisen päätöksen välttämättömän perustan muodostavien perustelujen kanssa sillä perusteella, että toteamus vaikuttaa
sen oikeusasemaan ja on sille vastainen. Samoin on hylättävä komission väite siitä, että FT:n vaatimus on hyväksytty riidanalaisella
päätöksellä, sillä tässä väitteessä sekoitetaan keskenään riidanalaisen päätöksen 1 artiklan ja 2 artiklan, jossa todetaan,
ettei kyseessä olevaa tukea ole tarpeen määrätä perittäväksi takaisin, oikeusvaikutukset.
Komissio ei myöskään voi pätevästi väittää, että FT:llä ei olisi intressiä nyt käsiteltävän oikeusriidan ratkaisuun sillä
perusteella, että sen oikeusasema pysyy muuttumattomana, vaikka sen kanne olisikin perusteltu. Yhtäältä riidanalaisen päätöksen
1 artiklan kumoaminen FT:n esittämien kanneperusteiden nojalla mitätöisi toteamuksen kyseisen tukitoimenpiteen – joka on sen
hyväksi toteutettu yksittäinen toimenpide – lainvastaisuudesta, mikä muodostaisi FT:n oikeusasemaa muuttavan ja sille etua
tuottavan oikeudellisen seurauksen. Toisaalta on niin, toisin kuin komissio väittää, että FT:n jo syntynyt ja edelleen olemassa
oleva intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua saisi vahvistusta, jos Bouygues-yritysten ja AFORS:n asioissa
T‑450/04 ja T‑456/04 esittämät vaatimukset päätöksen 2 artiklan kumoamisesta hyväksyttäisiin, sillä kumoamisen seurauksena
komissio joutuisi FT:n etujen vastaisesti määräämään 1 artiklassa tarkoitetun lainvastaisen tuen perittäväksi takaisin.
Edellä esitetyn perusteella FT:llä on jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla
kumottua.
Komission asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esittämät oikeudenkäyntiväitteet on näin ollen hylättävä siltä osin kuin ne liittyvät
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämien, riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevien kumoamisvaatimusten tutkittavaksi ottamiseen.
c)     Bouygues-yritysten oikeussuojan tarve riidanalaisen päätöksen 1 artiklan osalta
Aluksi on syytä muistaa, että riidanalainen päätös on niin muotonsa kuin aineellisen sisältönsäkin perusteella toimi, jolla
on tarkoitus saada aikaan sitovia oikeusvaikutuksia. Koska riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa todetaan, että kyseessä on
FT:n hyväksi toteutettava tuki, ja julistetaan se yhteismarkkinoille soveltumattomaksi, tämä artikla vastaa lisäksi Bouygues-yritysten
vaatimusta ja intressejä sellaisina kuin ne on ilmaistu näiden 22.1.2003 tekemässä kantelussa.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan sisältyvä toteamus tuen olemassaolosta ja sen soveltumattomuudesta yhteismarkkinoille
ei kuitenkaan ensi näkemältä sulje pois sitä, että olemassa voi olla muita yhteismarkkinoille soveltumattomia tukitoimenpiteitä,
jotka nekin ovat kyseisen päätöksen tekemiseen johtaneen hallinnollisen menettelyn kohteena, vaikka niitä ei tässä artiklassa
tarkoitetakaan, ja jotka lisäksi voivat vaikuttaa huomattavasti tiettyjen edunsaajan kilpailijoiden asemaan markkinoilla (ks.
vastaavasti asia C‑78/03 P, komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomio 13.12.2005, Kok., s. I‑10737, 37 kohta).
Tämä voisi päteä Bouygues-yritysten asemaan suhteessa FT:n asemaan Ranskan matkapuhelinmarkkinoilla.
Tässä yhteydessä osin komissio vetoaa jälleen virheellisesti oikeuskäytäntöön, jonka mukaan vain toimen päätösosalla voi olla
oikeusvaikutuksia ja näin ollen vain sitä voidaan pitää asianomaiselle vastaisena (ks. edellä 122 kohdassa mainittu asia CMA
CGM ym. v. komissio, tuomion 186 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Nyt käsiteltävässä tapauksessa riidanalaisen päätöksen
1 artiklasta sekä sen perustana olevista perusteluista, jotka sisältyvät kyseisen päätöksen 185–230 perustelukappaleeseen,
käy selvästi ilmi, että komissio luokittelee EY 87 artiklassa tarkoitetuksi yhteismarkkinoille soveltumattomaksi valtiontueksi
ainoastaan osakaslainan, sellaisena kuin sitä on tulkittu heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten valossa. Juuri tämän
sekä kyseisen päätöksen päätösosassa että sen perusteluissa esitetyn toteamuksen Bouygues-yritykset riitauttavat kanteellaan
sillä perusteella, että se vaikuttaa niiden oikeusasemaan ja on niille vastainen, koska siinä tarkoitetaan ainoastaan yhtä
tukitoimenpidettä, vaikka Ranskan valtio toteutti niiden mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla täydentäviä
tukitoimenpiteitä, joista koitui erillistä etua FT:lle ja jotka vaikuttivat myös niiden markkina-asemaan. Tässä yhteydessä
Bouygues-yritykset vetoavat perustellusti siihen, että komission yleinen menettelytapa, sellaisena kuin se käy ilmi erityisesti
riidanalaisen päätöksen 187–191 ja 203–228 perustelukappaleesta, merkitsee väistämättä sitä, että se kieltäytyy luokittelemasta
heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia sellaisinaan tukitoimenpiteiksi. Näin ollen komissio ei voi perustellusti väittää,
että Bouygues-yritykset eivät tosiasiassa riitauta riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa ja että ne hyväksyvät sen perustana
olevan päättelyn.
Komissio ei voi pätevästi väittää myöskään, että Bouygues-yritykset olisivat saavuttaneet tavoitteensa riidanalaisen päätöksen
1 artiklan ansiosta ja että niillä ei olisi jo syntynyttä ja edelleen olemassa olevaa intressiä nyt käsiteltävän oikeusriidan
ratkaisuun sillä perusteella, että niiden oikeusasema ei muutu, vaikka niiden kanne olisikin perusteltu. Riidanalaisen päätöksen
1 artiklan kumoaminen Bouygues-yritysten esittämien kanneperusteiden nojalla mitätöisi toteamuksen yhteismarkkinoille soveltumattoman
tukitoimenpiteen olemassaolosta ainoastaan siltä osin kuin siinä todetaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten olevan
olennainen osa kyseistä toimenpidettä sen sijaan, että siinä luokiteltaisiin nämä ilmoitukset erillisiksi tukitoimenpiteiksi,
jotka sellaisinaan täyttävät EY 87 artiklan 1 kohdan edellytykset. Kuten Bouygues-yritykset väittävät, tällainen 1 artiklan
kumoaminen olisi siten vain osittainen eikä vaikuttaisi osakaslainan muodostaman lainvastaisen tuen olemassaoloa koskevaan
toteamukseen. Tällainen osittainen kumoaminen voi kuitenkin vaikuttaa selvästi Bouygues-yritysten oikeusasemaan.
Oikeuskäytännössä on lisäksi vahvistettu, että jos kantaja väittää, ettei riidanalaisella toimella suojata riittävästi sen
oikeudellista asemaa huolimatta siitä, että toimi on tämän kannalta mahdollisesti osittain edullinen, kantajalla on katsottava
olevan oikeussuojan tarve, jotta hän voi tarkistuttaa kyseisen päätöksen lainmukaisuuden unionin tuomioistuimissa (ks. vastaavasti
edellä 116 kohdassa mainittu asia TF1 v. komissio, tuomion 86 kohta).
Näin ollen on todettava, että Bouygues-yrityksillä on edellä 129 kohdassa tarkoitettu jo syntynyt ja edelleen olemassa oleva
intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua osittain.
Bouygues-yritykset väittävät lisäksi perustellusti, että niiden riidanalaisen päätöksen 1 ja 2 artiklaa koskevat kumoamisvaatimukset
eivät ole ristiriidassa keskenään, koska on mahdollista, että nämä artiklat ovat kahdella eri tavalla lainvastaisia: yhtäältä
niissä ei määrätä 1 artiklassa todetun lainvastaisen tukitoimenpiteen eikä toisaalta muiden kuin kyseisessä artiklassa mainittujen
mahdollisten tukitoimenpiteiden, kuten heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten, perimisestä takaisin.
Näin ollen komission asiassa T‑450/04 esittämä oikeudenkäyntiväite on hylättävä.
d)     AFORS:n esittämäksi väitetyn, riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottaminen
FT:n asiassa T‑456/04 esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä, joka koskee AFORS:n esittämäksi väitettyä vaatimusta riidanalaisen
päätöksen 1 artiklan kumoamisesta, on riittävää todeta yhtäältä, ettei AFORS ole muodollisesti vaatinut kannekirjelmässään
tämän artiklan kumoamista, ja toisaalta, että se totesi vastineessaan sen kanteen koskeneen ainoastaan kyseisen päätöksen
2 artiklaa. Näin ollen tästä oikeudenkäyntiväitteestä ei ole tarpeen lausua.
B
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan lainmukaisuus
1.     Asianosaisten lausumat
a)     Yhteenveto kumoamisperusteista
Ranskan tasavalta ja FT esittävät asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksensa
tueksi neljä kanneperustetta: olennaisten menettelymääräysten ja puolustautumisoikeuksien rikkomisen, EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun valtiontuen käsitteen ja etenkin asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltamisessa tehdyt
oikeudelliset virheet, heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten sisällön ja/tai väitettyjen vaikutusten arvioinnissa
tehdyt ilmeiset arviointivirheet sekä EY 253 artiklassa tarkoitettujen perustelujen puutteellisuuden.
Bouygues-yritykset esittävät asiassa T‑450/04 riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksensa tueksi ensimmäisen
kanneperusteen, jonka mukaan komissio on rikkonut EY 87 artiklan 1 kohtaa kieltäytyessään luokittelemasta heinäkuusta 2002
alkaen annettuja ilmoituksia yhdessä tai erikseen tarkasteltuina valtiontueksi, ja toisen kanneperusteen, joka koskee EY 253
artiklan vastaista perusteiden ristiriitaisuutta ja puutteellisuutta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoo aiheelliseksi tutkia ensiksi asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esitetyn toisen ja kolmannen
kanneperusteen sekä asiassa T‑450/04 riidanalaisen päätöksen 1 artiklasta esitetyn ensimmäisen ja toisen kanneperusteen, koska
nämä perusteet koskevat lähinnä sitä, onko komissio soveltanut lainmukaisesti EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tuen
käsitettä.
b)     Ranskan tasavallan ja FT:n väitteet
Alustava huomautus
Alustavasti on huomautettava, että tietyt jäljempänä esitettävät väitteet ovat myös Ranskan tasavallan ja FT:n asiassa T‑450/04
esittämiin väliintulokirjelmiin sisältyviä väitteitä.
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä toinen kanneperuste
Asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esitetty toinen kanneperuste voidaan jakaa kahteen osaan. Ranskan tasavalta ja FT väittävät
sen ensimmäisessä osassa, että komissio on soveltanut virheellisesti asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevaa
perustetta. Toisessa osassa ne väittävät komission päätelleen virheellisesti, että kyseessä on valtiontuki, sellaisen kahden
erillisen tapahtuman perusteella, jotka ovat sattuneet eri aikaan ja joista se itsekin toteaa, ettei kumpikaan niistä erikseen
tarkasteltuna riitä tämän päätelmän perusteeksi. Ranskan tasavalta täsmentää, että vaikka komissio vakuuttaa ottaneensa huomioon
kaikki heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset (riidanalaisen päätöksen 203, 218 ja 229 perustelukappale), se on tutkinut
ainoastaan 12.7.2002 annetun ilmoituksen vaikutukset markkinoihin, minkä osoittavat erityisesti viittaukset 28.4.2004 julkaistuun
raporttiin ja rahoitusanalyytikkojen kommentteihin (riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappale).
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä kolmas kanneperuste
Ranskan tasavalta ja FT väittävät asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esittämässään kolmannessa kanneperusteessa lähinnä, että komissio
on tehnyt ilmeisiä arviointivirheitä katsoessaan, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia voitiin pitää markkinoilla
Ranskan valtion antamana sitoumuksena ja että ne vaikuttivat markkinoiden tilanteeseen joulukuussa 2002. FT väittää lisäksi,
että ilmeisen arviointivirheen sisälsi myös komission päättely, jonka mukaan osakaslainaa koskeva suunnitelma toi etua FT:lle,
koska suunnitelma ei noudattanut asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta.
Ranskan tasavalta ja FT väittävät, että 12.7.2002 annetun ilmoituksen hetkellä ei vielä ollut tehty päätöstä Ranskan tasavallan
suunnittelemien, FT:tä koskevien toimenpiteiden luonteesta ja että tuolloin ei etenkään ollut tehty mitään sijoituspäätöstä,
jota olisi voitu pitää Ranskan valtion vahvana sitoumuksena. Tätä erittäin yleistä, ehdollista ja oikeudellisesti sitomatonta
ilmoitusta, joka ilmentää etenkin halua toimia asiantuntevan sijoittajan tavoin ja osoittaa vääräksi huhu siitä, että FT:n
pääoman korotuksesta olisi tarkoitus päättää vasta myöhemmin, ei kantajien mukaan voida pitää Ranskan valtion selkeänä, täsmällisenä
ja peruuttamattomana sitoumuksena, jollaista valtiovarainministerillä ei edes ollut valtuuksia antaa. Ranskan tasavalta ja
FT katsovat tämän perusteella, että komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että 12.7.2002 annettua ilmoitusta
voitiin pitää markkinoilla Ranskan valtion uskottavana sitoumuksena.
Lisäksi Ranskan tasavalta ja FT kiistävät sen, että heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla olisi ollut vaikutusta
markkinoilla toimijoiden käsitykseen joulukuussa 2002 ja että ne olisivat aiheuttaneet FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen
arvon epänormaalin ja kiistämättömän kasvun (riidanalaisen päätöksen 217–222 ja erityisesti 221 perustelukappale). Ne kiistävät
myös sen, että tämä vaikutus olisi ilmennyt ennen kaikkea siinä, että FT:n luokitus pysyi joulukuuhun 2002 saakka investointitasolla
sen sijaan, että se olisi alennettu spekulatiiviselle tasolle. Tämän vuoksi FT:n mukaan on mahdotonta päätellä, että se olisi
saanut etua 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta (riidanalaisen päätöksen 188 perustelukappale). Ranskan tasavallan ja FT:n mukaan
28.4.2004 julkaistun raportin päätelmät perustuivat lisäksi epäasianmukaiseen analysointimenetelmään ja olivat ilmeisen puutteelliset,
jotta niiden perusteella olisi voitu päätellä, että FT:n osakekurssi oli kehittynyt heinäkuussa 2002 huomattavan epänormaalilla
tavalla tai että 12.7.2002 annetun ilmoituksen ja tuon kehityksen välillä oli ollut syy-yhteys. Komissio on siis tehnyt ilmeisen
arviointivirheen katsoessaan, että 12.7.2002 annettu ilmoitus vaikutti rahoitusmarkkinoiden tilanteeseen ja toi tuohon aikaan
etua FT:lle.
Ranskan tasavalta ja FT kiistävät tässä yhteydessä osin toteamuksen, jonka mukaan 28.4.2004 julkaistu raportti osoittaa, että
”[heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla] ilmoituksilla [oli] todellista vaikutusta markkinoihin joulukuussa [2002]” (riidanalaisen
päätöksen 186 ja 219 perustelukappale), sillä raportissa viitattiin ainoastaan vaikutuksiin, joita 12.7.2002 annetulla ilmoituksella
väitettiin olleen markkinoihin heinäkuussa 2002. Niiden mukaan raportissa analysoitiin nimittäin ainoastaan erikseen kunkin
heinäkuusta 2002 alkaen annetun ilmoituksen vaikutuksia markkinoihin heinäkuussa, syyskuussa, lokakuussa ja joulukuussa 2002
eikä kaikkien ilmoitusten yhteisvaikutusta markkinoihin joulukuussa 2002. Ranskan tasavallan mukaan on niin, että koska komissiolla
ei ollut perusteita todeta, että 12.7.2002 annettu ilmoitus vaikutti tuolloin markkinoihin ja toi etua FT:lle, sillä ei ollut
senkään vertaa perusteita todeta samoin markkinoiden tilanteesta joulukuussa 2002. Lisäksi 28.4.2004 julkaistussa raportissa
ei olisi voitu analysoida 12.7.2002 annetun ilmoituksen mahdollisia vaikutuksia markkinoiden tilanteeseen joulukuussa 2002
siksi, että yhtäältä tämän ilmoituksen vaikutuksia ja toisaalta muiden heinäkuun ja joulukuun 2002 väliin ajoittuneiden tapahtumien
vaikutuksia oli mahdotonta erottaa toisistaan. Markkinoihin vaikuttivat joulukuussa 2002 nimittäin FT:n hyvä tulos ja myönteiset
toimintanäkymät vuoden 2002 jälkimmäisellä puoliskolla, Mobilcomin tilanteen ratkeaminen, uuden pääjohtajan nimitys ja tasapainotussuunnitelman
julkistaminen (riidanalaisen päätöksen 186 ja 260 perustelukappale).
FT:n mukaan komissio on tehnyt ilmeisen arviointivirheen katsoessaan, että oli arvioitava, oliko osakaslainaa koskevan suunnitelman
tuoma etu linjassa asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen kanssa, vaikka se oli sitä mieltä, ettei suunnitelma
tuonut sellaisenaan etua FT:lle (riidanalaisen päätöksen 190 ja 263 perustelukappale). Osakaslainaa koskevaa suunnitelmaa
ei nimittäin toteutettu, joten yksikään Ranskan valtion sitoumus luottolimiitin käyttöön asettamisesta ei tullut voimaan.
Suunnitelmaan sisältyneiden ehtojen vuoksi FT katsoi paremmaksi olla allekirjoittamatta suunnitelmaa ja turvautua joulukuussa
2002 ja tammikuussa 2003 joukkovelkakirjamarkkinoilla tarjolla olevaan jälleenrahoitukseen.
FT:n mukaan markkinoilla ei olisi voitu katsoa, että osakaslainaa koskeva suunnitelma konkretisoisi Ranskan valtion sitoumuksen,
joka olisi suurempi kuin summa, jolla se osallistuisi pääosakkaana pääoman korottamiseen ilmoitettua suuremmalla summalla,
sillä suunnitelma oli tarkkaan rajattu yhdeksän miljardin euron suuruiseksi – mikä vastasi Ranskan valtion osuutta Ambition
2005 ‑suunnitelmassa tarkoitetusta pääoman korotuksesta – ja kestoltaan 18 kuukauden pituiseksi. Ranskan valtio oli lisäksi
päättänyt ehdottaa osakaslainan tarjoamista FT:n käyttöön vasta sen jälkeen, kun sille ilmoitettiin Ambition 2005 -suunnitelmasta.
FT:n mukaan markkinoiden myönteisen reaktion taustalla oli siis lähinnä FT:n uuden pääjohtajan nimitys ja yrityksen operatiivisen
tuloksen parantamissuunnitelma, eikä sen voitu katsoa johtuvan Ranskan valtion antamaksi väitetystä tuesta, joka olisi suurempi
kuin tuki, joka sen osakkeenomistajana normaalissa asemassa pitäisi sille antaa.
FT väittää komission tehneen ilmeisen arviointivirheen myös katsoessaan, että asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan
perusteen edellytykset eivät täyty nyt käsiteltävässä asiassa (riidanalaisen päätöksen 230 perustelukappale). Komission olisi
pitänyt tulla vastakkaiseen päätelmään, jos se olisi tarkastellut objektiivisesti Ranskan valtion toimintaa koko merkitykselliseltä
ajanjaksolta.
Ranskan tasavallan ja FT:n täydentävät väitteet asian T‑450/04 väliintulijoina sekä vastauksissa unionin yleisen tuomioistuimen
esittämiin kirjallisiin kysymyksiin
Unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin antamissaan vastauksissa Ranskan tasavalta ja FT lähinnä
toistivat, että Ranskan valtio ei ollut sitoutunut vakaasti ja peruuttamattomasti toimimaan FT:n tai kolmansina osapuolina
olevien sijoittajien hyväksi myöskään Ranskan oikeuden näkökulmasta. Heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat niiden
mielestä epätäsmällisiä ja ehdollisia, eikä niitä voitu pitää sen paremmin sitovina oikeudellisina toimina tai tosiseikkoina
kuin Ranskan hallinto-oikeudessa tarkoitettuna valtion suorana tai epäsuorana takauksenakaan. Koska nämä ilmoitukset eivät
olleet luonteeltaan vakaita, selkeitä tai täsmällisiä, ne eivät myöskään olleet luonteeltaan sellaisia lupauksia, että ne
johtaisivat valtion vastuun syntymiseen.
Ranskan tasavalta ja FT lisäävät, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia on tulkittava Ranskan yksityis-, kauppa-
tai rikosoikeuden sijaan ainoastaan Ranskan hallinto-oikeuden näkökulmasta. Näitä ilmoituksia ei niiden epätäsmällisen ja
ehdollisen luonteen vuoksi voida missään tapauksessa pitää sopimusluonteisena tai yksipuolisena sitoumuksena eikä edes aiesopimuksen
(lettre d’intention), luontaisen velvollisuuden suorittamista koskevan lupauksen tai täytäntöön pantavissa olevan lupauksen
muodossa annettuna sitoumuksena. Kantajien mukaan kyse ei myöskään ole sopimuksen kaltaisesta sitoumuksesta tai oikeudellisista
tosiseikoista, jotka voisivat johtaa sopimukseen perustumattomaan valtion vastuuseen.
Ranskan tasavallan ja FT:n mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät näin ollen sisällä EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettua valtion varojen sitomista (riidanalaisen päätöksen 188 perustelukappale). Oikeuskäytännöstä ilmenee päinvastoin,
että jäsenvaltioiden yksipuolisten ja itsenäisten päätösten, joilla ne aikovat antaa yritysten käyttöön varoja tai tarjoavat
niille etuja, joilla on tarkoitus edistää haluttujen taloudellisten ja sosiaalisten tavoitteiden toteuttamista, on oltava
luonteeltaan oikeudellisesti itsenäisiä ja sitovia toimia. Valtion lupausta voidaan joka tapauksessa pitää tukena ainoastaan,
jos se on ehdoton ja oikeudellisesti sitova.
c)     Bouygues-yritysten väitteet
Bouygues-yritysten esittämä ensimmäinen kanneperuste
Bouygues-yritykset riitauttavat riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan sisältyvän toteamuksen, jonka mukaan osakaslaina, kun
sitä tarkastellaan heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten pohjalta, on yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea
siltä osin kuin kyseisessä toteamuksessa tarkoitetaan, että näitä ilmoituksia ei sen sijaan sellaisinaan voitu luokitella
valtiontueksi. Bouygues-yritysten mukaan nämä ilmoitukset muodostavat nimittäin erikseen tai yhdessä tarkasteltuna yhden tai
useamman EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen, sillä artiklan neljä kumulatiivista edellytystä täyttyvät. Tämä
tosiseikkojen virheellinen luonnehdinta on siis vastoin EY 87 artiklan 1 kohtaa.
Bouygues-yritykset toteavat, että FT sai ensinnäkin yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukaista täydentävää, valikoivaa
ja perusteetonta etua jokaisesta heinäkuusta 2002 alkaen annetusta ilmoituksesta. Etu muodostui markkinoiden luottamuksen
palautumisesta ja etenkin FT:n luokituksen parantumisesta ja sen osakekurssin noususta, minkä ansiosta FT pääsi takaisin rahoitusmarkkinoille
erittäin suotuisin edellytyksin. Tämä ei olisi ollut mahdollista muuten, kun otetaan huomioon FT:n tuolloinen katastrofaalinen
taloudellinen tilanne. Näin ollen heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset estivät Bouygues-yritysten mukaan FT:n luokituksen
laskemisen spekulatiiviselle tasolle (riidanalaisen päätöksen 37 ja 212 perustelukappale) ja saivat aikaan FT:n osakekurssin
epänormaalin ja kiistattoman kasvun (riidanalaisen päätöksen 35 ja 221 perustelukappale). Moody’s muutti 12. ja 13.9.2002
annettujen ilmoitusten seurauksena FT:n velan luokituksen näkymät heikentyvistä vakaiksi sen perusteella, että Ranskan viranomaisten
tuki vahvistui (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale). Tämän jälkeen FT:n velkaan liittyvien hyvin lyhyen aikavälin
riskien esiintymistiheys (spread inversions) pieneni (ks. edellä 34 kohta), mikä osoitti, että markkinoilla katsottiin lyhytaikaiseen
velkaan liittyvien riskien muuttuneen pitkäaikaiseen velkaan liittyviä riskejä pienemmiksi. Sama vaikutus oli lisäksi havaittavissa
2.10.2002 annetun ilmoituksen jälkeen (riidanalaisen päätöksen 30 perustelukappale), kun FT:n osakekurssi nousi 10,4 prosenttia
seuraavan viikon aikana (riidanalaisen päätöksen 180 perustelukappale) ja oli joulukuun 2002 lopulla kaksinkertainen lokakuun
2002 alkuun verrattuna (riidanalaisen päätöksen 35 perustelukappale). Bouygues-yritysten mukaan FT sai nämä edut ennen kuin
Ranskan viranomaiset ilmoittivat 4.12.2002 suunnitelmasta myöntää osakaslainaa yhdeksän miljardin euron luottolimiitin muodossa,
ja niiden ansiosta FT vältti jälleenrahoitukseen liittyvät lisäkustannukset (riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappale).
Bouygues-yritykset toteavat väittäneensä hallinnollisesta menettelystä alkaen, että Ranskan valtio oli myöntänyt FT:lle useita
tukia, joihin luetaan myös heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja yhdeksän miljardin euron luottolimiitin muodossa
myönnetty osakaslaina. Vaikka Bouygues-yritykset ovat komission kanssa samaa mieltä siitä, että Ranskan viranomaisten strategia
oli osa jatkuvaa pelastamisprosessia, joka päättyi osakaslainan muodossa myönnettyyn tukeen, ne kiistävät komission päätelmän
siitä, että kyseessä oli ainoastaan yksi tuki, joka konkretisoitui tässä osakaslainassa. Bouygues-yritysten mukaan oikeuskäytäntö
vahvistaa sen, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat täydentäviä valtiontukia (asia T‑11/95, BP Chemicals
v. komissio, tuomio 15.9.1998, Kok., s. II‑3235). Näistä aiemmista tuista, jotka ovat erottamaton osa jatkuvaa tukiprosessia,
voidaan määrätä seuraamus joko sellaisinaan tai ne voidaan ottaa huomioon yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltamisen
yhteydessä määriteltäessä sitä, onko sellainen myöhempi tuki valtiontukea, joka ainoastaan muistuttaa aiempien toimenpiteiden
valossa toimea, jonka asiantunteva yksityinen sijoittaja voisi tehdä. Edellä mainitussa asiassa BP Chemicals vastaan komissio
annetun tuomion taustalla olleessa tilanteessa kyse oli useista tukitoimenpiteistä, joista kolmas voitiin todeta valtiontueksi
sen perusteella, että kahden ensimmäisen perusteella havaittiin, ettei asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta
ollut noudatettu (tuomion 170 kohta). Juuri näin Bouygues-yritykset väittävät nyt käsiteltävässä asiassa katsoessaan, että
kyse on useista tuista, jotka Ranskan valtion noudattaman logiikan mukaan liittyvät toisiinsa. Osakaslaina oli siis heinäkuusta
2002 alkaen annetuista ilmoituksista muodostuvien tukien looginen jatkumo. Komissio ei kuitenkaan Bouygues-yritysten mukaan
todennut aiempien tukien olemassaoloa vaan esitti rajoittavan ja virheellisen näkemyksen siitä, että heinäkuusta 2002 alkaen
annetut ilmoitukset konkretisoituivat osakaslainassa.
Bouygues-yritykset lisäävät, että komission menettelytapa perustuu mielivaltaiseen valintaan olla hyväksymättä totuutta siitä
edusta, jota koitui heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia seuranneesta FT:n luokituksen parantumisesta (ks. riidanalaisen
päätöksen 222 perustelukappale sekä [EY] 87 ja [EY] 88 artiklan soveltamisesta valtiontukiin takauksina annetun komission
tiedonannon (2000/C 71/07) 3.2 kohta (EYVL 2000, C 71, s. 14; jäljempänä takauksina myönnettyä valtiontukea koskeva tiedonanto)
ja jonka merkitys oli huomattavasti osakaslainaan liittyvää etua suurempi. Toisin kuin komissio väittää, näiden ilmoitusten
luonnehtiminen tuiksi on sitä vastoin varsin keskeistä nyt käsiteltävässä asiassa. Bouygues-yritysten mukaan tässä yhteydessä
ei voida hyväksyä väitettä, jonka mukaan osakaslaina oli ainoa ilmoitettu toimenpide, sillä ilmoituksen kattavuus ei voi vaikuttaa
tuen käsitteen arviointiin.
Bouygues-yritykset kiistävät FT:n väitteen siitä, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ei voida luonnehtia valtiontueksi
siitä syystä, että ne eivät sisällä valtion varojen sitomista. Väite on niiden mielestä paitsi virheellinen myös ristiriidassa
riidanalaisen päätöksen 208 ja 218 perustelukappaleen kanssa. Vaikka ilmoitusten oletettaisiin olleen luonteeltaan puhtaasti
poliittisia, sitomattomia, epätäsmällisiä ja ehdollisia, mikä on selvästi ristiriidassa riidanalaisen päätöksen 209 ja 210
perustelukappaleen kanssa, ne voivat Bouygues-yritysten mukaan kuitenkin sisältää EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion
varojen sitomisen.
Bouygues-yritykset täsmentävät, että asiantunteva yksityinen sijoittaja ei olisi antanut tällaisia ilmoituksia. Ennen niiden
antamista FT oli nimittäin vakavista rakenteellisista ongelmista kärsivä yritys, jonka tilinpäätös oli hyvin epätasapainoinen
(riidanalaisen päätöksen 17 perustelukappale). Tästä syystä se oli menettänyt markkinoiden luottamuksen (ks. riidanalaisen
päätöksen 20 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet). Tällaisessa tilanteessa asiantunteva yksityinen sijoittaja
ei olisi antanut FT:lle näin selkeää tukea (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale). Ranskan valtio antoi Bouygues-yritysten
mukaan FT:lle tukensa myös heinäkuussa, syyskuussa ja lokakuussa 2002 toteuttamatta toimenpiteitä, joilla olisi varmistuttu
FT:n tervehdyttämisen mahdollisuudesta ja tehty siitä jälleen elinkelpoinen yritys; nämä toimenpiteet toteutettiin vasta myöhemmin
(ks. riidanalaisen 39, 53, 54, 228 ja 229 perustelukappale).
Bouygues-yritykset katsovat näin ollen, että EY 87 artiklan 1 kohdan ensimmäinen edellytys eli edun myöntäminen täyttyy heinäkuusta
2002 alkaen annettujen ilmoitusten osalta (riidanalaisen päätöksen 188 ja 229 perustelukappale).
Toiseksi Bouygues-yritykset väittävät, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset saattoivat Ranskan valtion oikeudelliseen
ja tosiasialliseen rahoitusvastuuseen.
Bouygues-yritykset muistuttavat tässä yhteydessä, että EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtiontuen käsitteen piiriin
kuuluvat kaikki toimenpiteet, jotka eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen
vastattaviksi tavallisesti kuuluvia kustannuksia ja ovat sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia. Mitään
periaatteellista eroa ei myöskään voida tehdä mahdollisesti sen muodon perusteella, joka tuella voi olla, koska tuen käsite
perustuu taloudellisen edun käsitteeseen eikä muodollisella kriteerillä ole merkitystä. Valtiontukia koskevissa perussopimuksen
määräyksissä ei nimittäin Bouygues-yritysten mukaan tehdä eroa valtiontukien välille valtion toimenpiteiden syiden tai tavoitteiden
perusteella, vaan ne määritellään niiden vaikutusten perusteella. Näin ollen tuen käsite on objektiivinen, ja sen kannalta
merkitystä on ainoastaan sillä, annetaanko valtion toimenpiteellä jokin etu yhdelle tai useammalle yritykselle vai ei.
Bouygues-yritykset katsovat, että kun otetaan huomioon tehokasta vaikutusta koskeva unionin oikeuden yleinen periaate, suullisia
ilmoituksia tai lupauksia voidaan pitää tukena, jos ne ovat vaikutuksiltaan sellaisia. Oikeuskäytännössä on nimittäin vahvistettu,
että lehdistön kautta annetut ilmoitukset voivat olla päätöksiä ja että valtion lupaukset voidaan ottaa huomioon tuen olemassaolon
arvioinnin yhteydessä, kun selvitetään, onko yritys niiden perusteella toiminut siten, että se edistää jonkin EY 87 artiklan
3 kohdassa tarkoitetun tavoitteen saavuttamista (asia T‑126/99, Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomio 14.5.2002, Kok.,
s. II‑2427). Lisäksi Ranskan valtion Crédit foncier de France -luottolaitokselle myöntämän tuen ehdollisesta hyväksymisestä
23.6.1999 tekemässään päätöksessä 2001/89/EY (EYVL 2001, L 34, s. 36; jäljempänä Crédit foncier -päätös) komissio katsoi ministerin
ilmoitukset valtiontueksi ja korosti, että ilmoituksia oli vaikutustensa perusteella pidettävä takauksina. Bouygues-yritysten
mukaan asiassa T‑358/94, Air France vastaan komissio, 12.12.1996 annettu tuomio (Kok., s. II‑2109) ei ole ristiriidassa edellä
mainittujen päätöksen ja oikeuskäytännön kanssa, sillä siinä oli kyse ilmoituksesta, joka liittyi valtion mahdolliseen toimintaan
kolmannen osapuolen sellaisen tulevan päätöksen johdosta, jonka tarkka sisältö ei vielä ollut tiedossa. Sen sijaan valtion
vakaa päätös sen omasta toiminnasta, joka ei ole riippuvainen kolmannen osapuolen käyttäytymisestä, voi Bouygues-yritysten
mielestä olla valtiontukea, vaikka se olisi tehty ilmoituksen muodossa.
Bouygues-yritykset jatkavat, että komissio vahvisti lisäksi takauksina myönnettyä valtiontukea koskevan tiedonantonsa (ks.
edellä 153 kohta) 1.1 kohdassa, että kyseinen tiedonanto kattaa kaikki takausmuodot oikeusperustasta ja rahoitustoimen luonteesta
riippumatta. Bouygues-yritysten mukaan takauksen käsitettä on tulkittava sen laajassa merkityksessä niin, että se sisältää
kaikki mekanismit, jotka suojaavat henkilöä rahalliselta menetykseltä. Tämän määritelmän perusteella ilmoitukset, joilla yrityksen
osakkeenomistaja sitoutuu toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet ja erityisesti lisäämään yrityksen omia varoja, jotta yritys
välttyisi rahoitusongelmilta, ovat eräänlaisia yrityksen nykyisille ja potentiaalisille velkojille annettuja takauksia.
Bouygues-yritykset katsovat, että myös valtion varojen sitomista koskevaa edellytystä on tulkittava sen laajassa merkityksessä
ja että sen tunnusmerkkinä voisi olla saamatta jäänyt tulo tai tällaisten varojen mahdollinen sitominen. Vaikka valtion varoja
ei annettaisikaan välittömästi käyttöön, tuki voidaan katsoa myönnetyksi valtion varoista jo pelkästään sen perusteella, että
valtio on ottanut tällaisen sitoumuksen muodossa riskin siitä, että se joutuu maksumieheksi. Näin ollen takauksen muodossa
olevaksi tueksi on Bouygues-yritysten mielestä katsottava kaikki valtion toimenpiteet, joiden seurauksena valtioon kohdistuu
oikeudellinen tai tosiasiallinen riski siitä, että se joutuu maksumieheksi. Tästä on Bouygues-yritysten mukaan kyse nyt käsiteltävässä
tapauksessa.
Tässä yhteydessä EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisen kannalta merkitystä ei Bouygues-yritysten mukaan ole sillä, onko valtion
varojen sitomisesta tehty päätös oikeudellisesti sitova. Kaikkiin kilpailuoikeuden ja liikkumisvapauden aloihin liittyvässä
oikeuskäytännössä on nimittäin unionin oikeuden tehokkaan vaikutuksen varmistamiseksi huomioitu toimet, jotka eivät ole sitovia.
Myös komission noudattama käytäntö vahvistaa tämän. Takauksina myönnettyä valtiontukea koskevan tiedonannon (ks. edellä 153
kohta) 2.1.3 kohdan mukaan onkin niin, että se, ettei julkisyhteisöjen yrityksiin sovelleta konkurssi- tai maksukyvyttömyysmenettelyä,
on itsessään takauksena myönnettyä valtiontukea, ja näin on, vaikka valtiolla ei olisi velvollisuutta myöntää taloudellista
tukea näille yrityksille. Kuten vahvistettiin komission 4.4.2003 päivätyssä kirjeessä, jossa Ranskan tasavaltaa kehotettiin
esittämään huomautuksensa Électricité de Francen asemaan teollista ja kaupallista toimintaa harjoittavana julkisoikeudellisena
yhtiönä (Établissement public industriel et commercial, EPIC) liittyvän rajoittamattoman valtiontakauksen muodossa toteutettavasta
tukitoimenpiteestä (tuki E 3/02 – Électricité de Francen hyväksi toteutettavat tukitoimenpiteet; EUVL 2003, C 164, s. 7),
tämän väitteen taustalla olevan päättelyn mukaan valtiolla on Bouygues-yritysten mukaan tosiasiassa velvollisuus myöntää tällaista
tukea, sillä muuten yksikään toimija ei tekisi näiden yritysten kanssa sopimusta. Komission olisi siis pitänyt nyt käsiteltävässä
tapauksessa pelkästään näitä periaatteita soveltamalla todeta valtion varojen sitominen.
Bouygues-yritykset katsovat, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ovat vakaita, selkeitä ja täsmällisiä takaussitoumuksia,
joilla sidottiin valtion varoja yhtä lailla oikeudellisesti kuin tosiasiallisestikin. Ranskan valtio antoi kullakin ilmoituksellaan
rahoitusyhteisölle selvän ja täsmällisen sitoumuksen siitä, että se myöntäisi FT:lle taloudellista tukea erääntyneiden velkojensa
maksamiseen, jos se joutuisi vaikeuksiin. Kuten riidanalaisen päätöksen 209 perustelukappaleesta ilmenee, toistuvat ilmoitukset
olivat Bouygues-yritysten mukaan riittävän tarkkoja, selkeitä ja vakaita osoittamaan Ranskan valtion uskottavan ja ehdottoman
sitoutumisen. Markkinoiden reaktiot ja erityisesti FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen arvon nousu 12.7.2002 annetun ilmoituksen
jälkeen osoittavat Bouygues-yritysten mielestä, että markkinoilla uskottiin Ranskan valtion FT:lle antamaan takaukseen ja
tukeen (riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappale). Tämän tuen ehdotonta luonnetta ei kyseenalaisteta ilmaisulla ”tarvittaessa”,
sillä kyseinen varaus oli täysin muodollinen, kun otetaan huomioon, että FT:n tilanne oli tuolloin erittäin heikko ja sen
taloudellisiin vaikeuksiin joutuminen oli varmaa (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale). Nämä ilmoitukset ovat erikseen
tai yhdessä tarkasteltuna selvä osoitus Ranskan valtion sitoutumisesta tuen ja takauksen tarjoamiseen FT:lle (riidanalaisen
päätöksen 208 ja 212 perustelukappale).
Bouygues-yritysten mukaan kukin heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista on niin Ranskan kuin anglosaksisenkin oikeuden
mukaan vaikutukseltaan sitova. Ne täsmentävät, että Ranskan oikeuden mukaan hallintoviranomaisen antaman sitoumuksen olemassaoloa
ei arvioida sen muodon vaan ominaispiirteiden perusteella. Ranskan hallintotuomioistuin katsoo siis, että hallinnollisia päätöksiä
voivat olla paitsi kirjalliset myös suulliset päätökset. Lupaukset ovat Bouygues-yritysten mukaan sitovia, vaikka niihin ei
liittyisikään mitään erityistä oikeudellista toimea, koska niissä ilmaistaan hallintoviranomaisen tahto. Valtion sitoumuksen
toteamiseksi riittää, että viranomainen on toiminut ”tavalla, jonka perusteella muut vakuuttuvat” siitä, että se tulee toimimaan
tietyllä tavalla. Valtion vakaat, selkeät ja täsmälliset ilmoitukset johtavat siis aina valtion vastuun syntymiseen, joko
siksi, että antamalla lupauksen se on ottanut vastattavakseen oikeudellisia velvoitteita, joista se ei voi vapautua ilman
rikkomusta, sillä pelkästään lupauksen täyttämättä jättäminen riittää valtion vastuun syntymiseen, tai päinvastoin siksi,
että antamalla lupauksen valtio on tehnyt lainvastaisen sitoumuksen.
Bouygues-yritysten mukaan kukin heinäkuusta 2002 alkaen annettu ilmoitus on tärkeimpien ominaispiirteidensä perusteella Ranskan
valtion sitoumus. Myös markkinoilla näitä ilmoituksia pidettiin täsmällisinä ja ehdottomina ilmoituksina, jotka ilmensivät
Ranskan valtion uskottavaa ja todellista sitoumusta, joka oli lähtökohtana FT:n rahoituskriisin ratkaisemiseen. Ranskan oikeudessa
sovellettavien periaatteiden mukaan on niin, että jos Ranskan valtio ei olisi noudattanut sitoumuksiaan, mikä tahansa kolmas
osapuoli, jolla on oikeussuojan tarve, olipa kyse sitten FT:n osakkeenomistajista, työntekijöistä tai velkojista, olisi voinut
nostaa sitä vastaan vahingonkorvauskanteen. Pelkästään tämän perusteen nojalla voidaan Bouygues-yritysten mielestä katsoa,
että heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla jo sellaisenaan sidottiin valtion varoja.
Vaikka heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin sisältyvä sitoumus ei olisi Ranskan oikeuden mukaan sitova, Bouygues-yritysten
mielestä niissä sidottiin kuitenkin valtion varoja, mikä on käsite, jota on tulkittava laajasti. Ranskan valtio oli nimittäin
tosiasiassa velvollinen pitämään lupauksensa, kun otetaan huomioon ne todelliset odotukset, joita sen ilmoituksista oli syntynyt
markkinoilla (ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 217 ja 221 perustelukappale). Lupauksen pitämättä jättäminen olisi johtanut
siihen, että Ranskan valtiolle olisi omistajana ja yrityksen johtajana, rahoitusmarkkinoiden merkittävänä talouden toimijana
ja lainanottajana aiheutunut huomattavasti suuremmat kustannukset uskottavuutensa ja maineensa menettämisestä näillä markkinoilla
(riidanalaisen päätöksen 217 ja 221 perustelukappale). Jopa ilman oikeudellisesti sitovaa sitoumusta tämä Ranskan valtioon
kohdistuva taloudellinen riski vastasi valtion varojen sitomista. Bouygues-yritykset täsmentävät, että tiettyä yritystä suosivat
hallituksen jäsenen julkiset ilmoitukset eivät sinänsä ole valtiontukea, mutta niitä on arvioitava sanamuotonsa ja asiayhteytensä
sekä kunkin yksittäistapauksen olosuhteiden perusteella. Kun otetaan huomioon kyseisten ilmoitusten täsmällisyys sekä FT:n
suuruus, sen asema perinteisenä operaattorina ja sen poikkeuksellisen heikko taloudellinen tilanne, näillä ilmoituksilla on
kuitenkin nyt käsiteltävässä tapauksessa erityinen merkitys, joka vastaa Ranskan valtion myöntämää takausta.
Bouygues-yritysten mukaan valtiovarainministerin 22.7.2003 päivätystä yleiskirjeestä, jonka otsikko on ”[Ranskan] valtion
myöntämien epäsuorien tai suorien takausten kartoittaminen” (jäljempänä 22.7.2003 päivätty yleiskirje), ja etenkin yleiskirjeeseen
liitetystä selittävästä huomautuksesta käy ilmi, että suora takaus edellyttää, että oikeudellisessa perustassa käytetään ilmaisua
”valtio takaa”, kun taas epäsuora takaus edellyttää ainoastaan sen selvittämistä, onko hallinnollinen toimi sellainen, että
se ”tuottaa ja sisältää valtioon kohdistuvia rahoitusseuraamuksia”. Selittävässä huomautuksessa todetaan lisäksi, että valtion
takaus voi perustua erityisesti ”ministeriön yleiskirjeeseen tai muuhun perustaan” ja että takaukset, jotka on voitu myöntää
ilman pätevää oikeudellista perustaa, voivat kuitenkin ”luoda oikeuksia edunsaajille”. Koska komissio kuitenkin myönsi, että
heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sisälsivät taloudellisen riskin ja että ne olivat riittävän selkeitä, täsmällisiä
ja vakaita osoittaakseen Ranskan valtion uskottavan sitoumuksen olemassaolon, sen olisi Bouygues-yritysten mielestä pitänyt
todeta, että kyseessä on valtiontuen muodostama epäsuora takaus.
Kolmanneksi Bouygues-yritykset väittävät, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ovat vääristäneet kilpailua ja
vaikuttaneet jäsenvaltioiden väliseen kauppaan.
Bouygues-yritykset päättelevät edellä esitetyn perusteella, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset toivat FT:lle
yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen valossa valikoivaa etua, jossa oli kyse Ranskan valtion varojen sitomisesta ja joka
vääristää kilpailua ja vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan. Näin ollen nämä ilmoitukset täyttävät erikseen tai yhdessä
tarkasteltuna EY 87 artiklan 1 kohdassa asetetut neljä edellytystä ja muodostavat yhden tai useamman valtiontuen, joka on
erillinen osakaslainan sisältämästä tuesta. Bouygues-yritykset katsovat siis, että komissio ei ole noudattanut EY 87 artiklan
1 kohtaa kieltäytyessään luonnehtimasta näitä ilmoituksia erillisiksi tuiksi.
Bouygues-yritysten esittämä toinen kanneperuste
Bouygues-yritysten mukaan myös riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava siksi, että siinä rikotaan kahdesti olennaisia
menettelysääntöjä, eli sen perustelut ovat sekä ristiriitaiset että puutteelliset.
Perustelujen ristiriitaisuudesta Bouygues-yritykset toteavat, että ensimmäisissä perusteluissa vahvistetaan, että heinäkuusta
2002 alkaen annetut ilmoitukset täyttävät kaikki ne edellytykset, joiden perusteella voidaan katsoa, että kyse on valtiontuesta,
kun taas muissa perusteluissa tämä kiistetään.
Riidanalaisen päätöksen 36, 51 ja 53 perustelukappaleeseen sisältyvien toteamusten perusteella komissio on siis Bouygues-yritysten
mukaan ensiksi katsonut, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat riittävän selkeitä, täsmällisiä ja vakaita,
jotta niiden perusteella voitiin päätellä kyseisen Ranskan valtion selkeä, vakaa ja uskottava sitoumus (riidanalaisen päätöksen
185 ja 207–210 perustelukappale). Tämän jälkeen komissio totesi, että sitoumus koski valtion varoja siinä mielessä, että siitä
saattoi koitua kustannuksia Ranskan valtiolle. Ranskan valtiolla on oikeudellinen tai tosiasiallinen velvoite pitää lupauksensa,
sillä muuten se joutuisi korvaamaan FT:n velkojien kärsimän haitan tai ainakin menettäisi uskottavuutensa rahoitusmarkkinoilla,
mistä olisi seurannut huomattavasti suurempi taloudellinen menetys (riidanalaisen päätöksen 217 ja 221 perustelukappale).
Komissio totesi Bouygues-yritysten mukaan lisäksi, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset toivat FT:lle selvää,
täydentävää etua myötävaikuttamalla FT:n luokituksen säilymiseen ennallaan ja sen osakekurssin nousuun (riidanalaisen päätöksen
188 ja 221 perustelukappale), eikä FT olisi voinut saada tällaista etua normaaleilla markkinaehdoilla erittäin heikon taloudellisen
tilanteensa vuoksi (riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappale). Kun riidanalaisen päätöksen 56, 221 ja 222 perustelukappaletta
luetaan yhdessä, käy ilmi, että FT:n saama etu eli mahdollisuus päästä rahoitusmarkkinoille suotuisin edellytyksin toteutui
ennen osakaslainasta ilmoittamista. Riidanalaisen päätöksen 188 perustelukappale vahvistaa Bouygues-yritysten mukaan samoin
sen, että komissio katsoi FT:n saaneen valikoivaa etua heinäkuusta lähtien aina lokakuuhun 2002.
Bouygues-yritykset katsovat, että riidanalaisen päätöksen 17, 20–35, 37, 39, 41, 49, 59, 229 ja 230 perustelukappaleesta ilmenee
lisäksi, ettei näin myönnetty etu ollut oikeutettu asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen nojalla, kun otetaan
huomioon FT:n taloudelliset vaikeudet tuolla hetkellä. Komissio totesi myös, että tämä etu vääristi tai uhkasi vääristää kilpailua
erityisen huomattavasti (riidanalaisen päätöksen 198 perustelukappale) ja että tilanne oli omiaan vaikuttamaan jäsenvaltioiden
väliseen kauppaan (riidanalaisen päätöksen 200 perustelukappale).
Vaikka komissio oli todennut, että kaikki EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun tuen käsitteen edellytykset täyttyivät, se
kieltäytyi Bouygues-yritysten mukaan luonnehtimasta heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi (riidanalaisen
päätöksen 219 perustelukappale) sillä perusteella, että sillä ei ollut riittävästi tietoja, jotta se olisi pystynyt kiistattomasti
todistamaan tällaisten tukien olemassaolon (riidanalaisen päätöksen 189 ja 219 perustelukappale). Bouygues-yritysten mukaan
tämä päätelmä on ristiriitainen, sillä riidanalaisen päätöksen perustelut, joiden mukaan kaikki tuen käsitettä koskevat edellytykset
täyttyvät, riittävät, eikä lisätodisteita tarvita.
Bouygues-yritykset toteavat perustelujen puutteellisuudesta, että komissio oli kieltäytynyt luonnehtimasta heinäkuusta 2002
alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi puutteellisin perustein. Komissio myönsi ensiksi riidanalaisen päätöksen 188 ja
218 perustelukappaleessa, että nämä ilmoitukset oli mahdollista luonnehtia tueksi, mutta katsoi tämän väitteen olevan ”uudistuksellinen
mutta ei täysin perusteeton”. Riidanalaisen päätöksen 189 ja 219 perustelukappaleessa komissio kuitenkin totesi, ettei sillä
ollut ”riittävästi tietoja todistaakseen [kiistattomasti] kyseisen väitteen perusteella, että ilmoituksiin sisältyisi valtiontukea”.
Bouygues-yritysten mukaan komissio ei voi tällaisten epämääräisten perusteiden nojalla kieltäytyä luonnehtimasta heinäkuusta
2002 alkaen annettuja ilmoituksia valtiontueksi, ja kyseiset perustelut ovat ristiriidassa perusteluvelvollisuuden kanssa.
Yhtäältä komissio ei selittänyt, millä perusteella ilmoitusten luonnehdinta tueksi olisi ollut ”uudistuksellista”. Toisaalta
se ei myöskään yksilöinyt niitä selvitysaineiston osatekijöitä, joiden puuttuminen esti tällaisen tuen olemassaolon toteamisen.
Ensinnäkin Bouygues-yritykset muistuttavat tueksi luokittelemisen uudistuksellista luonnetta koskevasta väitteestä, että tuen
käsite on objektiivinen ja se kattaa kaikki valtion toimenpiteet, joilla mahdollisesti suositaan tiettyä yritystä suoraan
tai välillisesti. Käsite on puhtaasti oikeudellinen, ja sen kannalta merkitystä on ainoastaan sillä, saako edunsaajayritys
sellaista taloudellista etua, jota se ei olisi voinut saada tavanomaisilla markkinaehdoilla. Tästä seuraa, että komissiolla
ei ole harkintavaltaa päättää, onko tietty toimenpide valtiontukea. Komissiolla on laaja harkintavalta vasta siinä vaiheessa,
kun tutkitaan EY 87 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua tuen mahdollista soveltuvuutta yhteismarkkinoille, mikä edellyttää monitahoisten
taloudellisten, sosiaalisten, alueellisten ja alakohtaisten kysymysten arviointia. Komissio on siis velvollinen luonnehtimaan
valtiontueksi kaikki toimenpiteet, jotka täyttävät objektiivisesti EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetut edellytykset.
Bouygues-yritysten mukaan komissio ei näin ollen voi tyytyä toteamaan, että EY 87 artiklan 1 kohdan tietty soveltamistapa
on luonteeltaan uudistuksellinen, ja jättää näin toteamatta, että kyseessä on valtiontuki. Päinvastaisen kannan hyväksyminen
johtaisi sen myöntämiseen, ettei valtiontuen käsite voi kehittyä, mikä veisi EY 87 artiklalta ja sitä seuraavilta artikloilta
niiden tehokkaan vaikutuksen.
Bouygues-yritykset korostavat, että nyt käsiteltävä tapaus ei joka tapauksessa ole ensimmäinen, jossa komissio on ottanut
EY 87 artiklan ja EY 88 artiklan yhteydessä kantaa tiettyä yritystä tukevien jäsenvaltion viranomaisten ilmoitusten oikeudelliseen
luonnehdintaan. Komissio katsoi Crédit foncier -päätöksessään (ks. edellä 159 kohta), että Ranskan viranomaisten antamien
julkisten ilmoitusten tarkoituksena oli vakuuttaa Crédit foncier de Francen (jäljempänä CFF) velkojat saataviensa luotettavuudesta,
ja piti näitä ilmoituksia valtiontukena. Bouygues-yritysten mukaan nyt käsiteltävässä tapauksessa on noudatettava samankaltaista
arviointitapaa, sillä näiden kahden tapauksen tosiseikoissa on paljon yhtäläisyyksiä. Ensinnäkin CFF ja FT olivat samankaltaisissa
talousvaikeuksissa, joista oli osoituksena vakava velkaantuminen ja luokituksen laskeminen niin, etteivät yritykset enää voineet
hankkia varoja joukkovelkakirjamarkkinoilta (Crédit foncier -päätöksen 14 perustelukappale). Toiseksi valtiovarainministeri
ilmoitti 26.7.1996 antamassaan lehdistötiedotteessa samalla tavoin kuin 12.7.2002 antamassaan ilmoituksessa, että ”[Ranskan]
valtio oli sitoutunut takaamaan, että kaikkia CFF:n arvopapereita vastaan otetun velan lyhennys- ja koronmaksupäiviä noudatetaan”
(Crédit foncier -päätöksen 36 perustelukappale; ks. myös riidanalaisen päätöksen 208 perustelukappale). Kolmanneksi komissio
muistutti Crédit foncier -päätöksen 40 perustelukappaleessa, että tukitoimenpiteiden vaikutukset oli otettava huomioon ja
että tässä yhteydessä ”vakuuttamalla velkojat saataviensa luotettavuudesta kyseisellä ilmoituksella vältettiin CFF:n arvopaperien
takaisinmaksuvaatimukset pankin ollessa syvässä vakavaraisuuskriisissä, jolloin se ei kyennyt hankkimaan rahoitusta markkinoilta
tavanomaisin ehdoin”. FT:n tapauksessa havaitut vaikutukset siihen, että markkinoiden luottamus yritykseen palautui, olivat
samanlaiset. Neljänneksi FT:n tapauksessa voidaan täysin soveltaa Crédit foncier -päätöksen 44 perustelukappaletta, jossa
todetaan, että ”vaikkei [valtiovarainministeriön] huhtikuussa 1996 antama ilmoitus ollut oikeudellisesti sitova, komission
mielestä sillä oli kuitenkin merkittäviä vaikutuksia, minkä vuoksi sitä voidaan pitää takuuta vastaavana”. Bouygues-yritykset
myöntävät kuitenkin, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät sisällä ilmaisua ”sitoumus”, toisin kuin Crédit
foncier -päätöksessä kyseessä ollut valtiovarainministeriön lehdistötiedote. Sitoumus voidaan kuitenkin päätellä käytetyistä
termeistä, niiden vakaudesta ja toistamisesta, kuten kyseisten ilmoitusten tapauksessa.
Edellä esitetystä seuraa, että tueksi luonnehtimisen uudistukselliseksi väitettyä luonnetta koskeva perustelu on puutteellinen.
Kun tarkastellaan toiseksi väitettä, jonka mukaan tietoja ei olisi riittävästi, jotta tukien olemassaolo voitaisiin kiistattomasti
todistaa (riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappale), Bouygues-yritykset moittivat komissiota siitä, ettei se ole selittänyt,
mitkä todisteet siltä puuttuivat tukien olemassaolon toteamiseksi. Kun otetaan huomioon, että komissiolla oli käytössään 28.4.2004
julkaistu raportti sekä useita kolmansien osapuolten – myös Bouygues-yritysten – laatimia raportteja ja tutkimuksia, se ei
voi pätevästi väittää, ettei sillä ollut riittävästi tietoja, jotta se olisi voinut ottaa kantaa heinäkuusta 2002 alkaen annettujen
ilmoitusten oikeudelliseen luonnehdintaan. Komissio olisi Bouygues-yritysten mukaan pystynyt näiden tietojen perusteella tekemään
lopullisen luonnehdinnan näistä ilmoituksista, tai sen olisi ainakin pitänyt tutkia näiden tietojen merkityksellisyys, jotta
se olisi voinut perustella luonnehdinnasta kieltäytymisen selvästi ja täsmällisesti. Vaikka tämä ei olisi ollut mahdollista,
komission olisi pitänyt hankkia lisätietoja ennen kuin se päätti hallinnollisen menettelyn ja teki riidanalaisen päätöksen.
d)     Komission väitteet
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen ensimmäinen osa
Komissio toteaa alustavasti, ettei sitä voida hyväksyä, että Ranskan tasavalta lukee toisistaan erillään riidanalaisen päätöksen
194 perustelukappaletta, jonka mukaan FT sai etua osakaslainasta, sekä 197 perustelukappaletta ja etenkin 203–230 perustelukappaletta,
joissa komissio tutkii, oliko näin myönnetty etu asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen.
Komission mukaan Ranskan tasavalta ja FT toimivat virheellisesti tulkitessaan kyseessä olevaa toimea staattisesti ja kirjaimellisesti
sekä lukiessaan riidanalaista päätöstä suppeasti ja vain osittain. Komission mielestä Ranskan tasavallan ja FT:n tarkoituksena
on rajata tarkastelu koskemaan ainoastaan joulukuussa 2002 ilmoitettuja toimenpiteitä niin, ettei huomioon oteta heinäkuusta
2002 alkaen annettuja ilmoituksia, joilla oli tarkoitus rauhoittaa markkinoita ennen yhdeksän miljardin euron suuruisen luottolimiitin
käyttöön asettamista joulukuussa 2002. Joulukuun 2002 osakaslainaa koskevaa suunnitelmaa edeltäneitä tapahtumia ei kuitenkaan
voida analysoida erillään toisistaan. Komissio ilmoitti lisäksi riidanalaisen päätöksen 187 ja 222 perustelukappaleessa ja
sitä seuraavissa perustelukappaleissa syyt, joiden vuoksi sen oli analysoitava heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia
ja osakaslainaa yhtenä kokonaisuutena. Samoissa perustelukappaleissa se ilmoitti myös, että riippumatta siitä, voidaanko näitä
ilmoituksia yksinään pitää tukena, tapahtumaketjun konkretisoituessa joulukuussa 2002 oli kuitenkin kiistatonta, että Ranskan
valtion vastedes peruuttamaton sitoumus ei ollut yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen ja että se oli valtiontukea.
Ranskan viranomaisten strategia oli nimittäin osa FT:n jatkuvaa pelastamisprosessia, joka ei rajoittunut ainoastaan joulukuun
2002 tapahtumiin (riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet). Tämä seikka käy komission
mielestä riittävän täsmällisesti ilmi riidanalaisesta päätöksestä, etenkin sen 191 ja 223 perustelukappaleesta.
Edellä kuvattu menettelytapa esitetään tiivistetysti 191 perustelukappaleessa, ja sitä heijastaa tapahtumien esittäminen aikajärjestyksessä
riidanalaisen päätöksen 20 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa sekä 36 perustelukappaleessa ja sitä
seuraavissa perustelukappaleissa. Komissio vetoaa tässä edellä 152 kohdassa mainittuun asiaan BP Chemicals vastaan komissio
(tuomion 179 kohta), jossa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin muistutti, että yrityksen pelastusprosessia on arvioitava
kokonaisuutena, ja kumosi komission päätöksen, jossa oli virheellisesti erotettu toisistaan kyseessä olleeseen pääomasijoitukseen
liittyneet eri toimenpiteet. Komissio katsoo, että sillä oli tästä syystä velvollisuus tutkia etenkin monitahoisten pelastamis-
ja rakenneuudistustoimenpiteiden arvioinnin yhteydessä, missä määrin aiemmin toteutetut toimet, joita asiantunteva sijoittaja
tuskin olisi toteuttanut, ovat ennakoineet nykyistä toimintaa tai luoneet sille perustan. Tällaisissa tapauksissa prosessin
loppuun sijoittuva yksittäinen toimi voi nimittäin vaikuttaa ”asiantuntevalta”, jos se irrotetaan asiayhteydestään, kuten
Ranskan tasavalta ja FT ovat pyrkineet tekemään nyt käsiteltävässä asiassa. Komissio lisää, että edellä 152 kohdassa mainitussa
asiassa BP Chemicals vastaan komissio annetussa tuomiossa ei todettu, että kolmas pääomasijoitus olisi ollut tukea.
Merkityksellisten tapahtumien ketjusta, sellaisena kuin se on kuvattu riidanalaisen päätöksen 36–56 perustelukappaleessa,
käy kuitenkin komission mukaan selvästi ilmi Ranskan tasavallan ilmeinen aikomus tukea FT:tä sen luokituksen heikentymisen
estämiseksi. Rahoitusmarkkinoilla ei tämän suhteen pohdittu, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sitovia
tai ilmensivätkö ne peruuttamatonta sitoumusta. Ranskan valtio oli pikemminkin luonut vaikutelman siitä, että tämä sitoumus
oli sitova, millä oli ratkaiseva vaikutus niin luokituslaitosten kuin markkinoidenkin käsitykseen, kun otetaan huomioon, että
FT:n osakekurssi oli nousussa 12.7.2002 annetun ilmoituksen jälkeen. Ranskan tasavalta ei ole komission mielestä sen enempää
selittänyt kuin näyttänyt toteen syitä, joiden vuoksi markkinoilla olisi pitänyt epäillä Ranskan valtion sitoumuksen vakautta.
FT:n hallintoneuvostolle 4.12.2002 esitetystä tilannearviosta kävi päinvastoin ilmi, että FT ei millään tavalla epäillyt sitä,
että luokituslaitokset olivat pitäneet Ranskan valtion tukea tärkeänä. Sen selvittämisellä, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen
annetut ilmoitukset tukea, ei näin ollen enää ole merkitystä, sillä näiden ilmoitusten konkretisoituessa joulukuussa 2002
osakaslainaa koskevan suunnitelman muodossa oli kiistatonta yhtäältä, että sitoumuksesta oli tuolloin tullut peruuttamaton,
ja toisaalta, että sitoumus ei ollut yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen siksi, ettei sitä enää tehty normaalein
markkinaehdoin.
Edellä 159 kohdassa mainitussa asiassa Air France vastaan komissio annetussa tuomiossa (74 ja 79 kohta) ei kyseenalaisteta
tätä päätelmää. Komission mukaan tuomio pikemminkin vahvistaa sen, että kun otetaan huomioon FT:n tilanne heinäkuussa 2002,
yksityinen sijoittaja ei olisi antanut Ranskan viranomaisten heinäkuusta 2002 alkaen antamien kaltaisia ilmoituksia, joissa
se olisi voinut riskeerata uskottavuutensa ja maineensa, ellei se olisi tätä ennen toteuttanut ainakin FT:n tarkastusta (riidanalaisen
päätöksen 228 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet). Kuitenkaan Ranskan viranomaiset eivät olleet täysin
tietoisia FT:n taloudellisten vaikeuksien laajuudesta 12.7.2002 annetun ilmoituksen hetkellä. Komissio katsoo kuitenkin, että
edellä 159 kohdassa mainitussa asiassa Air France vastaan komissio annetussa tuomiossa ei lausuttu siitä, sovelletaanko asiantuntevaa
sijoittajaa koskevaa perustetta ainoastaan peruuttamattomaan oikeudelliseen sitoumukseen.
Komissio huomauttaa, ettei se ole koskaan kieltänyt, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin saattaisi sisältyä
taloudellista riskiä. Se katsoi kuitenkin, ettei sillä ollut riittävästi tietoja, jotta se olisi voinut todistaa kiistattomasti
tämän uudistuksellisen väitteen perusteella, että näihin ilmoituksiin sisältyi peruuttamattoman valtion varojen sitominen
ja että ne näin ollen olivat EY 87 artiklassa tarkoitettua tukea (riidanalaisen päätöksen 218 ja 219 perustelukappale). Sillä
oli kuitenkin ollut oikeus selvittää, olisiko asiantunteva yksityinen sijoittaja ottanut heinäkuun 2002 kaltaisessa tilanteessa
saman riskin (riidanalaisen päätöksen 218 ja 229 perustelukappale), joka muodostui yhtäältä näiden ilmoitusten uskottavuuteen
markkinoilla liittyvästä taloudellisesta riskistä (riidanalaisen päätöksen 217, 220 ja 221 perustelukappale) ja toisaalta
oikeudellisesta riskistä, sillä useissa kansallisissa oikeusjärjestyksissä nämä ilmoitukset olisi voitu tulkita sitoviksi
(riidanalaisen päätöksen 215 perustelukappale). Tästä syystä komissio luokitteli ensiksi väitteen siitä, että ainoastaan 12.7.2002
annettu ilmoitus oli tukea, ”uudistukselliseksi mutta ei täysin perusteettomaksi” (riidanalaisen päätöksen 188 ja 218 perustelukappale),
ilmoitti sitten, ettei se pysty näillä perusteilla kiistattomasti toteamaan, että kyseiset toimenpiteet sisältävät valtiontukea
(riidanalaisen päätöksen 189 ja 219 perustelukappale), ja noudatti lopuksi tuen käsitettä tulkitessaan ”perinteisempää” menettelytapaa
(riidanalaisen päätöksen 219–230 perustelukappale). Komissio päätteli tästä, että heinäkuusta 2002 alkaen oli ollut mahdotonta
verrata julkisen sijoittajan käyttäytymistä yksityisen sijoittajan käyttäytymiseen normaalissa markkinatilanteessa, sillä
yksikään yksityinen sijoittaja ei olisi pystynyt saamaan aikaan samanlaista vaikutusta markkinoilla kuin Ranskan viranomaiset
heinäkuusta 2002 alkaen antamillaan ilmoituksilla. Tästä syystä komissio päätteli, että olisi väärin soveltaa asiantuntevaa
sijoittajaa koskevaa perustetta ainoastaan joulukuun 2002 tilanteeseen, sillä tuolloin ei enää ollut mahdollista arvioida
FT:n tilannetta normaaleissa markkinaolosuhteissa (riidanalaisen päätöksen 219–230 perustelukappale).
Komissio kiistää väitteen siitä, että se estäisi jäsenvaltioita toimimasta asiantuntevien sijoittajien tavoin. Sen mielestä
myös yksityinen toimija voi puhua tai toimia siten, että seurauksena on peruuttamaton oikeudellinen sitoumus, johon liittyy
taloudellinen riski, ilman että sitoumuksen peruuttamattomasta luonteesta on täyttä varmuutta. Komissio voi näin ollen oikeutetusti
selvittää, olisiko yksityinen toimija ottanut tällaisen riskin, ja sitä kautta soveltaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta
toimintaan, josta ei mahdollisesti aiheudu peruuttamattomia oikeudellisia sitoumuksia. Komissio siis tyytyi vertaamaan Ranskan
valtion toimintaa yksityisen toimijan toimintaan koko sen prosessin ajan, jonka päätteeksi Ranskan valtio konkretisoi tukensa
osakaslainan muodossa, sillä osakaslainassa toteutui ainoastaan Ranskan valtion periaatepäätös FT:n tukemisesta tarvittavin
toimenpitein, joista oli ilmoitettu heinäkuusta 2002 alkaen annetuissa ilmoituksissa (riidanalaisen päätöksen 36 ja 185 perustelukappale).
Markkinoille annettu julkinen ilmoitus tästä selvästä ja ehdottomasta sitoumuksesta sisälsi kuitenkin taloudellisen riskin,
jota yksityinen sijoittaja ei olisi ottanut yhtä varomattomasti ainakaan ennen kuin se olisi hankkinut perusteelliset tiedot
FT:n taloudellisesta tilanteesta (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale). Ranskan viranomaiset myönsivät itsekin hallinnollisessa
menettelyssä, etteivät ne olleet 12.7.2002 täysin tietoisia FT:n todellisesta tilanteesta eivätkä siitä, mitkä olisivat tehokkaat
keinot yrityksen tilanteen parantamiseksi. Kuka tahansa asiantunteva osakkeenomistaja olisi tällaisessa tilanteessa välttänyt
antamasta ilmoituksia, jotka voisivat toimia osoituksena sen edes tulevasta sitoutumisesta, joka voisi vaarantaa sen oman
taloudellisen tilanteen markkinoilla. Komissio täsmentää, että kun valtio suunnittelee toteuttavansa tukitoimenpiteitä vaikeuksissa
olevan yrityksen hyväksi ja ilmoittavansa aikomuksistaan markkinoilla, sen pitäisi välttää kilpailun vääristämistä ja noudattaa
tarvittaessa valtiontukisääntöjä. Jos tällainen tuki voi olla valtiontukea, kaikenlaisiin tuki-ilmoituksiin olisi näin ollen
liitettävä yksiselitteinen varaus, jonka mukaan kaikki tulevat toimenpiteet on ennakolta ilmoitettava komissiolle ja toteutettava
vasta niiden hyväksymisen jälkeen, ja tämän varauksen ansiosta ilmoituksesta tulisi ehdollinen.
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen toinen osa
Kun otetaan huomioon 12.7.2002 annetun ilmoituksen ja osakaslainaa koskevan suunnitelman välinen konkreettinen ja taloudellinen
yhteys, komission mukaan oli välttämätöntä tutkia Ranskan valtion toimintaa kokonaisuutena heinäkuusta 2002 alkaen (riidanalaisen
päätöksen 187 perustelukappale). Jos tutkittaisiin ainoastaan ilmoitukseen sisältyneet tosiseikat, jäsenvaltio voisi vapaasti
määritellä analyysin kannalta merkityksellisen ajanjakson, mikä olisi ristiriidassa taloudellisiin realiteetteihin perustuvan
tuen käsitteen objektiivisen luonteen kanssa. Jos komissio saa tietoonsa objektiivisesti olennaisia aiempia tapahtumia, sen
olisi siis sisällytettävä ne analyysiinsä. Nyt käsiteltävässä asiassa 12.7.2002 annettu ilmoitus on osa ”laajempaa toimenpideketjua”,
jossa osakaslainaa koskeva suunnitelma ja osallistuminen pääoman korotukseen muodostivat ainoastaan ketjun viimeiset lenkit.
Tästä syystä komission oli tarkasteltava niitä kokonaisuutena, jolloin se päätteli aivan oikein, että valtiontuen käsitteen
tunnusmerkit täyttyivät joulukuussa 2002.
Komissio kiistää väitteen siitä, että 12.7.2002 annettu ilmoitus ei sisältänyt FT:lle mahdollisesti annettavaa taloudellista
tukea koskevaa valtion sitoumusta ja että komissio perusti toimintansa täysin subjektiiviseen käsitykseen siitä, millä tavoin
markkinat olisivat sen mukaan voineet tulkita tämän ilmoituksen. Komission mielestä se oli päinvastoin käyttänyt perusteena
objektiivisia tosiseikkoja, jotka osoittivat, että tämä ilmoitus loi markkinoilla vaikutelman Ranskan valtion velvoittavasta
sitoumuksesta ja tulevasta tukitoimenpiteestä. Heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoituksen tarkoituksena oli siis rauhoittaa
markkinoita, ja Ranskan viranomaiset ottivat yhteyttä luokituslaitoksiin välttääkseen sen, että FT:n joukkovelkakirjojen luokitus
olisi laskenut spekulatiiviselle tasolle. Kuten riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappaleesta ilmenee, Ranskan tasavallan
ja FT:n väitteet ovat komission mielestä lisäksi ristiriitaiset. Koska kantajat eivät kuitenkaan ole kiistäneet yksityiskohtaisesti
edellä mainitun perustelukappaleen lainmukaisuutta, tämä väite on komission mukaan hylättävä perusteettomana.
Komissio päättelee kaiken edellä esitetyn perusteella, että Ranskan tasavallan ja FT:n toinen kanneperuste on hylättävä perusteettomana.
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä kolmas kanneperuste
–       12.7.2002 annettuun ilmoitukseen liittyvä ilmeinen arviointivirhe
Komission mukaan Ranskan valtio teki päätöksen FT:n tukemisesta 12.7.2002, vaikka sitoumusjärjestelyjä ei vielä tuolloin ollut
täsmennetty. Tämä 12.7.2002 annettu ilmoitus oli osa ”valtion uskottavaa sitoumusta tukea FT:tä”, kuten markkinoillakin se
tulkittiin (riidanalaisen päätöksen 220 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet). Ilmoituksen sanatarkasta analyysistä
ja sen asiayhteydestä ilmenee, että sitoumus oli selkeä ja että se lisäksi toistettiin (riidanalaisen päätöksen 205–212 perustelukappale)
etenkin luokituslaitoksille. S&P täsmensi nimittäin 12.7.2002 julkistamassaan lehdistötiedotteessa, että Ranskan viranomaiset
olivat ottaneet siihen suoraan yhteyttä vakuuttaakseen sen FT:lle antamastaan tuesta (riidanalaisen päätöksen 38 perustelukappale).
Niiden luokituslaitosten näkökulmasta, joihin viranomaiset ottivat yhteyttä, 12.7.2002 annettu ilmoitus ilmensi siis Ranskan
valtion ilmeistä tahtoa tukea FT:tä. Tällaisia toistuvia ja yhdenmukaisia ilmoituksia, joiden antajana on Ranskan valtion
osakkuuksia hallinnoiva ja FT:n enemmistöosakasta edustava ministeri, pidetään markkinoilla varmasti Ranskan valtion uskottavana
ja ehdottomana sitoumuksena tukea FT:tä taloudellisesti (riidanalaisen päätöksen 217 perustelukappale). Komissio mielestään
osoitti, että rahoitusanalyytikkojen reaktiot ja kommentit vahvistivat tämän markkinoilla vallitsevan käsityksen, sillä analyytikot
tulkitsivat 12.7.2002 annetun ilmoituksen olevan vahva sitoumus rahoitustuesta ja myötävaikuttavan siihen, että FT:n luokitus
säilyy investointitasolla (riidanalaisen päätöksen 220, 221, 37, 38, 52 ja 58 perustelukappale).
Komission mielestä se, että Ranskan valtio luonnehti toimintaansa asiantuntevaksi, ei kyseenalaista sen sitoumuksen ehdotonta
luonnetta. Mainintaa FT:n mahdollisesta joutumisesta rahoitusvaikeuksiin ei myöskään voida tulkita siten, että se olisi ollut
sitoumukseen liittyvä lykkäävä tai ratkaiseva ehto (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale). Minkään seikan perusteella
ei nimittäin voitu päätellä, että markkinoilla olisi katsottu sitoumukseen liittyvän jonkinlaisia ehtoja. Jos valtiovarainministeri
olisi halunnut asettaa sitoumuksensa edellytykseksi unionin oikeuden noudattamisen, hän ei komission mielestä olisi tyytynyt
käyttämään ilmaisua ”järkevästi toimiva sijoittaja”, jonka ei markkinoilla välttämättä katsota liittyvän valtiontukia koskevaan
oikeuteen, vaan hänen olisi pitänyt esittää nimenomainen varaus, jonka mukaan kaikki tulevat toimenpiteet olisi ennakolta
ilmoitettava komissiolle ja toteutettava vasta niiden hyväksymisen jälkeen (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale).
Komissio toteaa lisäksi Crédit foncier ‑päätöksen (ks. edellä 159 kohta) ja riidanalaisen päätöksen välille tehdystä erosta,
että Ranskan valtion sitoumus ei nyt käsiteltävässä asiassa ollut yhtä täsmällinen kuin kyseiseen toiseen päätökseen johtaneessa
tilanteessa.
Selvitettäessä sitä, vaikuttiko 12.7.2002 annettu ilmoitus markkinoiden tilanteeseen joulukuussa 2002, komissio viittaa päättelyynsä,
jonka se teki vastatessaan Ranskan tasavallan ja FT:n ensimmäiseen ja toiseen kanneperusteeseen. Ilmoituksen keskeisin vaikutus
oli se, että FT:n luokitus säilyi joulukuuhun 2002 saakka investointitasolla sen sijaan, että luokitus olisi laskenut spekulatiiviselle
tasolle. Moody’s muutti nimittäin FT:n velan luokituksen näkymät heikentyvistä vakaiksi Ranskan valtion syyskuussa 2002 toistaman
tuenilmauksen vuoksi (riidanalaisen päätöksen 52 perustelukappale). S&P toisti joulukuussa 2002, että Ranskan valtion heinäkuusta
2002 alkaen ilmaisema tuki oli ollut yksi keskeisistä tekijöistä, jotka vaikuttivat siihen, että luokitus pysyi investointitasolla
(riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale). Jos luokitus ei olisi heinäkuussa 2002 säilynyt tällä tasolla, FT:n pääoman
korottamista, joka oli olennainen osa Ambition 2005 -suunnitelmaa, ei olisi voitu toteuttaa samoilla ehdoilla. Näin ollen
12.7.2002 annettu ilmoitus vaikutti joulukuussa 2002 toteutettuihin toimenpiteisiin, ja kaikki heinäkuun 2002 jälkeiset tapahtumat
sijoittuvat markkinaoloihin, joita tämä ilmoitus oli ”vääristänyt”. Ranskan tasavalta väittää komission mielestä tässä yhteydessä
virheellisesti, että sen yhteydenpito luokituslaitoksiin FT:n enemmistöosakkaana ei ollut mitenkään epätavallista. Kun otetaan
huomioon FT:n velan suuruus (70 miljardia euroa) sekä selkeiden ja täydellisten tietojen puuttuminen FT:n taloudellisesta
tilanteesta, yksityinen enemmistöosakas ei olisi komission mielestä antanut tällaisia tuen ilmoituksia FT:n hyväksi samoissa
olosuhteissa (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale). Tästä syystä heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ja yhteydenotot
luokituslaitoksiin olivat komission mielestä ”vääristäneet” markkinoiden tilannetta siten, että kun osakaslainaa koskevasta
suunnitelmasta ilmoitettiin joulukuussa 2002, tätä ilmoitusta ei voitu katsoa annetun normaaleissa markkinaolosuhteissa. Vääristävää
vaikutusta eivät poistaneet muut tapahtumat, jotka vaikuttivat markkinoiden käsitykseen heinäkuun 2002 jälkeen (riidanalaisen
päätöksen 260 ja 261 perustelukappale).
Komissio kiistää myös arvostelun, jota on esitetty 28.4.2004 julkaistussa raportissa käytetystä menetelmästä. Lisäksi se kiistää,
että Ranskan tasavallan ja FT:n tekemä Deutsche Telekomin ja FT:n vertailu, jolla ne halusivat osoittaa, etteivät heinäkuusta
2002 alkaen annetut ilmoitukset olleet ratkaisevia, olisi pätevä.
–       Asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen sovellettavuuteen liittyvä ilmeinen arviointivirhe
Kun tarkastellaan väitettyä ilmeistä arviointivirhettä, joka muodostuu asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen
soveltamisesta siitä huolimatta, että komissio ei ole tunnustanut edun olemassaoloa, komissio viittaa Ranskan tasavallan ja
FT:n toisen kanneperusteen toiseen osaan liittyvään vastineeseensa. Se lisää kuitenkin katsoneensa aina, että peruuttamaton
tarjous osakaslainasta toi etua FT:lle. Komissio ei kuitenkaan pitänyt tarpeellisena ottaa kantaa teoreettiseen kysymykseen
siitä, olisiko tämä etu – kun sitä tarkastellaan erillään eli ottamatta huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia
– voinut olla asiantuntevaa sijoittajaa koskevan perusteen mukainen. Tämä kysymys on nimittäin jäänyt kohteetta riidanalaisen
päätöksen 225 perustelukappaleessa esitetyistä syistä.
Komissio palauttaa tässä yhteydessä mieleen riidanalaisen päätöksen 187 ja 222 perustelukappaleen ja sitä seuraavat perustelukappaleet
sekä vastauksena Ranskan tasavallan ja FT:n toiseen kanneperusteeseen esittämänsä väitteet joista käyvät ilmi syyt, joiden
vuoksi sen oli tarkasteltava heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja joulukuun 2002 osakaslainaa koskevaa suunnitelmaa
kokonaisuutena. Riippumatta siitä, täyttivätkö ilmoitukset tai suunnitelma erikseen tarkasteltuina kaikki ne edellytykset,
joiden perusteella voidaan katsoa, että kyse on valtiontuesta, komissio oli vahvistanut, että tapahtumaketjun konkretisoituessa
joulukuussa 2002 tuolloin peruuttamattomaksi muuttunut Ranskan valtion sitoumus ei heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten
valossa ollut yhdenmukainen yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen kanssa, joten se oli valtiontukea. Kun tarkastellaan
FT:n väitettä siitä, että osakaslainaa ei koskaan allekirjoitettu, komissio viittaa riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappaleeseen.
Komissio ei myöskään missään vaiheessa väittänyt, että markkinat pitivät osakaslainatarjousta konkreettisena osoituksena Ranskan
valtion sitoumuksesta, joka oli määrällisesti suurempi kuin sen tuleva osallistuminen pääoman korottamiseen. Komission mielestä
olennaista oli se, miten tärkeänä luokituslaitokset pitivät Ranskan valtion tukea. Ranskan valtion tuki ja luokituslaitoksen
reaktiot ilmenivät kuitenkin heinäkuusta 2002 alkaen. Komissio ei myöskään kiistä sitä, että markkinoilla reagoitiin myönteisesti
2.10.2002 annettuun ilmoitukseen FT:n uuden pääjohtajan nimittämisestä. FT jätti kuitenkin selittämättä syyt, joiden perusteella
tällä nimityksellä oli ratkaisevampi merkitys sille, että FT:n luokituksen lasku spekulatiiviselle tasolle voitiin välttää,
kuin ilmoituksilla ja heinäkuun 2002 suorilla yhteydenotoilla luokituslaitoksiin. Joulukuun 2002 osakaslainaa koskevan suunnitelman
vaikutus markkinoihin oli sekin pienempi kuin heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten vaikutus, sillä joulukuussa 2002
markkinat oli jo suurelta osin saatu vakuuttuneiksi siitä, että Ranskan valtio tosiasiallisesti antaisi varmasti FT:lle tukensa.
Kun otetaan huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten vaikutukset, osakaslaina myönnettiin siis komission mukaan
epänormaaleissa markkinaolosuhteissa, ja siitä oli näin ollen etua FT:lle.
–       Ranskan valtion toimintaan asiantuntevana sijoittajana liittyvä ilmeinen arviointivirhe
Komissio katsoo, että se on vastannut tyhjentävästi kanneperusteeseen, joka koskee väitettyä ilmeistä arviointivirhettä asiantuntevaa
yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltamisessa ja jota se ei pidä erillisenä perusteena. Näin ollen kanneperuste
on joko jäänyt vaille kohdetta tai se on jätettävä tutkimatta työjärjestyksen 44 artiklan nojalla.
Edellä esitetyn perusteella komissio katsoo, että Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä kolmas kanneperuste on osittain vailla
kohdetta tai sitä ei voida ottaa tutkittavaksi ja että se on osittain perusteeton, joten se on hylättävä.
Bouygues-yritysten esittämä ensimmäinen kanneperuste
–       Bouygues-yritysten väitteet
Komissio kiistää Bouygues-yritysten omaksuman, FT:n pelastamistoimenpiteitä koskevan staattisen ja kirjaimellisen lähestymistavan,
jonka tarkoituksena on rajata EY 87 artiklan 1 kohtaan perustuva tutkinta koskemaan ainoastaan heinäkuusta 2002 alkaen annettuja
ilmoituksia, kun taas Ranskan tasavalta haluaa asiassa T-425/04 rajata tutkinnan koskemaan ainoastaan joulukuussa 2002 ilmoitettuja
toimenpiteitä. Komission mukaan väite siitä, että nämä ilmoitukset täyttävät joko erikseen tai yhdessä tuen käsitteen neljä
edellytystä, perustuu riidanalaisen päätöksen suppeaan, osittaiseen ja virheelliseen tulkintaan, eikä siinä oteta huomioon
sitä, että koska nämä tapahtumat edelsivät jatkuvien pelastamistoimenpiteiden yhteydessä joulukuussa 2002 myönnettyä osakaslainaa,
ne ovat toisiinsa sidoksissa niin konkreettisesti kuin taloudellisestikin.
Komissio katsoo nimittäin, että sen oli tarkasteltava heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia ja osakaslainaa koskevaa
suunnitelmaa kokonaisuutena asiantuntevaa sijoittajaa koskevan perusteen näkökulmasta siksi, että suunnitelmassa ainoastaan
konkretisoitui sitä edeltänyt tapahtumaketju (riidanalaisen päätöksen 187–189, 191 ja 215–230 perustelukappale). Tämä menettelytapa
noudattaa oikeuskäytäntöä, jossa edellytetään, että huomioon otetaan koko monitahoinen pelastamis- ja rakennemuutosprosessi
ja että ennen kaikkea tutkitaan, missä määrin tämänhetkisestä ja itsenäisestä toiminnasta, joka voi vaikuttaa asiayhteydestään
irrotettuna ”asiantuntevalta”, tuli välttämätöntä sellaisten toteutettujen toimien ansiosta, joita asiantunteva markkinataloussijoittaja
ei olisi toteuttanut, tai missä määrin nämä toimet loivat perustan tälle toiminnalle (edellä 152 kohdassa mainittu asia BP
Chemicals v. komissio, tuomion 179 kohta). Komissio lisää, että yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukaan jatkuvaan
prosessiin kuuluneista aiemmista tuista voitaisiin sellaisinaan lähtökohtaisesti määrätä seuraamuksia ja ne voitaisiin ottaa
huomioon myöhemmän tuen luokittelussa, kun jälkimmäinen tuki ainoastaan vaikuttaa aiempien tukien takia toimelta, jonka asiantunteva
yksityinen sijoittaja olisi voinut toteuttaa. Bouygues-yritykset eivät kuitenkaan riitauttaneet sitä, että osakaslaina luokiteltiin
riidanalaisessa päätöksessä tueksi. Näin ollen komission mielestä ei enää ollut tarpeen selvittää, olivatko heinäkuusta 2002
alkaen annetut ilmoitukset tukea, sillä näiden ilmoitusten konkretisoituessa joulukuussa 2002 osakaslainaa koskevan suunnitelman
muodossa oli yhtäältä jo kiistatonta, että Ranskan valtion sitoumuksesta oli tullut peruuttamaton, ja toisaalta, että se ei
ollut yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen.
Komissio kiistää tässä yhteydessä, että nyt käsiteltävän asian tosiseikat olisivat samanlaiset kuin Crédit foncier -päätöksen
taustalla olleet tosiseikat (ks. edellä 159 kohta). Sen mielestä valtiovarainministeriön ilmoitukset eivät nyt käsiteltävässä
asiassa olleet yhtä vahvoja ja täsmällisiä muodostaakseen Ranskan valtion vakaan sitoumuksen kuin Crédit foncier -päätöksessä
kyseessä olleet ilmoitukset (ks. Crédit foncier -päätöksen 36 perustelukappale sekä riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappale).
Komissio lisää, että analyysin kannalta merkittävän ajanjakson määrittäminen ei kuulu sen enempää ilmoituksen tekevälle valtiolle
kuin niille osapuolille, joita asia koskee. Valtiontuen käsite on objektiivinen ja perustuu taloudellisiin realiteetteihin.
Jos komissio saa tietoonsa objektiivisesti olennaisia aiempia tapahtumia, sen olisi siis sisällytettävä ne analyysiinsä. Nyt
käsiteltävässä asiassa heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ovat osa ”laajempaa toimenpideketjua”, jossa osakaslaina
ja osallistuminen FT:n pääoman korotukseen muodostivat ainoastaan ketjun viimeiset lenkit. Komissio totesi siis perustellusti,
että valtiontuen käsitteen tunnusmerkit täyttyivät nyt käsiteltävässä asiassa vasta joulukuusta 2002 alkaen.
Bouygues-yritysten ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä perusteettomana.
–       FT:n väitteet väliintulijana
Komissio muistuttaa FT:n väliintulijana esittämistä väitteistä ensinnäkin, että koska väliintulijoiden on hyväksyttävä asia
sellaisena kuin se on väliintulohetkellä ja koska väliintulokirjelmässä saadaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön
40 artiklan neljännen kohdan mukaan esittää vain jonkin asianosaisen vaatimuksia tukevia vaatimuksia, väliintulijalla ei ole
oikeutta esittää kanneperustetta, jota kantaja ei ole esittänyt.
Komissio pitää yllättävänä sitä, että FT tukee väliintulijana sen riidanalaisen päätöksen 1 artiklan lainmukaisuuden puolesta
esittämiä väitteitä, kun taas asiassa T‑444/04 FT vaatii kyseisen artiklan kumoamista, tosin muilla perusteilla. Komissio
kyseenalaistaa näin ollen FT:n väliintulokirjelmän väitteiden tutkittavaksi ottamisen, kun otetaan huomioon, että FT moittii
komissiota kyseisessä toisessa asiassa siitä, että se on mennyt liian pitkälle päättäessään riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa,
että osakaslaina on heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten yhteydessä yhteismarkkinoille soveltumatonta valtiontukea.
Kun FT kuitenkin väittää asiassa T‑450/04, ettei komissio ole mennyt liian pitkälle siinä, että se ei luokitellut heinäkuusta
2002 alkaen annettuja ilmoituksia tueksi, se kumoaa näin asiassa T‑444/04 nostamassaan kanteessa esittämänsä kannan. FT ei
nimittäin komission mukaan voi yhtäältä väittää väliintulokirjelmässään, että riidanalaisen päätöksen 1 artikla on pätevä,
ja toisaalta vaatia kanteessaan saman artiklan kumoamista. Komission mukaan FT:n väliintulokirjelmässään esittämä uusi kanta
johtaa loogisesti siihen, että FT:n on luovuttava asiassa T‑444/04 nostamastaan kanteesta.
Toissijaisesti komissio kiistää sen, että 12.7.2002 annetun ilmoituksen olisi antanut kuka tahansa yksityinen enemmistöosakas
ja että se oli niin yleinen ja ehdollinen, ettei sitä voitu tulkita vakuutukseksi FT:n tukemisesta. Komissio korostaa, että
Ranskan valtion oli erittäin tärkeää antaa luokituslaitoksille ja rahoitusmarkkinoille sellainen vaikutelma, että 12.7.2002
annettu ilmoitus oli velvoittava sitoumus. Tämän ilmoituksen sekä Ranskan viranomaisten ja luokituslaitosten suoran yhteydenpidon
selvänä tarkoituksena oli rauhoittaa markkinoita ja välttää FT:n joukkovelkakirjojen luokitus spekulatiiviselle tasolle, mistä
on osoituksena kyseistä ilmoitusta seurannut FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen kurssin nousu. Tosiasiassa tämän sitoumuksen
edellytyksenä ei ollut valtiontukea koskevien yhteisön sääntöjen noudattaminen (riidanalaisen päätöksen 229 perustelukappale).
Komissio kiistää lisäksi väitteen siitä, ettei 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta olisi koitunut etua FT:lle. Ilmoituksesta
aiheutunut etu ilmeni sen mielestä siten, että FT:n luokitus pysyi joulukuuhun 2002 asti investointitasolla sen sijaan, että
se olisi laskenut spekulatiiviselle tasolle (riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappale ja sitä seuraavat perustelukappaleet).
Bouygues-yritysten esittämä toinen kanneperuste
Komissio katsoo perustelleensa riittävästi kantansa siitä, ettei se voinut todeta, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset
olivat sellaisinaan valtiontukea (ks. mm. riidanalaisen päätöksen 188, 189, 215 ja 217–230 perustelukappale). Komission mukaan
riidanalaisen päätöksen perustelut eivät ole sen enempää ristiriitaiset kuin puutteellisetkaan, vaan Bouygues-yritykset ovat
sekoittaneet keskenään perusteluvelvollisuuden noudattamisen valvonnan ja ilmeisen arviointivirheen tutkimisen.
Komission täydentävät väitteet vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin
Komissio viittaa unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa lähinnä riidanalaisen päätöksen
188 ja 214–216 perustelukappaleessa esitettyihin näkökohtiin sekä niihin sille toimitettuihin tai sen teettämiin oikeudellisiin
ja taloudellisiin tutkimuksiin, jotka se oli analysoinut hallinnollisen menettelyn aikana ja joista suurimmassa osassa todettiin,
että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat luonteeltaan sitovia. Komissio tuli siten siihen tulokseen, ettei
se pystynyt pelkästään näiden ilmoitusten perusteella toteamaan ”kiistattomasti, että kyseiset toimenpiteet sisältävät tukea”,
sillä sen oli vaikea sitovasti näyttää, että ne olivat luonteeltaan ainakin mahdollisesti valtion varoja sitovia. Asiantuntijoiden
tutkimuksissa esitettiin nimittäin näistä ilmoituksista suhteellisen eriäviä tulkintoja, jotka perustuivat Ranskan yksityis-,
kauppa- ja hallinto-oikeuteen sekä Ranskan oikeuskäytäntöön ja oikeuskirjallisuuteen sisältyviin monitahoisiin ja kiisteltyihin
oikeuskäsitteisiin. Tämän analyysin tulokset esitetään tiivistetysti riidanalaisen päätöksen 216–218 perustelukappaleessa.
Komissio ei sen sijaan kiistä sitä, että jotkin kansallisen oikeuden osatekijät voivat muodostaa pätevän tuen väitteelle siitä,
että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sisältävät Ranskan valtion yksipuolisen sitoumuksen, mikä ei siis ole ilmeisen
perusteeton väite. Komissio viittaa tässä yhteydessä kahteen Ranskan Cour de cassationin tuomioon. Näitä tuomioita ei kuitenkaan
voida suoraan soveltaa Ranskan hallinto-oikeudessa etenkään sen 22.7.2003 päivätyn yleiskirjeen valossa (ks. edellä 167 kohta),
jossa muistutetaan, että Ranskan valtion varoja voidaan sitoa ainoastaan Ranskan kansalliskokouksessa hyväksytyllä rahoituslailla.
Lisäksi FT:n hallinnollisessa menettelyssä 22.3.2004 julkaistusta raportista esittämä arvostelu osoittaa, että Ranskan valtio
ei ole syyllistynyt tuottamukselliseen tekoon Ranskan hallinto-oikeuden nojalla. Vaikka 22.3.2004 julkaistussa raportissa
todettiin, että takausta koskeva Ranskan valtion sitoumus – kun sitä tarkastellaan velvollisuutena saavuttaa tietty tulos
– perustuu jo 12.7.2002 annettuun ilmoitukseen, komission mukaan samassa raportissa myönnettiin lisäksi, että oli vaikea katsoa,
että Ranskan valtiolla olisi tästä hetkestä alkaen ollut tarkoitus sitoutua osallistumaan FT:n pääoman korottamiseen, sillä
sen omien sanojen mukaan tämä sitoumus annettiin vasta 13.9.2002 (22.3.2004 julkaistun raportin 62 kohta).
Komissio palauttaa mieleen asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltamiseen liittyvän menettelytapansa
ja analyysinsä, jossa se tarkasteli rahoitusmarkkinoiden käsitystä heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista, joita
se pitää osana FT:tä koskevaa sitoutumis- ja pelastamisstrategiaa. Se piti näissä olosuhteissa parhaana ratkaisuna olla soveltamatta
Ranskan valtion ja FT:n osalta erityisen tiukkaa ja rajoittavaa tulkintaa varsin kiistellystä kansallista oikeutta koskevasta
seikasta. Vaikka komissio ei ollut saanut riittävää varmuutta heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten merkityksestä
kansallisessa oikeudessa, jotta se olisi voinut päätellä niiden sisältävän valtion varojen sitovan sitomisen, se olisi kuitenkin
voinut päätellä osakaslainan myöntämisen olleen tällainen sitoumus (riidanalaisen päätöksen 219 perustelukappale). Komissio
päättelee tästä, että koska heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja osakaslainan välillä oli konkreettinen ja taloudellinen
yhteys, sen oli perusteltua tarkastella niitä kokonaisuutena. Kun otetaan huomioon, että nämä ilmoitukset konkretisoituivat
joulukuussa 2002 osakaslainan – joka oli ainoa Ranskan tasavallan ilmoittama toimenpide – muodossa, komission mielestä tuolloin
oli kiistatonta yhtäältä, että sitoumuksesta oli tullut peruuttamaton, ja toisaalta, että se ei ollut yksityistä sijoittajaa
koskevan perusteen mukainen. Näin ollen komission mielestä ei enää ollut tarpeen selvittää, olivatko heinäkuusta 2002 alkaen
annetut ilmoitukset tukea.
2.     Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)     EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuen käsite
Kun selvitetään, onko komissio soveltanut nyt käsiteltävässä asiassa väärin tuen käsitettä, on ensinnäkin muistettava, että
EY 87 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan ”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista muodossa tai toisessa myönnetty tuki,
joka vääristää tai uhkaa vääristää kilpailua suosimalla jotakin yritystä tai tuotannonalaa, ei sovellu yhteismarkkinoille,
siltä osin kuin se vaikuttaa jäsenvaltioiden väliseen kauppaan”.
Tämän jälkeen on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tuen käsite on yleisluonteisempi kuin avustuksen käsite
siksi, että tuella ei tarkoiteta ainoastaan positiivisia suorituksia, kuten avustuksia, vaan myös valtion toimenpiteitä, jotka
eivät ole avustuksia sanan suppeassa merkityksessä mutta jotka eri tavoin alentavat yrityksen vastattavaksi tavallisesti kuuluvia
kustannuksia ja ovat siten sekä luonteeltaan että vaikutuksiltaan avustusten kaltaisia (ks. yhdistetyt asiat C‑328/99 ja C‑399/00,
Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio, tuomio 8.5.2003, Kok., s. I‑4035, 35 kohta sekä yhdistetyt asiat C‑393/04 ja C‑41/05,
Air Liquide Industries Belgium, tuomio 15.6.2006, Kok., s. I‑5293, 29 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on lisäksi todettu, että EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuina tukina on pidettävä ainoastaan suoraan
tai välillisesti valtion varoista myönnettyjä etuja. Tässä määräyksessä tehty ero ”jäsenvaltion myöntämän tuen” ja ”valtion
varoista” myönnetyn tuen välillä ei nimittäin merkitse sitä, että kaikki valtion myöntämät edut olisivat tukea riippumatta
siitä, onko ne rahoitettu valtion varoista, vaan erottelun tarkoituksena on ainoastaan sisällyttää tuen käsitteeseen valtion
suoraan myöntämät edut ja valtion nimeämiensä tai perustamiensa julkisten tai yksityisten elinten välityksellä myöntämät edut
(asia C‑379/98, PreussenElektra, tuomio 13.3.2001, Kok., s. I‑2099, 58 kohta; yhdistetyt asiat T‑228/99 ja T‑233/99, Westdeutsche
Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomio 6.3.2003, Kok., s. II‑435, 179 kohta ja asia T‑95/03,
Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid ja Federación Catalana de Estaciones de Servicio v. komissio, tuomio 12.12.2006,
Kok., s. II‑4739, 104 kohta).
Tästä seuraa, että toimenpiteen luonnehtiminen EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi edellyttää, että se yhtäältä
sisältää etua, joka voi olla muodoltaan erilaista (”muodossa tai toisessa”), ja se on toisaalta suoraan tai välillisesti peräisin
julkisista varoista (”jäsenvaltion myöntämä taikka valtion varoista” myönnetty).
Valtiontuen käsitettä on täsmennetty edelleen oikeuskäytännössä julkisten ja yksityisten yritysten yhdenvertaisen kohtelun
periaatteen osalta siten, että julkishallinnon osallistuminen yrityksen pääoman rahoittamiseen eli julkisista varoista peräisin
oleva sijoitus ei kuitenkaan ole EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea, jos tämä toimenpide toteutetaan normaaleja
markkinaehtoja vastaavissa olosuhteissa. Tässä yhteydessä on arvioitava, olisiko kooltaan julkista sektoria hoitaviin organisaatioihin
rinnastettavissa oleva yksityinen sijoittaja saattanut tehdä samanlaisissa olosuhteissa yhtä suuria sijoituksia, kun otetaan
huomioon muun muassa kyseisten sijoitusten tekohetkellä käytettävissä olleet tiedot ja ennakoitavissa ollut kehityssuuntaus
(edellä 213 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Italia ja SIM 2 Multimedia v. komissio, tuomion 37 ja 38 kohta). Lisäksi on
niin, että vaikka yksityisen sijoittajan käyttäytyminen, johon talouspoliittisiin päämääriin pyrkivän julkisoikeudellisen
sijoittajan väliintulo on rinnastettava, ei välttämättä ole samanlaista kuin tavallisen sijoittajan, joka sijoittaa varoja
tuoton saamiseksi enemmän tai vähemmän lyhyellä tähtäimellä, sen on oltava ainakin samanlaista kuin yksityisen holdingyhtiön
tai yksityisen konsernin, joka toteuttaa kokonaisvaltaista tai alakohtaista rakennepolitiikkaa ja jota ohjaavat pidemmän tähtäimen
tuotto-odotukset (asia C‑42/93, Espanja v. komissio, tuomio 14.9.1994, Kok., s. I‑4175, 14 kohta ja asia T‑455/05, Componenta
v. komissio, tuomio 18.12.2008, 86 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kuten asianosaiset totesivat istunnossa, yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltaminen edellyttää välttämättä, että
yritys saa valtion sen hyväksi toteuttamista toimenpiteistä etua, joka on peräisin valtion varoista (ks. vastaavasti edellä
214 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomion
180 ja 181 kohta).
Tuomioistuinvalvonnan laajuudesta on muistutettava, että valtiontuen käsite on objektiivinen ja että näin ollen toimenpiteen
luonnehtimisella valtiontueksi – mikä perussopimuksen mukaan kuuluu sekä komission että tuomioistuimen tehtäviin – ei pääsääntöisesti
voida perustella sitä, että komissiolla tunnustettaisiin olevan laaja harkintavalta, jos ei ole kyse erityisistä, varsinkin
kyseisen valtion toimenpiteen monitahoisuudesta johtuvista seikoista. Ainoastaan EY 87 artiklan 3 kohdan täytäntöönpanossa,
jossa komission on otettava huomioon monimutkaisia taloudellisia, sosiaalisia, alueellisia ja alakohtaisia arvioita tutkiessaan,
ovatko tietyt valtion toimenpiteet mahdollisesti yhteismarkkinoille soveltuvia, komissiolla on tosiasiallisesti laaja harkintavalta
(ks. vastaavasti asia T‑67/94, Ladbroke Racing v. komissio, tuomio 27.1.1998, Kok., s. II‑1, 52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on tässä yhteydessä täsmennetty, että perussopimuksessa määritellyn valtiontuen käsite on oikeudellinen
ja sitä on tulkittava objektiivisten seikkojen perusteella. Tästä syystä tuomioistuinten on lähtökohtaisesti valvottava kokonaisvaltaisesti
sitä, kuuluuko jokin toimenpide EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisalaan, ottamalla huomioon niiden käsiteltävänä olevaan asiaan
liittyvät konkreettiset seikat samoin kuin komission arvioiden teknisyys tai monimutkaisuus (asia C‑83/98 P, Ranska v. Ladbroke
Racing ja komissio, tuomio 16.5.2000, Kok., s. I‑3271, 25 kohta; yhdistetyt asiat C‑341/06 P ja C‑342/06 P, Chronopost v.
UFEX ym. tuomio 1.7.2008, Kok., s. I‑4777, 141 kohta ja asia C‑487/06 P, British Aggregates v. komissio, tuomio 22.12.2008,
111 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Näiden periaatteiden pohjalta on selvitettävä, onko komissio nyt käsiteltävässä asiassa soveltanut asianmukaisesti EY 87 artiklan
1 kohdassa tarkoitettua tuen käsitettä.
Kun otetaan huomioon kantajien asioissa T‑425/04, T‑444/04 ja T‑450/04 esittämät kanneperusteet, joissa on kyse osaksi oikeudellisista
virheistä ja osaksi ilmeisistä arviointivirheistä, tässä yhteydessä on ensinnäkin selvitettävä, saiko FT yhden tai useamman
edun heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja joulukuun 2002 osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta erikseen tai
yhdessä tarkasteltuina. Jos vastaus on myönteinen, toiseksi on arvioitava, olivatko FT:lle mahdollisesti myönnetyt edut peräisin
valtion varojen siirrosta. Jos vastaus on myönteinen, kolmanneksi on tutkittava, myönnettiinkö valtion varoista peräisin olleet
mahdolliset edut asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan perusteen mukaisesti.
b)     Heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta koituneen edun olemassaolo
Alustavat huomautukset
Alustavasti on tutkittava, määrittelikö komissio riidanalaisessa päätöksessä yhden tai useamman heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin
ilmoituksiin liittyvän edun ja missä määrin se näin teki. Kun otetaan huomioon edun ja valtion varojen siirron edellytysten
läheinen suhde, tässä yhteydessä on otettava huomioon kaikki kyseisessä päätöksessä tästä aiheesta esitetyt seikat.
On muistettava, että komissio luonnehti riidanalaisen päätöksen 1 artiklassa EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi valtiontueksi
osakaslainan, joka oli myönnetty FT:lle yhdeksän miljardin euron luottolimiittinä, sellaisena kuin sitä tarkastellaan heinäkuusta
2002 alkaen annettujen ilmoitusten eli ennen 4.12.2002 ilmoitettua osakaslainaa koskevaa suunnitelmaa annettujen ilmoitusten
perusteella.
Tämän päätelmänsä tueksi komissio totesi lähinnä, että Ranskan viranomaiset myötävaikuttivat siihen, että rahoitusmarkkinoiden
luottamus FT:hen palautui ja se pystyi saamaan uutta lainaa, antamalla heinäkuusta 2002 alkaen ilmoituksia juuri sillä hetkellä,
kun FT oli rahoituskriisissä suuren lyhytaikaisen velan vuoksi; luottamuksen palautuksella luotiin perusta myöhemmin toteutetuille
FT:n taseen tasapainotustoimenpiteille ja jälleenrahoitustoimenpiteille, myös osakaslainaa koskevalle suunnitelmalle. Tästä
komissio katsoi lähinnä, että nämä ilmoitukset ja toimenpiteet, jotka olivat osa Ranskan valtion käynnistämää jatkuvaa FT:n
pelastamisprosessia, eivät kokonaisuutena tarkasteltuina olleet asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan
perusteen mukaisia, sillä yksityinen osakas ei olisi esittänyt tällaisia ilmoituksia tuesta vastaavassa kriisitilanteessa,
jossa FT oli heinäkuussa 2002. Näin ollen ilmoitukset ”vääristivät” markkinoiden tilannetta, joka johti osakaslainaa koskevaan
suunnitelmaan, jonka toteuttamista ei olisi voitu harkita ilman kyseisten ilmoitusten rahoitusmarkkinoilla aikaansaamia vaikutuksia
(ks. erityisesti riidanalaisen päätöksen 225–230 perustelukappale).
Tarkastellessaan erityisesti valtion varojen sitomiseen perustuvan edun käsitettä komissio katsoi lähinnä, että vaikka heinäkuusta
2002 alkaen annetut ilmoitukset voitaisiin luonnehtia tueksi siltä osin kuin ne vaikuttivat markkinoihin ja koituivat FT:n
eduksi, ne eivät välttämättä olleet luonteeltaan sellaisia, että ne ”ainakin mahdollistivat valtion varojen” sitomisen (riidanalaisen
päätöksen 188 perustelukappale). Riidanalaisen päätöksen 189 perustelukappaleessa komissio kuitenkin totesi, ettei sillä ollut
riittävästi tietoja todistaakseen tämän ”uudistuksellisen” väitteen perusteella kiistattomasti, että ilmoituksiin sisältyisi
valtiontukea. Se arvioi kuitenkin pystyvänsä toteamaan tuen olemassaolon osakaslainaa koskevaan suunnitelmaan, sellaisena
kuin sitä tarkasteltiin heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten valossa, liittyvän edun ja valtion varojen sitomisen
perusteella (riidanalaisen päätöksen 190 perustelukappale).
Riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleessa todetaankin, että ”osakaslaina – – on FT:n hyväksi myönnettyä etua, sillä
sen avulla yritys voi lisätä rahoituskeinojaan ja vakuuttaa markkinat kyvystään maksaa erääntyvät lainat”. Vaikka osakaslainasta
ei koskaan allekirjoitettu sopimusta, ”markkinoiden saama mielikuva kyseisen lainan myöntämisestä” oli omiaan tuomaan etua
FT:lle, koska markkinoilla uskottiin, että sen taloudellinen tilanne oli vakaampi, mikä saattoi vaikuttaa sen lainaehtoihin.
Komissio täsmensi riidanalaisen päätöksen 195 perustelukappaleessa valtion varojen sitomista koskevaa edellytystä toteamalla
yhtäältä, että ”edun saaminen valtion sitoutumisesta, johon sisältyy mahdollinen, ei välitön, varojen siirto, ei sulje pois
sitä, ett[ä] etu olisi myönnetty valtion varoista”, ja – viitaten C‑482/99, Ranska v. komissio, 16.5.2002 annettuun tuomioon
(ns. Stardust-tapaus, Kok., s. I-4397, 36 kohta) – toisaalta, että ”ei ole tarpeen osoittaa, että valtion varoja on siirretty,
jotta – – tuki voidaan katsoa – – valtiontueksi”. Komissio vetoaa oikeuskäytäntöön ja toteaa, että näin ollen jopa etu, josta
mahdollisesti aiheutuu valtiolle lisäkustannuksia, voi olla valtiontukea (asia C‑200/97, Ecotrade, tuomio 1.12.1998, Kok.,
s. I‑7907, 43 kohta sekä yhdistetyt asiat T‑204/97 ja T‑270/97, EPAC v. komissio, tuomio 13.6.2000, Kok., s. II‑2267, 80 kohta).
Riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappaleen mukaan ”[Ranskan] valtiolle koitui mahdollisia lisäkustannuksia” osakaslainan
käyttöön asettamisen ilmoittamisesta ja kyseisen käyttöön asettamisen edellytysten täyttämisestä, jolloin markkinoilla syntyi
mielikuva, että laina oli käytännössä jo asetettu käyttöön, sekä allekirjoitetun osakaslainasopimuksen lähettämisestä, ja
tämä riitti sen päätelmän tekemiseen, että ”valtion varoja olisi voitu sitoa”. Komissio katsoi seuraavaa:
”[Koska] kyseessä oli sopimu[sta koskeva] tarjous, FT olisi voinut allekirjoittaa sen haluamanaan ajankohtana asiakirjan kumoamiseen
asti, jolloin sillä olisi ollut oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi käyttöönsä. – – [Ranskan] valtion – – oli
varattava – – FT:n käyttöön vastaava määrä varoja.”
Ranskan tasavalta ja FT väittivät asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esittämissään toisessa ja kolmannessa kanneperusteessa lähinnä,
että sen paremmin tuen ilmoitukset kuin osakaslainaa koskeva suunnitelmakaan eivät yksistään täytä valtiontuen eivätkä varsinkaan
valtion varoista peräisin olevan edun edellytyksiä ja että näitä eri osatekijöitä ei voida tarkastella kokonaisuutena ja päätellä,
ettei Ranskan valtion toiminta noudattanut asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta. Kantajien mukaan komission
noudattama menettelytapa on nimittäin ristiriitainen siksi, että komissio itse myönsi, että kyseiset ilmoitukset ja osakaslaina
eivät erikseen tarkasteltuina olleet EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua valtiontukea. Joka tapauksessa tuen ilmoituksia
ei voida pitää Ranskan valtion vakaana sitoumuksena, josta olisi aiheutunut etua FT:lle ja joka olisi merkinnyt valtion varojen
sitomista.
Bouygues-yritykset puolestaan väittävät asiassa T‑450/04 esittämässään ensimmäisessä kanneperusteessa lähinnä, että komissio
ei ole mennyt riittävän pitkälle riidanalaisessa päätöksessään jättäessään luonnehtimatta kunkin heinäkuusta 2002 alkaen annetun
ilmoituksen erilliseksi valtiontueksi. Kukin näistä ilmoituksista täyttää nimittäin Bouygues-yritysten mukaan tuen käsitteen
kumulatiiviset edellytykset, myös valtion varojen sitomisesta aiheutuvan edun edellytyksen.
Heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista johtuva etu
Edellä 213 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee edun käsitteen edellyttävän, että valtion toimenpiteen seurauksena
edunsaajan taloudellinen tilanne ja/tai rahoitustilanne paranee tai edunsaaja rikastuu, kun esimerkiksi sen vastattaviksi
tavallisesti kuuluvat kustannukset alenevat.
Näin ollen on selvitettävä, merkitsevätkö heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sekä 4.12.2002 annettu ilmoitus osakaslainasta
sellaisinaan vastaavaa etua FT:lle.
Tässä on erotettava toisistaan yhtäältä mahdollinen etu, joka muodostui FT:n rahoitusmarkkinoille pääsyn helpottamisesta ja
sen jälleenrahoitukseen liittyvien kustannusten alenemisesta, sekä toisaalta edellä mainittujen ilmoitusten mahdollinen myönteinen
vaikutus FT:n osakkeiden ja joukkovelkakirjojen kurssiin.
Heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten vaikutuksista FT:n pääsyyn rahoitusmarkkinoille ja sen jälleenrahoituskustannuksiin
on todettava, että komissio osoitti riidanalaisessa päätöksessään riittävällä tavalla, että näistä ilmoituksista koitui huomattavaa
etua FT:lle, koska niiden ansiosta rahoitusmarkkinoiden luottamus FT:hen palautui, FT:llä oli mahdollisuus saada helpommin
ja huokeammin uutta lainaa 15 miljardin euron arvoisen lyhytaikaisen velkansa rahoittamiseksi ja FT:n erittäin heikko rahoitustilanne,
joka oli vaarassa heiketä vakavasti kesä- ja heinäkuussa 2002, saatiin lopullisesti vakautettua.
Tarkemmin katsottuna riidanalaisesta päätöksestä edellä 33–50 kohdassa tehdystä yhteenvedosta käy ilmi, että komissio on koonnut
yhteen seikkoja, joiden perusteella voidaan todeta, että 12.7.2002 annetun ilmoituksen ja sitä seuranneiden ilmoitusten sekä
osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annetun ilmoituksen jälkeen luokituslaitosten FT:lle antama luokitus oli
parempi kuin aiemmin tai parempi kuin oli suunniteltu, kun otetaan huomioon etenkin yrityksen rahoituskriisi, ”spread inversionin”
suuruus sekä sen joukkovelkakirjojen hinnan ja osakekurssin vastaava romahtaminen erityisesti kesä- ja heinäkuussa 2002 (ks.
edellä 34 kohta).
FT:n entisen ja uuden pääjohtajan, luokituslaitosten sekä Deutsche Bankin keskenään yhdenmukaisista kommenteista voidaan nimittäin
päätellä, että kyseisten luokituslaitosten aiemmin antama tai suunnittelema luokitus olisi tuolloin johtanut siihen, ettei
FT olisi enää saanut rahoitusta pääomamarkkinoilta, jolloin se ei olisi pystynyt jälleenrahoittamaan lyhytaikaista velkaansa,
ja että tämä tilanne pystyttiin välttämään ainoastaan siksi, että FT:n luokitus säilyi edullisemmalla tasolla, mikä puolestaan
oli mahdollista 12.7.2002 annetun ilmoituksen ansiosta (ks. edellä 37–43 ja 47 kohta). Edellä 45–48 kohdassa esitetyn perusteella
komissio on osoittanut riittävällä tavalla lisäksi sen, että myös syys-, loka- ja joulukuussa 2002 annetut ilmoitukset vaikuttivat
myönteisesti luokituslaitosten päätökseen säilyttää FT:n luokitus investointitasolla ja auttoivat palauttamaan markkinoiden
luottamuksen FT:hen, jolloin FT pystyi jälleen suoriutumaan lyhyellä aikavälillä erääntyvien velkojensa maksamisesta ja saamaan
jälleenrahoitusta asianmukaisilla ehdoilla.
Näiden ilmoitusten vaikutusta erikseen ja yhdessä rahoitusmarkkinoihin ei ole tarpeen täsmentää tämän yksityiskohtaisemmin,
mutta on kuitenkin todettava, että ne kokonaisuutena vaikuttivat joka tapauksessa ratkaisevasti luokituslaitosten reaktioon
ja että tällä reaktiolla oli puolestaan ratkaiseva merkitys FT:n maineen palauttamiselle sijoittajien ja velkojien keskuudessa
sekä FT:n jälleenrahoittamiseen myöhemmin osallistuneiden rahoitusmarkkinoiden toimijoiden toiminnalle. Näiden eri seikkojen
välisestä syy-yhteydestä on osoituksena erityisesti se, että Ambition 2005 -suunnitelman toteuttamiseen osallistunut pankkiryhmä
asetti syyskuussa 2002 FT:n pääomarakenteen vahvistamiseen osallistumisensa ehdoksi sen, että Moody’s ja S&P säilyttäisivät
sen luokituksen ennallaan (ks. edellä 44 kohta). Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annetun ilmoituksen seurauksena
S&P vakuutti lisäksi 17.12.2002, että yhtäältä Ranskan viranomaisten FT:lle antama tuki, sellaisena kuin ne olivat sen toistuvasti
vahvistaneet heinäkuusta 2002 lähtien, oli ratkaiseva tekijä FT:n luokituksen säilymisessä investointitasolla ja että toisaalta
sen ilmoitus kyseistä osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta oli osoitus tästä tuesta ja FT:n velkojien huomattavasta suojasta
(riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappale sekä alaviitteet 52 ja 53). Edellä mainitun S&P:n kommentin perusteella komissio
päätteli perustellusti myös, että heinäkuusta 2002 alkaen toistettujen tuen ilmoitusten myönteiset vaikutukset olivat havaittavissa
joulukuuhun 2002 saakka (ks. myös edellä 48 kohdassa mainitut Moody’sin helmikuussa 2003 esittämät huomautukset sekä edellä
37 kohdassa mainittu Deutsche Bankin raportti).
Lisäksi on todettava, että lainojen myöntämistä ja jälleenrahoitusta pääomamarkkinoilla säätelevien periaatteiden, sellaisina
kuin ne on kuvattu riidanalaisen päätöksen 28 perustelukappaleessa ja sitä seuraavissa perustelukappaleissa, mukaisesti yrityksen
luokituksen taso ja sitä kautta sille myönnettyihin velkoihin liittyvä maksuhäiriöiden riskin suuruus ovat ratkaisevia tekijöitä,
kun mitataan kyseisen yrityksen maksettaviksi erityisesti uusien liikkeeseen laskettavien joukkovelkakirjojen koron muodossa
tulevia jälleenrahoituskustannuksia. Tästä seuraa, että mitä pienempi maksuhäiriöiden riski on, sitä helpompi pääomamarkkinoilta
on saada huokeaa jälleenrahoitusta näille lainoille. Toisin sanoen kaikenlainen myönteinen vaikutus yrityksen luokitukseen
– vaikka se olisi sellaisten julkisten ilmoitusten ansiota, joilla voidaan synnyttää sijoittajissa luottamusta tai vahvistaa
sitä – vaikuttaa välittömästi niiden kustannusten tasoon, jotka yrityksen on hyväksyttävä hankkiakseen pääomamarkkinoilta
jälleenrahoitusta. Komissio viittaa tässä FT:ltä peräisin olevaan asiakirjaan, jonka merkitystä Ranskan tasavalta ja FT eivät
ole kiistäneet ja jossa oletetaan, että FT:n vuosittaiset korkomenot olisivat kasvaneet automaattisesti noin 75 miljoonalla
eurolla, jos S&P ja Moody’s olisivat alentaneet FT:n pitkäaikaisten velkojen luokitusta (ks. riidanalaisen päätöksen 222 perustelukappale
ja alaviite 148).
Ylimääräisenä huomautuksena on täsmennettävä komission osoittaneen myös, että heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten,
FT:n luokituksen tason säilymisen sekä uuden lainan saamisen helpottumisen (jälleenrahoituskustannusten aleneminen mukaan
luettuna) välinen syy-yhteys oli paitsi Ranskan viranomaisten ennustettavissa myös niiden suunnittelema. Kuten riidanalaisen
päätöksen 38 ja 212 perustelukappaleesta ilmenee, Ranskan viranomaiset ottivat nimittäin yhteyttä luokituslaitoksiin – muun
muassa S&P:hen – samana päivänä, jona 12.7.2002 annettu ilmoitus annettiin (ks. edellä 35 ja 37 kohta), tiedottaakseen niille
aikomuksistaan ja palauttaakseen nopeasti markkinoiden luottamuksen FT:hen sekä estääkseen FT:n luokituksen myöhemmän alenemisen
spekulatiiviselle tasolle. Ranskan tasavalta ja FT eivät kiistä tätä seikkaa, vaan väittävät ainoastaan, että tällainen menettelytapa
on asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen.
Näin ollen FT:n luokitukseen kohdistunut myönteinen ja vakauttava vaikutus, joka oli suora seuraus heinäkuusta 2002 alkaen
annetuista ilmoituksista ja Ranskan viranomaisten tahdonilmauksesta, johti väistämättä taloudellisen edun myöntämiseen FT:lle
ja sen taloudellisen tilanteen parantumiseen. Komissio voi jo pelkästään tämän toteamuksen perusteella päätellä, että FT oli
saanut EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua etua, eikä sitä ole tarpeen esittää määrällisesti.
Näin ollen on hylättävä Ranskan tasavallan ja FT:n väitteet siitä, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät
vaikuttaneet markkinoihin eikä niistä aiheutunut etua FT:lle.
Tällaisessa tilanteessa ei ole tarpeen lausua siitä, sisälsivätkö heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset etua FT:lle
myös sitä kautta, että ne vaikuttivat myönteisesti sen osakkeiden ja joukkovelkakirjojen kurssiin.
Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta aiheutuva etu
On tutkittava, tuottiko ainoastaan suunnitelmaksi jäänyt osakaslaina, jota koskevaa sopimusta FT ei koskaan allekirjoittanut
ja jota ei koskaan toteutettu, yksinään erillistä lisäetua FT:lle suhteessa edellä 235–237 kohdassa kuvattuun etuun. Tässä
yhteydessä on muistettava, että komissio on riittävällä tavalla osoittanut, kuten edellä mainituissa kohdissa todettiin, että
Ranskan viranomaisten 4.12.2002 antama julkinen ilmoitus osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta tarkasteltuna yhdessä heinäkuusta
2002 alkaen annettujen ilmoitusten kanssa sisälsi etua FT:lle sitä kautta, että se johti rahoitusmarkkinoiden toimijoiden
myönteisiin reaktioihin ja paransi näin yrityksen jälleenrahoituksen ehtoja.
Selvitettäessä sitä, sisälsikö osakaslainaa koskeva suunnitelma viimeksi mainittuun etuun verrattuna erillistä lisäetua, on
viitattava erityisesti riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleeseen, jonka mukaan on niin, että vaikka FT ei koskaan
allekirjoittanut sopimusta osakaslainasta eikä sitä siten toteutettu, osakaslaina tuotti kuitenkin etua FT:lle, sillä yritys
pystyi sen avulla lisäämään rahoituskeinojaan, vakuuttamaan markkinat kyvystään maksaa erääntyvät lainat ja vaikuttamaan siten
lainaehtoihinsa. On nimittäin niin, että ”markkinoiden saama mielikuva kyseisen lainan myöntämisestä [oli] omiaan tuomaan
etua FT:lle, koska markkinoilla uskottiin, että [sen] taloudellinen tilanne oli vakaampi”.
Siitä, että komissio samaistaa tässä kuvatun edun osakaslainan käyttöön asettamisesta FT:lle aiheutuneeseen markkinoita rauhoittavaan
vaikutukseen ja kolmansien osapuolten siitä saamaan mielikuvaan, on kuitenkin todettava, että tämä etu liittyy olennaisesti
heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja etenkin osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta
koituneeseen etuun, jotka olivat jo tuottaneet vastaavan vaikutuksen rahoitusmarkkinoilla ja johtaneet FT:n lainaehtojen paranemiseen
(ks. edellä 235–237 kohta).
Vaikuttaa nimittäin siltä, että osakaslainaa koskeva suunnitelma, josta tehdyn sopimuksen ERAP oli allekirjoittanut, parafoinut
ja lähettänyt FT:lle, ei olisi voinut vaikuttaa markkinoihin täysin tai edes lähes samalla tavoin kuin siitä ilmoittaminen
4.12.2002. Kuten Ranskan tasavalta itse totesi istunnossa vastatessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen, mikä on
kirjattu suullisen käsittelyn pöytäkirjaan, ettei sitä, että ERAP lähetti osakaslainaa koskevan sopimuksen 20.12.2002 FT:lle,
julkistettu erikseen 4.12.2002 annetun, osakaslainaa koskevaan suunnitelmaan liittyvän ilmoituksen lisäksi. Kun tällaista
julkistamista ei ollut tapahtunut, minkä FT vahvisti istunnossa, kolmannet osapuolet eivät ole voineet saada riidanalaisen
päätöksen 194 perustelukappaleessa tarkoitettua sellaista ”mielikuvaa” osakaslainan käyttöön asettamisesta, jonka olisi voitu
katsoa perustuvan juuri kyseisen osakaslainasopimuksen lähettämiseen. Moody’sin reaktio, johon viitataan riidanalaisen päätöksen
alaviitteessä 112, ei voi kyseenalaistaa tätä päättelyä, kun otetaan huomioon, että reaktio oli jo syntynyt 9.12.2002 eli
se oli todennäköisesti johtunut 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta ja syntynyt joka tapauksessa ennen kuin ERAP lähetti osakaslainasopimuksen
FT:lle 20.12.2002. Sama pätee S&P:n 17.12.2002 esittämään lausumaan, johon viitataan riidanalaisen päätöksen 58 perustelukappaleessa
sekä alaviitteissä 52 ja 53.
Komissio vakuutti kuitenkin unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen istunnossa antamassaan vastauksessa olleensa aina sitä
mieltä, että osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta sellaisenaan ja sen käyttöön asettamisesta aiheutui erillistä lisäetua
FT:lle (ks. myös edellä 196 kohta), sillä tämä sai 20.12.2002 allekirjoitetun sopimuksen lähettämisen seurauksena yksipuolisen
ja ehdottoman oikeuden ottaa osakaslaina käyttöön allekirjoittamalla kyseisen sopimuksen. Taloudellisesti tarkasteltuna tämä
yhdeksän miljardin euron luottolimiitin käyttöoikeus, jonka käyttäminen on kiinni ainoastaan edunsaajan tahdosta, on erillinen
etu verrattuna osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen perustuvaan etuun. FT riitautti tämän
arvion istunnossa viitaten riidanalaisen päätöksen 188 ja 190 perustelukappaleeseen.
Näin ollen on ensiksi selvitettävä, tarjoaako riidanalainen päätös riittävän perustan komission väitteelle.
Tältä osin on mainittava, että riidanalaisen päätöksen 194 perustelukappaleessa muistutetaan, että FT sai etua osakaslainasta,
”sillä sen avulla yritys voi lisätä rahoituskeinojaan”. Vaikka tämä toteamus on melko epämääräinen ja suppea ja liittyy suoraan
edellä 245 kohdassa tarkoitetun edun kuvaukseen, riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappaleen – jossa toki viitataan valtion
varojen siirron edellytykseen – toisessa ja kolmannessa virkkeessä täsmennetään lisäksi, että koska osakaslainasopimus ”oli
sopimu[sta koskeva] tarjous, FT olisi voinut allekirjoittaa sen haluamanaan ajankohtana asiakirjan kumoamiseen asti, jolloin
sillä olisi ollut oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi käyttöönsä” ja että Ranskan valtion ”oli varattava ERAP:n
kautta FT:n käyttöön vastaava määrä varoja”. Riidanalaisen päätöksen 197 perustelukappaleessa komissio totesi lisäksi, että
oli tutkittava, ”onko FT:lle näin myönnetty etu” asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen mukainen ja vaikuttiko
se jäsenvaltioiden väliseen kilpailuun ja kauppaan.
Tästä seuraa, että vaikka riidanalainen päätös on monimerkityksinen sen suhteen, miten kyseisen edun tai etujen eri osatekijät
erotetaan toisistaan, siinä ilmoitetaan kuitenkin riittävän selkeästi ja täsmällisesti komission katsoneen, että osakaslainasopimuksen
lähettäminen FT:lle sisälsi lisäedun, joka oli erillinen edellä 235–237 kohdassa kuvatusta edusta.
Seuraavaksi on arvioitava, onko komissio osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla, että FT sai etua jo pelkästään siitä,
että sillä oli yksipuolinen ja ehdoton mahdollisuus turvautua yhdeksän miljardin euron luottolimiittiin, joka oli osakaslainasopimuksen
kohteena, vaikka se ei koskaan allekirjoittanut sopimusta tai pannut sitä täytäntöön.
FT, joka kiistää tällaisen edun olemassaolon, toisti istunnossa tältä osin, että se oli kieltäytynyt osakaslainasopimuksen
allekirjoittamisesta siksi, että sen ehdot olivat liian tiukat ja että se piti joka tapauksessa parempana rahoituksen hakemista
velkojensa jälleenrahoittamiseen joukkovelkakirjamarkkinoilta.
On muistettava, että komission on osoitettava objektiivisten seikkojen perusteella, että kaikki EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitetun tuen käsitteen kumulatiiviset edellytykset, joihin kuuluu myös edun olemassaolo, täyttyvät (edellä 219 kohdassa
mainittu asia British Aggregates v. komissio, tuomion 111 kohta), ja otettava huomioon kyseisen toimenpiteen taloudelliset
vaikutukset (ks. vastaavasti edellä 219 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Chronopost v. UFEX ym. tuomion 123 kohta sekä edellä
214 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio, tuomion
180 kohta).
On kuitenkin todettava, että lukuun ottamatta riidanalaisen päätöksen 196 perustelukappaleessa tehtyä osakaslainasopimuksen
lähettämisen luonnehtimista ”sopimu[sta koskevaksi] tarjoukseksi”, jonka FT olisi ”haluamanaan ajankohtana” voinut hyväksyä,
jolloin sillä olisi ollut ”oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi käyttöönsä”, komissio, jolle todistustaakka kuuluu,
ei ole sen enempää määritellyt kuin osoittanutkaan sitä FT:n taloudellisen tilanteen mahdollista parantumista, joka olisi
voinut johtua tästä tarjouksesta, suhteessa tilanteeseen, joka vallitsi FT:n saatua mahdollisuuden jälleenrahoittaa velkansa
yhdeksän miljardin euron suuruisella summalla joukkovelkakirjamarkkinoilla tuolloin vallinneilla ehdoilla.
Komissio ei kuitenkaan voi olettaa ainoastaan sillä perusteella, että valtio on tehnyt yksipuolisen tarjouksen tietynsuuruisesta
luottolimiitistä, että tällä tarjouksella olisi edunsaajalle edullisia taloudellisia vaikutuksia, ja jättää huomiotta kyseisen
luottosopimuksen toteuttamiseen sekä erityisesti tämän luoton myöntämiseen ja takaisinmaksuun liittyvät ehdot, etenkään kun
edunsaaja ei ole hyväksynyt tarjousta vaan on tyytynyt hakemaan jälleenrahoitusta markkinaehdoilla. Muussa tapauksessa jopa
sellainen luottosopimus, joka sisältää objektiivisesti tarkasteltuna epäedullisia ehtoja, esimerkiksi korkeampia korkokantoja
ja tiukempia takaisinmaksuehtoja kuin markkinoilla tarjotaan, olisi luonnehdittava EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuksi
eduksi jo pelkästään sillä perusteella, että julkisoikeudellinen velkoja on ilmoittanut olevansa valmis antamaan tietyn summan
edunsaajan käyttöön.
Tällainen menettelytapa ei nimittäin ole sopusoinnussa sen komission velvoitteen kanssa, jonka mukaan sen on osoitettava EY
87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun olemassaolo riittävän perusteltujen ja täydellisten objektiivisten seikkojen perusteella
(ks. vastaavasti edellä 219 kohdassa mainittu asia British Aggregates v. komissio, tuomion 111 kohta; ks. vastaavasti myös
edellä 214 kohdassa mainitut yhdistetyt asiat Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen v. komissio,
tuomion 180 kohta ja asia T‑442/03, SIC v. komissio, tuomio 26.6.2008, Kok., s. II‑1161, 126 kohta). Tällä menettelytavalla
ei pystytä arvioimaan tällaista luottotarjousta kokonaisuudessaan sen taloudellisessa asiayhteydessä, eikä siinä myöskään
oteta huomioon tosiasiallisia ja mahdollisesti epäedullisia taloudellisia vaikutuksia, joita tarjouksesta voi aiheutua edunsaajalle,
eikä edunsaajan tahtoa olla hyväksymättä tarjousta.
Näin ollen on katsottava, että komissio ei voinut päätellä ainoastaan sen perusteella, että olemassa oli ERAP:n allekirjoittama
sopimusta koskeva tarjous, että tästä tarjouksesta koituisi FT:lle EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua erillistä lisäetua.
Se, ettei komissio ole oikeudellisesti riittävällä tavalla osoittanut, että osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta sellaisenaan
aiheutui erillistä lisäetua, ei kuitenkaan voi sellaisenaan johtaa riidanalaisen päätöksen kumoamiseen (ks. vastaavasti edellä
159 kohdassa mainittu asia Graphischer Maschinenbau v. komissio, tuomion 49 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia T‑318/00,
Freistaat Thüringen v. komissio, tuomio 19.10.2005, Kok., s. II‑4179, 191 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä esitetyn perusteella on todettava komission osoittaneen riittävällä tavalla, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset
ja osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus merkitsivät yhdessä EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun
edun myöntämistä FT:lle, eikä tätä etua ole tarpeen ilmoittaa määrällisesti.
Näin ollen on hylättävä Ranskan tasavallan ja FT:n väite, jonka mukaan komissiolla ei ollut oikeutta todeta, että olemassa
oli jo pelkästään heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista aiheutunutta etua, sillä perusteella, että yhtäältä tätä
etua ei voida erottaa muiden tapahtumien ja FT:n itse vuoden 2002 jälkipuolella toteuttamien toimien myönteisistä vaikutuksista
ja että toisaalta 28.4.2004 julkaistussa raportissa ei tutkittu ja määritelty näistä ilmoituksista kokonaisuutena aiheutuvan
edun luonnetta ja täsmällistä arvoa.
Tämän jälkeen on tutkittava, liittyykö edellä määritelty etu EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuun valtion varojen siirtoon
ja missä määrin näin on.
c)     Valtion varojen siirron olemassaolo
Alustavat huomautukset
Edellä 214 ja 215 kohdassa esitetystä johtuu, että edellä 234–259 kohdassa määritellyn edun on oltava peräisin valtion varojen
siirrosta. Tämä määritellyn edun ja valtion varojen sitomisen yhteen liittymistä koskeva vaatimus edellyttää pääsääntöisesti,
että kyseinen etu liittyy läheisesti valtion talousarviota rasittavaan vastaavaan kustannukseen tai valtion hyväksymien oikeudellisesti
sitovien velvoitteiden perusteella syntyvään ja valtion talousarvioon riittävän konkreettisesti kohdistuvaan taloudelliseen
riskiin (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C‑72/91 ja C‑73/91, Sloman Neptun, tuomio 17.3.1993, Kok., s. I‑887, Kok. Ep. XIV,
s. I-47, 21 kohta; asia C‑156/98, Saksa v. komissio, tuomio 19.9.2000, Kok., s. I‑6857, 27 kohta; edellä 214 kohdassa mainittu
asia PreussenElektra, tuomion 58 kohta ja julkisasiamies Jacobsin 26.10.2000 samassa asiassa esittämä ratkaisuehdotus (Kok.,
s. I‑2103, ratkaisuehdotuksen 115–117 kohta).
On muistettava, että asianosaiset ovat nyt käsiteltävässä asiassa erimielisiä siitä, liittyykö heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin
ilmoituksiin, joiden komissio on perustellusti osoittanut merkinneen etua FT:lle, valtion varojen siirtoa. Ranskan tasavalta
ja FT kiistävät valtion varojen siirron olemassaolon, kun taas Bouygues-yritykset väittävät, että kukin näistä ilmoituksista
sisältää sellaisen valtion varojen sitomisen joko Ranskan valtion oikeudellisesti sitovan velvoitteen perusteella tai Ranskan
valtioon kohdistuvan riittävän konkreettisen ja välittömän taloudellisen riskin vuoksi, jonka johdosta Ranskan valtio joutuu
taloudelliseen vastuuseen muodossa tai toisessa niistä veloista, joita FT:llä on Bouygues-yrityksille, FT:n osakkaille ja
sen velkojille.
Komissio käyttää riidanalaisessa päätöksessä perusteena ensinnäkin premissiä, jonka mukaan valtion varojen mahdollinen siirto
riittää perusteeksi EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamiselle. Komissio toteaa päätöksen 195–197 perustelukappaleessa tästä seuraavaa:
”(195) Valtion varoihin liittyvän edellytyksen osalta komissio korostaa, että edun [johtu]minen valtion sitoutumisesta, johon sisältyy
mahdollinen, ei välitön, varojen siirto, ei sulje pois sitä, ettei etua olisi myönnetty valtion varoista. Tässä on – – otettava
huomioon, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kaikissa tapauksissa ei ole tarpeen osoittaa, että valtion varoja on siirretty,
jotta voidaan todistaa, että yhdelle tai useammalle yritykselle myönnetty tuki voidaan katsoa EY 87 artiklan 1 kohdan mukaiseksi
valtiontueksi [alaviite 118: em. ns. Stardust-tapaus, tuomion 36 kohta; ks. myös asia C‑387/92, Banco Exterior de España,
tuomio 15.3.1994, Kok., s. I-877, 14 kohta ja asia C‑6/97, Italia v. komissio, tuomio 19.5.1999, Kok., s. I-2981, 16 kohta].
Näin ollen jopa etu, josta mahdollisesti aiheutuu valtiolle lisäkustannuksia, on valtiontukea, jos se vaikuttaa kilpailuun
ja kauppaan jäsenvaltioiden välillä [alaviite 119: asia C‑200/97, Ecotrade, tuomio 1.12.1998, Kok., s. I‑7907, 43 kohta sekä
yhdistetyt asiat T‑204/97 ja T‑270/97, EPAC v. komissio, tuomio 13.6.2000, Kok., s. II‑2267, 80 kohta].
(196) – – komissio huomauttaa, että valtiolle koitui mahdollisia lisäkustannuksia sen ilmoittaessa osakaslainan käyttöön asettamisesta
ja täyttäessä kyseisen käyttöön asettamisen ennakkoedellytyksiä – –, jolloin markkinoilla syntyi mielikuva, että laina oli
käytännössä jo asetettu käyttöön – –. Kustannuksia aiheutui myös ERAP:n parafoiman ja allekirjoittaman osakaslainasopimuksen
lähettämisestä FT:lle. – – On totta, että FT ei koskaan allekirjoittanut sopimusta, mutta se ei kuitenkaan tarkoita sitä,
ettei valtion varoja olisi voitu sitoa. [Koska] kyseessä oli sopimu[sta koske]va tarjous, FT olisi voinut allekirjoittaa sen
haluamanaan ajankohtana asiakirjan kumoamiseen asti, jolloin sillä olisi ollut oikeus saada 9 miljardin euron summa välittömästi
käyttöönsä. Koska [Ranskan] valtion oli otettava tämä huomioon, sen oli varattava ERAP:n kautta FT:n käyttöön vastaava määrä
varoja.
(197) Komission on sen vuoksi tutkittava, onko FT:lle näin myönnetty etu järkevästi toimivan yksityisen sijoittajan periaatteen
mukainen ja vaikuttaako se kilpailuun ja kauppaan jäsenvaltioiden välillä.”
Tämän jälkeen komissio tarkastelee asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevaa perustetta ja toteaa riidanalaisen
päätöksen 208–213 perustelukappaleessa lähinnä, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat ”niin selkeitä, tarkkoja
ja järkkymättömiä, että niistä käy ilmi [Ranskan] valtion uskottava sitoutuminen”; sitten se jatkaa 214–219 perustelukappaleessa
seuraavasti:
”(214) Komissio huomauttaa, että se on pyrkinyt selvittämään, olisiko yksityisen sijoittajan Ranskan lain mukaan pidettävä vastaavilla
ilmoituksilla annetut lupauksensa. Koska tässä tapauksessa sijoittajana on [Ranskan] valtio, tarkastelun kohteena oli myös
Ranskan hallinto-oikeus.
(215) Komissio toteaa, että se pyysi asiasta asiantuntijaraporttia ja sai myös useita raportteja kolmansilta. Saatujen tietojen
perusteella komissio ei voi tässä vaiheessa jättää huomiotta sitä mahdollisuutta, että kyseiset ilmoitukset olisivat sitovia
Ranskan hallinto-, yksityis-, kauppa- ja rikosoikeuden nojalla – – sekä myös New Yorkin osavaltion oikeuden mukaan.
(216) Ranskan viranomaisten esittämä kritiikki perustuu pääasiassa siihen seikkaan, että yksipuoliset sitoumukset ovat Ranskan lain
mukaan poikkeuksia ja että aiesopimukset, jotka voivat olla hyvinkin erilaisia, käyvät vain poikkeustapauksissa yksipuolisesta
sitoumuksesta. Tärkeintä ei ole kuitenkaan selvittää, onko Ranskan laki yksiselitteinen kyseisessä asiassa, vaan tutkia, onko
yksityisoikeuden nojalla mahdollista todeta yksipuolisen sitoumuksen olemassaolo kyseisessä tapauksessa. Kassaatiotuomioistuimen
asiaan soveltuvasta oikeuskäytännöstä [alaviite 134: ’Ks. Com, 28.3.2000, D 2000, cah.dr. aff. s. 210’], jonka sovellettavuutta
Ranskan viranomaiset pyrkivät rajoittamaan – – ei ole epäilystä.
– –
(218) Kokonaisuutena ottaen voidaan ajatella, että nämä seikat vaarantavat valtion varat (joko siten, että valtio joutuu vastaamaan
sitoumuksestaan sijoittajille, tai siten, että valtion tulevien liiketoimien kustannukset kasvavat). Väite, jonka mukaan –
– heinäkuusta 2002 antamat ilmoitukset ovat tukea, on siis uudistuksellinen, mutta ei täysin perusteeton.
(219) Komissio ei kuitenkaan usko, että se pystyy näillä perusteilla kiistattomasti toteamaan, että kyseiset toimenpiteet sisältävät
valtiontukea. Komissio arvioi sitä vastoin voivansa osoittaa perinteisemmin keinoin, että joulukuussa 2002 toteutetut toimenpiteet,
joista ilmoitettiin komissiolle, sisältävät valtiontukea. Näin ollen riittää, että aiemmin annetuilla ilmoituksilla todetaan
olleen todellista vaikutusta markkinoihin joulukuussa, jolloin itse ilmoituksia ei tarvitse luokitella valtiontueksi.”
Komissio täsmensi unionin yleisen tuomioistuimen kirjallisiin kysymyksiin antamassaan vastauksessa lähinnä, että hallinnollisen
menettelyn aikana saatujen ja analysoitujen eri tutkimusten – joissa tehtiin heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista
melko eriäviä, Ranskan yksityis-, kauppa- ja hallinto-oikeuteen perustuvia tulkintoja – johdosta se päätti jättää lopullisesti
toteamatta ainoastaan tällä perusteella, että kyse oli Ranskan valtion yksipuolisesta sitoumuksesta, vaikka se myönsi, että
jotkin kansallisen oikeuden osatekijät voivat muodostaa pätevän tuen tälle väitteelle. Komissio ei soveltanut erityisen tiukkaa
ja rajoittavaa tulkintaa tästä kansallisen oikeuden erittäin kiistellystä näkökohdasta, vaan valitsi yleisen menettelytavan,
jossa otetaan huomioon heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja osakaslainan konkreettinen ja taloudellinen yhteys
sekä se, että osakaslainan myöntäminen sisälsi tällaisen sitoumuksen.
Näin ollen on tutkittava, oliko komission perusteltua yhtäältä hylätä heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin sellaisinaan
liittyvän valtion varojen siirron olemassaolo ja toisaalta todeta, että joulukuun 2002 osakaslainaa koskeva suunnitelma kuitenkin
täytti tämän edellytyksen.
Heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin liittyvä valtion varojen siirto
Ensiksi on välttämätöntä määrittää heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten luonne, koska sillä on ratkaiseva merkitys
ilmoitusten luonnehtimisessa niin valtiontukea koskevan unionin oikeuden kuin asiaankuuluvien kansallisten säännöstenkin mukaisesti.
Tässä on huomattava, että valtiontukia koskevassa yhteisön tuomioistuinmenettelyssä tosiseikkojen ja näytön arviointi kuuluu
unionin yleisen tuomioistuimen täysin vapaaseen harkintavaltaan. Tässä yhteydessä on lisäksi niin, että sen selvittäminen,
sovelletaanko yksittäistapauksessa kansallisen oikeuden säännöstä ja missä määrin sitä sovelletaan, kuuluu tosiseikkojen arviointiin
tuomioistuimessa, ja siihen sovelletaan asian selvittämistä ja selvitysvastuun jakautumista koskevia sääntöjä.
Lisäksi on muistettava, että vaikka komissio totesi riidanalaisen päätöksen 208 perustelukappaleessa, että heinäkuusta 2002
alkaen annetut ilmoitukset olivat ”niin selkeitä, tarkkoja ja järkkymättömiä, että niistä käy ilmi [Ranskan] valtion uskottava
sitoutuminen”, se päätyi hylkäämään väitteen siitä, että näitä ilmoituksia olisi asiaankuuluvan kansallisen oikeuden näkökulmasta
pidettävä oikeudellisesti sitovina ja ne olisi näin ollen luonnehdittava tukitoimenpiteiksi, joihin liittyi valtion varojen
sitominen (riidanalaisen päätöksen 188, 218 ja 219 perustelukappale). Komissio katsoi kuitenkin lähinnä, että kun otetaan
huomioon näiden ilmoitusten vaikutus markkinoiden näkemykseen, Ranskan valtio oli ottanut myös kansallisen oikeuden näkökulmasta
tietyn taloudellisen riskin, minkä perusteella voitiin katsoa, että osakaslainaa koskeva suunnitelma oli ristiriidassa asiantuntevaa
yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen kanssa (riidanalaisen päätöksen 220–230 perustelukappale). Näin menetellessään komissio
ei ole ottanut sen paremmin riidanalaisessa päätöksessä kuin asian oikeuskäsittelyn aikanakaan selkeästi ja lopullisesti kantaa
siihen, saattoivatko heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sellaisinaan aiheuttaa valtion varojen siirron mahdollisesti
asiaa koskevan kansallisen oikeuden perusteella.
Jotta heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten luonne voitaisiin määritellä, on todettava, että niitä on tulkittava
ainoastaan objektiivisten toteamusten perusteella (ks. vastaavasti edellä 256 kohdassa mainittu asia SIC v. komissio, tuomion
126 kohta). Tästä huolimatta markkinatoimijoiden toteen näytetyistä käsityksistä ja reaktioista voidaan saada viitteitä, jotka
ovat hyödyllisiä määritettäessä näiden ilmoitusten luonnetta.
12.7.2002 annetusta ilmoituksesta (ks. edellä 4 kohta) on todettava, että sen antoi valtiovarainministeri ennen kaikkea FT:n
enemmistöosakkaana olevan Ranskan valtion edustajan tehtävässään (”olemme enemmistöosakas – –”). Tässä tehtävässään hän vakuutti
nimenomaisesti, että toimenpiteidensä muodosta riippumatta Ranskan valtio aikoi toimia asiantuntevan sijoittajan tavoin (”valtio-osakkeenomistaja
toimii järkevästi toimivan sijoittajan tavoin – –”). Komissio ja Bouygues-yritykset eivät ole esittäneet seikkoja, joilla
voitaisiin osoittaa, että aikomus alistaa Ranskan valtion tulevien toimenpiteiden toteuttaminen asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa
koskevan perusteen noudattamiselle oli ainoastaan tuotu julki mutta se ei ollut ilmoituksen antohetkellä todellinen ja vakavasti
otettava aikomus.
Lisäksi 12.7.2002 annettu ilmoitus oli epäselvä ja epätäsmällinen niiden mahdollisten tukitoimenpiteiden osalta, joita Ranskan
valtio voisi toteuttaa myöhemmässä vaiheessa, jota sitäkään ei ollut määritelty (”toimii järkevän sijoittajan tavoin ja –
– ryhtyisimme tarvittaviin toimenpiteisiin”). Kun otetaan huomioon tämän toteamuksen avoin luonne ja epämääräisyys, komissio
ei voinut perustellusti päätellä, että Ranskan valtion antamaksi väitetty sitoumus oli selkeä ja että enää tarvitsisi ainoastaan
yksilöidä ”käytettävät toimenpiteet eli täytäntöönpanokeinot” (riidanalaisen päätöksen 209 perustelukappale), sillä tällainen
selkeä sitoumus edellyttää väistämättä, että mahdollisten tulevien toimenpiteiden luonne ja ulottuvuus määritellään. Kuten
Deutsche Bankin 22.7.2002 julkaisemassa raportissa, johon komissiokin tukeutui riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappaleessa
ja alaviitteessä 142, vahvistetaan 12.7.2002 annetusta ilmoituksesta, markkinoilla ei vielä ollut selkeää käsitystä Ranskan
valtion tulevien toimenpiteiden luonteesta ja ulottuvuudesta (”[FT] hyötyi markkinoiden kasvavasta luottamuksesta, joka perustui
siihen, että [Ranskan] hallitus tukee luottoa tavalla tai toisella”; tämän ”[Ranskan] valtion epäsuoran tuen” tapauksessa
kyseeseen voisivat tulla ”joko pankkien tai [Ranskan] hallituksen myöntämät markkinaehtoiset lainat”). Lisäksi 12.7.2002 annetussa
ilmoituksessa vahvistetaan tällaisten tulevien toimenpiteiden ehdollinen ja epätäsmällinen luonne, kun siinä nimenomaisesti
kielletään FT:n pääoman korottamisen mahdollisuus, vaikka Ranskan valtio valitsi juuri tämän vaihtoehdon joulukuussa 2002
(”Se ei ole missään tapauksessa tarkoitus! Vahvistan vain yksinkertaisesti sen, että ryhdymme tarvittaviin toimenpiteisiin
riittävän ajoissa. Jos se on tarpeellista…”).
Tämä tulkinta saa vahvistusta 12.7.2002 annetun ilmoituksen taustalla olleista tosiseikoista. Kuten komissiokin näyttää myöntävän
(ks. edellä 188 ja 189 kohta), tässä vaiheessa ei ollut käytettävissä luotettavia tietoja FT:n taloudellisten ongelmien tosiasiallisesta
laajuudesta, rahoitusmarkkinoiden tulevasta reaktiosta kyseiseen ilmoitukseen tai FT:n suunnitellun rakenneuudistuksen jälkeisestä
kehityksestä, joten Ranskan valtio ei vielä voinut riittävän täsmällisesti tietää tai määritellä FT:n hyväksi mahdollisesti
toteutettavan tukitoimenpiteen luonnetta, ulottuvuutta tai ehtoja. Kaikista Ranskan viranomaisten 12.7.2002 toteuttamista
toimista, joihin luetaan se, että Ranskan viranomaiset ottivat suoraan yhteyttä luokituslaitoksiin, käy pikemminkin ilmi,
että nämä viranomaiset pyrkivät vakuuttamaan rahoitusmarkkinat pikaisesti siitä, että Ranskan valtio myöntää tulevaisuudessa
mahdollisesti tukea FT:lle, ainoastaan estääkseen FT:n luokituksen heikkenemisen edelleen sekä sen, että se menettäisi mahdollisuuden
saada uutta lainaa joukkovelkakirjamarkkinoilta, mutta ne eivät juuri tuolla hetkellä määritelleet tarkemmin mahdollista tukea.
Mahdollisten tukitoimenpiteiden liian aikainen konkretisointi olisi voinut nimittäin johtaa siihen, että FT:n velan tulevan
jälleenrahoittamisen vaihtoehtoja olisi tarpeettomasti rajattu ja että niistä olisi pitänyt ilmoittaa komissiolle EY 88 artiklan
3 kohdan nojalla. Tällainen hätiköity toimintatapa olisi lisäksi voinut heikentää velkojien ja investoijien luottamusta Ranskan
valtion toimiin. Toisin kuin riidanalaisen päätöksen 212 perustelukappaleessa todetaan, yhteyden ottamista luokituslaitoksiin
ei tässä tilanteessa voitu tulkita siten, että se olisi lujittanut Ranskan valtion antamaksi väitetyn sitoumuksen järkkymättömyyttä,
vaan ainoastaan siten, että se oli ensimmäinen vaihe FT:n tilanteeseen rahoitusmarkkinoilla heinäkuussa 2002 kohdistuneiden
paineiden purkamisessa.
Toisin kuin Bouygues-yritykset ja komissio väittävät (ks. riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale), pelkkä se seikka,
että FT oli jo 12.7.2002 annetun ilmoituksen tekohetkellä vakavissa jälleenrahoitusvaikeuksissa (ks. edellä 236 kohta), ei
vaikuta millään tavalla ilmoituksen avoimeen ja epämääräiseen luonteeseen kokonaisuudessaan eikä myöskään ilmoituksen merkitykseen
sen antamisen taustalla olleiden tosiseikkojen näkökulmasta (ks. edellä 274 kohta). Vaikka oletettaisiin, että yritys oli
tuossa vaiheessa kuvatunlaisissa vaikeuksissa, ratkaisevaa ei siis ole se, ettei ilmoituksesta käynyt asianmukaisesti ilmi,
kuinka vakavia vaikeuksia FT:llä tuolloin oli lyhytaikaisen velkansa takaisinmaksussa (”jos [FT] joutuu vaikeuksiin”; ”jos
[FT:llä] olisi rahoitusvaikeuksia, mikä ei ole tilanne tänä päivänä, [Ranskan] valtio toteuttaisi tarvittavat toimenpiteet
näiden vaikeuksien voittamiseksi”).
Kun komissio tulkitsee kirjaimellisesti 12.7.2002 annettua ilmoitusta, se ei myöskään voi perustellusti väittää, että ”mistään
ei käy ilmi, että markkinoilla olisi pantu merkille minkäänlaisia ehtoja” (riidanalaisen päätöksen 210 perustelukappale) ja
että ”sekä markkinoiden reaktio että rahoitusanalyytikkojen kommentit vahvistavat sen, että markkinat pitivät [Ranskan] valtion
ilmoituksia uskottavana sitoumuksena tukea FT:tä” (riidanalaisen päätöksen 220 perustelukappale), sillä joidenkin markkinatoimijoiden
subjektiiviset mielikuvat ja reaktiot eivät ole ratkaisevia tällaisen ilmoituksen luonteen määrittelyn kannalta (ks. edellä
271 kohta). Tässä toteamuksessa ei myöskään oteta huomioon sitä, että Deutsche Bank ei päinvastoin tuolloin pystynyt ennakoimaan
Ranskan valtion FT:n hyväksi tulevaisuudessa mahdollisesti toteuttamien toimenpiteiden luonnetta ja ulottuvuutta (ks. edellä
273 kohta).
13.9.2002 annetusta ilmoituksesta (ks. edellä 7 kohta) on todettava, että sekin ennakoi tulevaa, oli ehdollinen ja epätäsmällinen
Ranskan valtion pitkällä aikavälillä suunnittelemien mahdollisten toimenpiteiden osalta (”[Ranskan] valtio tukee [FT:tä] [tervehdyttämis]suunnitelman
täytäntöönpanossa ja osallistuu omalta osaltaan [FT:n] pääoman voimakkaaseen korottamiseen markkinaolosuhteiden mukaan määritettävän
aikataulun ja edellytysten mukaisesti”), sillä varmaa oli ainoastaan se, että siinä vahvistettiin tuleva osallistuminen FT:n
”pääoman voimakkaaseen korottamiseen” ja että tämä tapahtuisi ”markkinaolosuhteiden mukaan”. Kuten 12.7.2002 annetussa ilmoituksessa,
myöskään 13.9.2002 annetussa ilmoituksessa ei tarkemmin täsmennetä Ranskan valtion FT:n hyväksi tulevaisuudessa toteuttamien
toimenpiteiden luonnetta, ulottuvuutta ja ehtoja vaan todetaan, että mahdollisesti toteutettaviin välivaiheen tukitoimenpiteisiin
sovelletaan tarpeellisuuden kriteeriä (”[Ranskan] valtio ryhtyy tänä aikana tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n]
rahoitusvaikeudet voidaan välttää”).
2.10.2002 annetusta ilmoituksesta (ks. edellä 8 kohta) on todettava, että se on sisällöltään yhtä epäselvä kuin 13.9.2002
annettu ilmoitus eikä sisällä mitään lisätietoja verrattuna aiempaan ilmoitukseen (”[Ranskan] valtio osallistuu tervehdyttämistoimenpiteiden
täytäntöönpanoon ja [FT:n] pääoman korotukseen niiden ehtojen mukaisesti, joista päätetään – –. [Ranskan] valtio ryhtyy tänä
aikana tarvittaessa toimenpiteisiin, joiden avulla [FT:n] rahoitusvaikeudet voidaan välttää”). Tällä ilmoituksella Ranskan
valtio nimittäin tyytyy ainoastaan epämääräisesti ennakoimaan mahdollista tulevaa osallistumistaan FT:n oman pääoman korottamiseen,
mutta osallistumisen luonnetta, ulottuvuutta tai ehtoja ei vielä määritellä. Aiempien ilmoitusten tavoin tässäkin ilmoituksessa
todetaan, että Ranskan valtio voi myöntää välivaiheen tukea, jonka ominaisuuksia ei ole enempää täsmennetty, jos se on tarpeen
FT:n mahdollisten rahoitusvaikeuksien ratkaisemiseksi.
Edellä esitetystä seuraa, että 12.7.2002, 13.9.2002 ja 2.10.2002 annetuissa ilmoituksissa, toisin kuin Bouygues-yritykset
väittävät, erityisesti valtion FT:n hyväksi mahdollisesti toteuttamien toimenpiteiden luonne, ulottuvuus ja ehdot on jätetty
avoimiksi, epätäsmällisiksi ja ehdollisiksi, joten ilmoituksia ei voida myöskään niiden taustalla olleiden tosiseikkojen perusteella
samaistaa valtion takaukseen eikä tulkita siten, että niistä ilmenisi peruuttamaton sitoumus myöntää FT:lle tietynlaista taloudellista
tukea, joka voisi muodostua esimerkiksi sen lyhytaikaisten velkojen takaisinmaksusta.
Jotta julkisten varojen sitomista koskeva Ranskan valtion sitoumus olisi ollut konkreettinen, ehdoton ja peruuttamaton, näissä
ilmoituksissa olisi pitänyt nimenomaisesti ilmoittaa joko sijoitettavien varojen tarkat määrät tai taattavat konkreettiset
velat tai ainakin ennalta määritetty rahoituskehys, kuten tietyn summan suuruinen luottolimiitti, sekä suunnitellun tuen myöntämisen
ehdot. Heinäkuusta 2002 alkaen annetuissa ilmoituksissa ei kuitenkaan oteta kantaa näihin seikkoihin vaan suljetaan pois se
mahdollisuus, että FT:n pääomaa voitaisiin tulevaisuudessa korottaa tietyllä summalla, vaikka Ranskan valtio myöhemmin valitsikin
juuri tämän vaihtoehdon laatimalla ensin osakaslainaa koskevan suunnitelman, jonka tarkoituksena oli antaa FT:n käyttöön yhdeksän
miljardin euron luottolimiitti, ja sitten osallistumalla samansuuruisella summalla, joka oli suhteessa sen omistusosuuteen
FT:ssä, tämän pääoman korottamiseen (ks. edellä 16 kohta).
Tähän on lisättävä, että Bouygues-yritykset eivät voi vedota Crédit foncier ‑päätökseen (ks. edellä 159 kohta), jonka laillisuutta
ei ole saatettu unionin yleisen tuomioistuimen tutkittavaksi siksi, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin
verrattuna tuon päätöksen kohteena olleessa Ranskan valtiovarainministerin ilmoituksessa ilmaistiin Ranskan valtion järkkymätön
ja ehdoton tahto sitoutua noudattamaan ”kaikkia CFF:n arvopapereita vastaan otetun velan lyhennys- ja koronmaksupäiviä” (Crédit
foncier ‑päätöksen 36 perustelukappale).
Tästä huolimatta on niin, että nyt käsiteltävässä asiassa Ranskan valtion oli heinäkuusta 2002 alkaen antamillaan ilmoituksilla
sekä sillä, että se vetosi maineeseensa rahoitusmarkkinoilla toimivana maksukykyisenä ja luotettavana velkojana ja velallisena,
tarkoitus vaikuttaa aktiivisesti näiden markkinoiden reaktioihin, palauttaa niiden luottamus ja ennen kaikkea pyrkiä pitämään
FT:n luokitus investointitasolla, minkä tarkoituksena oli valmistella FT:n myöhempää jälleenrahoitusta suotuisammin taloudellisin
ehdoin ja pienemmillä kustannuksilla, eikä tämä tarkoita turvautumista valtion varoihin välittömästi ja ennalta määritetyllä
tavalla. Näin toimimalla Ranskan valtio ei sitonut valtion varoja EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla suoraan
tai välillisesti vaan sovelsi rahoitusmarkkinoiden toimintaa koskevia erityisiä sääntöjä vakauttaakseen FT:n taloudellisen
tilanteen lyhyellä aikavälillä, ja tämän tarkoituksena oli nimenomaan täyttää ne yrittäjyyteen ja rahoitukseen liittyvät edellytykset,
joiden täyttyminen oli välttämätöntä myöhemmässä vaiheessa toteutettaville konkreettisimmille tukitoimenpiteille. Se, että
Ranskan valtio vetosi tässä yhteydessä erityiseen maineeseensa rahoitusmarkkinoilla, ei kuitenkaan yksistään riitä osoittamaan,
että sen varoihin kohdistui riski, jonka perusteella voitaisiin katsoa, että valtion varoja on siirretty EY 87 artiklan 1
kohdassa tarkoitetulla tavalla ja tällä varojen siirrolla on riittävä yhteys heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista
FT:lle koituneeseen etuun.
Tässä tilanteessa Bouygues-yritykset eivät ole osoittaneet, että kansallinen tuomioistuin – erityisesti ranskalainen hallinto-
tai siviilituomioistuin – voisi päätellä, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset täyttäisivät kuitenkin ne edellytykset,
joiden perusteella ilmoitukset voitaisiin luokitella Ranskan valtion oikeudellisesti velvoittavaksi yksipuoliseksi sitoumukseksi,
johon liittyy EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valtion varojen siirto, vaikka sitoumus olisi annettu pelkän aiesopimuksen
(lettre d’intention) muodossa. Kun otetaan huomioon Bouygues-yritysten väitteet ja niiden tueksi esitetyt oikeudelliset tutkimukset,
on nimittäin todettava, että asiaankuuluvien kansallisen oikeuden säännösten soveltaminen heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin
ilmoituksiin edellyttää puolestaan sitä, että tulkitaan ennakoivasti näiden ilmoitusten luonnetta eli erityisesti sitä, ovatko
ne riittävän selkeitä, täsmällisiä, ehdottomia ja järkkymättömiä ja onko niillä oikeudellisesti sitovia vaikutuksia, jotka
voisivat johtaa Ranskan valtion taloudelliseen vastuuseen.
Näin ollen ei voida hyväksyä Bouygues-yritysten väitettä, joka perustuu Ranskan Conseil d’État’n oikeuskäytäntöön ja jonka
mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ovat selkeitä, täsmällisiä ja järkkymättömiä ja näin ollen sellaisia, että
ne voivat saattaa Ranskan valtion vastuuseen suhteessa FT:n osakkaisiin, työntekijöihin tai velkojiin joko siksi, että Ranskan
valtio on antamallaan lupauksella hyväksynyt oikeudellisia velvoitteita, joita se ei voi jättää täyttämättä syyllistymättä
rikkomukseen, tai siksi, että pitämällä lupauksensa se päinvastoin toimii lainvastaisesti siksi, että sen antama lupaus on
lainvastainen. Toisin kuin Bouygues-yritykset väittävät (ks. edellä 164 ja 165 kohta), ei ole osoitettu nimenomaisesti, että
nämä ilmoitukset voisivat ominaispiirteidensä perusteella muodostaa tällaisen Ranskan valtion oikeudellisesti velvoittavan
ja ehdottoman sitoumuksen FT:n tukemiseksi.
Toiseksi Bouygues-yritykset eivät voi perustellusti vedota 22.7.2003 päivättyyn yleiskirjeeseen ja siihen liitettyyn selittävään
huomautukseen (ks. edellä 167 kohta), koska heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät, kuten edellä 284 kohdassa on
todettu, sisällä mitään, minkä perusteella voitaisiin todeta, että olemassa olisi Ranskan valtion FT:n hyväksi myöntämä implisiittinen
takaus. Koska ne edellytykset eivät täyty, joiden perusteella voitaisiin todeta, että kyse on tällaisesta takauksesta, Bouygues-yritysten
väite, joka perustuu Ranskan lainsääntöön, jolla tietyt valtion takaukset voidaan taannehtivasti todeta päteviksi, on hylättävä
tehottomana. Kuten Ranskan tasavalta istunnossa huomautti, vuoden 2002 talousarviolain korjauksesta 30.12.2002 annetun Ranskan
lain (nro 2002-2576; JORF 31.12.2002, s. 22070) 80 §:ssä tarkoitetaan joka tapauksessa ainoastaan ”ERAP:n ottamia lainoja
sen [FT:lle] myöntämän osakastuen yhteydessä” eikä muita mahdollisia FT:n hyväksi annettavia valtion takauksia.
Kolmanneksi Bouygues-yritykset eivät ole osoittaneet, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sisälsivät valtion
varojen sitomisen New Yorkin osavaltion sopimusoikeuden näkökulmasta. Bouygues-yritysten hallinnollisen menettelyn aikana
tästä aiheesta toimittamassa tutkimuksessa täsmennetään nimittäin, ettei se ole oikeudellinen lausunto, ja sen lähtökohtana
on ilmeisen virheellinen premissi siitä, että Ranskan valtio oli tehnyt sijoittajille yksipuolista sopimusta koskevan tarjouksen,
joka sisälsi lupauksen FT:n velkojen takaamisesta ja jonka sijoittajat olivat hyväksyneet sijoittamalla varojaan FT:hen. Kyseisessä
tutkimuksessa, siltä osin kuin siinä arvioidaan tarjouksen oikeudellista sitovuutta ja täytäntöönpantavuutta, tyydytään lisäksi
toistamaan, että lupaus oli annettu, ja vertaillaan epämääräisesti toisiinsa toimivaltaisten tuomioistuinten oikeuskäytäntöä,
joka koskee listalleottoesitteisiin sisältyviä lupauksia ja julkaisemista lehdissä. Tutkimuksessa ei myöskään oteta lopullista
kantaa siihen, voivatko kyseiset tuomioistuimet päättää, että tällainen sopimusta koskeva lupaus on luonteeltaan riittävän
järkkymätön. Tutkimuksessa todettiin lisäksi sopimuksen kaltaista asiakirjaa tai vilpittömän mielen suojaa sopimussuhteessa
(promissory estoppel) koskevista ehdoista, että kyseisen lupauksen on oltava selkeä ja yksiselitteinen, toisin kuin on nyt
käsiteltävässä asiassa (ks. edellä 272–279 kohta).
Neljänneksi on todettava, kun tarkastellaan komission omaa viittausta Ranskan Cour de cassationin 28.3.2000 antamaan tuomioon
(riidanalaisen päätöksen alaviite 134), että tuossa tuomiossa tunnustettiin se, että vaikeuksissa olevan yrityksen ostajan
yksipuolisesti antamaan ilmoitukseen voidaan vedota erga omnes, sekä tällaisen ilmoituksen sitovuus ja täytäntöönpantavuus
kaikkien niiden henkilöiden kannalta, jota asia koskee, kun ilmoitus annetaan omaisuuden luovutusta koskevasta suunnitelmasta
annetun tuomion muodossa toteutettavassa saneerausmenettelyssä. Ei ole kuitenkaan kiistatonta, että tätä oikeuskäytäntöä voitaisiin
soveltaa nyt käsiteltävässä asiassa. Tämä johtuu nimittäin siitä, että tuomiossa tunnustettu sitovuus ja täytäntöönpantavuus
perustuu Ranskan kauppaoikeuden nimenomaiseen säännökseen, joka koskee saneerausmenettelyä ja jonka mukaan ”[omaisuuden luovutusta
koskevasta] suunnitelmasta annettu tuomio tekee siitä täytäntöön pantavan kaikkia kohtaan”.
Viidenneksi on vielä todettava, ettei ole osoitettu, että vaikka heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista johtuvaksi
väitetty sitoumus ei olisi kansallisen oikeuden näkökulmasta oikeudellisesti sitova, nämä ilmoitukset sisältäisivät valtion
varojen siirron. Tästä on yhtäältä todettava, että Bouygues-yritysten väite, jonka mukaan Ranskan valtio olisi tosiasiallisesti
ollut velvollinen pitämään antamakseen väitetyn lupauksen, kun otetaan huomioon ne tosiasialliset odotukset, joita ilmoitukset
olivat saaneet aikaan markkinoilla, on sellaisenaan ristiriitainen, eikä siinä oteta huomioon sitä, että tuen olemassaolon
toteamisen on perustuttava objektiivisiin toteamuksiin pelkän markkinatoimijoilla olevan käsityksen sijasta. Pelkkä markkinoilla
aikaan saatu odotus ei joka tapauksessa voi sellaisenaan johtaa minkäänlaiseen oikeudelliseen velvoitteeseen toimia halutulla
tavalla (ks. edellä 271 kohta). Toisaalta on niin, että vaikka se, että Ranskan valtio jättäisi pitämättä tietyn yrityksen
hyväksi mahdollisesti antamansa lupauksen tuesta, voisi vaarantaa Ranskan valtion uskottavuuden ja maineen rahoitusmarkkinoilla,
nyt käsiteltävässä asiassa ei ole kuitenkaan osoitettu, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset sisältäisivät FT:n
hyväksi annetun täsmällisen, ehdottoman ja järkkymättömän sitoumuksen, jolla voisi olla tällaisia haitallisia seuraamuksia.
Kuten edellä 273 ja 282 kohdassa on todettu, Ranskan viranomaisten toiminnan tarkoituksena oli heinäkuusta 2002 alkaen nimittäin
juuri välttää tällaisia seuraamuksia siten, että sen tulevien mahdollisten toimenpiteiden tarkka luonne, ulottuvuus ja ehdot
jätettiin täsmentämättä, mikä saa vahvistusta Deutsche Bankin reaktiosta (ks. edellä 273 kohta). Näistä samoista syistä menestyä
ei myöskään voi riidanalaisen päätöksen 221 perustelukappaleen lopussa oleva komission väite, jonka mukaan ”hallituksen oli
pidettävä lupauksensa, jotta se säilyttäisi maineensa rahoitusmarkkinoilla”. On joka tapauksessa muistettava, että epäilyistään
huolimatta komissio on nimenomaisesti päättänyt olla ottamatta lopullista kantaa siihen, sisälsivätkö heinäkuusta 2002 alkaen
annetut ilmoitukset valtion varojen siirron (riidanalaisen päätöksen 188, 218 ja 219 perustelukappale).
Näin ollen on todettava, että heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ei sisältynyt EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua
valtion varojen sitomista.
Tästä syystä on hylättävä Bouygues-yritysten ensimmäinen kanneperuste, joka koskee EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista.
Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen ja osakaslainasopimuksesta 20.12.2002 tehtyyn tarjoukseen
liittyvä valtion varojen siirto
–       Alustavat huomautukset
On huomattava, että Ranskan valtio selvensi ja täsmensi yleisölle FT:n hyväksi suunnittelemaansa taloudellista tukea ensimmäisen
kerran vasta 4.12.2002, jolloin se tiedotti osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta ja ilmoitti tästä toimenpiteestä myös komissiolle
(ks. edellä 20 kohta); tämä tuki muodostui yhdeksän miljardin euron suuruisen luottolimiitin käyttöön antamisesta osakaslainasopimuksen,
jota koskeva ERAP:n parafoima ja allekirjoittama sopimus lähetettiin FT:lle vasta 20.12.2002, muodossa.
Tässä yhteydessä on muistettava, että heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten tavoin tämäkin ilmoitus käsitti edun
myöntämisen FT:lle, sillä sen avulla lujitettiin rahoitusmarkkinoiden luottamusta ja parannettiin FT:n jälleenrahoituksen
ehtoja (ks. edellä 234 kohta ja sitä seuraavat kohdat). Kuten edellä 243 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa todetaan, komissio
ei kuitenkaan ole tutkinut eikä osoittanut oikeudellisesti riittävällä tavalla sitä, että 20.12.2002 tehty osakaslainasopimusta
koskeva tarjous, jota FT ei koskaan allekirjoittanut ja jota ei pantu täytäntöön, sisälsi erillisen taloudellisen lisäedun
suhteessa etuun, joka aiheutui heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista sekä osakaslainaa koskevasta sopimuksesta
4.12.2002 annetusta ilmoituksesta.
–       Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus
Siitä, tarkoittiko osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus valtion varojen sitomista, on todettava,
että sen enempää komissio kuin Bouygues-yrityksetkään eivät ole väittäneet, että ilmoitus sisältäisi sellaisenaan riittävän
täsmällisen, järkkymättömän ja ehdottoman ja näin ollen asiaankuuluvan kansallisen oikeuden näkökulmasta mahdollisesti myös
oikeudellisesti sitovan sitoumuksen, jotta sen perusteella olisi voitu päätellä, että kyseessä oli EY 87 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettu valtion varojen siirto.
Ainoa riidanalaiseen päätökseen sisältyvä merkityksellinen viittaus tähän ilmoitukseen löytyy sen 205 perustelukappaleen lopusta
eli kohdasta, jossa arvioidaan asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevaa perustetta, eikä komissio ole liittänyt siihen
edes epäsuoria seurauksia, jotka liittyisivät mahdollisen valtion varojen siirron olemassaoloon. Myös Bouygues-yritykset viittaavat
ensimmäisessä kanneperusteessaan ainoastaan heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja jättävät huomiotta 4.12.2002
annetun ilmoituksen, ja niiden väitteet koskevat ainoastaan ensin mainittuihin ilmoituksiin liittyväksi väitettyä valtion
varojen siirtoa.
Koska komissio tai Bouygues-yritykset eivät ole esittäneet tästä aiheesta merkityksellisiä tietoja tai todisteita, unionin
yleisen tuomioistuimen tehtävänä ei kuitenkaan ole selvittää, sisälsikö osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu
ilmoitus Ranskan hallinto- tai siviilioikeuden näkökulmasta valtion varojen siirron.
Joka tapauksessa on niin, että 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta johtuva valtion varojen siirto voisi vastata ainoastaan etua,
joka aiheutui siinä nimenomaisesti tarkoitetun yhdeksän miljardin euron luottolimiitin antamisesta käyttöön. Kuten edellä
292 kohdassa on muistutettu, komissio ei riidanalaisessa päätöksessä määritellyt tällaista etua oikeudellisesti riittävällä
tavalla. Lisäksi tämä etu on erillinen siitä edusta, joka johtuu heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista, sellaisena
kuin se on määritelty kyseessä olevassa päätöksessä (ks. edellä 243 kohta ja sitä seuraavat kohdat), eikä merkitystä ole sillä,
muodostuiko viimeksi mainittu etu FT:n jälleenrahoitusta koskevien ehtojen parantumisesta ja/tai sen osakkeiden ja joukkovelkakirjojen
kurssin mahdollisesta noususta.
Edellä 214 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä johtuu kuitenkin, että kyseisen edun on EY 87 artiklan 1 kohdan nojalla oltava
peräisin julkisista varoista. Tämä määritellyn edun ja valtion varojen sitomisen yhteen liittymistä koskeva vaatimus edellyttää
nimittäin, että kyseessä oleva etu vastaa valtion talousarviosta maksettavaa vastaavaa kustannusta (ks. edellä 262 kohta).
Näin ei kuitenkaan ole nyt käsiteltävässä asiassa siltä osin kuin kyse on riidanalaisessa päätöksessä tarkoitetun edun, joka
aiheutui heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista, sekä julkisten varojen väitetyn siirron, joka muodostui 9 miljardin
euron suuruisen luottolimiitin käyttöön antamisesta, sellaisena kuin se määriteltiin osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta
4.12.2002 annetussa ilmoituksessa, välisestä yhteydestä.
Näin ollen on todettava, ettei komissio ole osoittanut, että osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus
sisälsi valtion varojen siirron.
–       Osakaslainasopimuksesta 20.12.2002 tehty tarjous
Siitä, muodostiko ERAP:n allekirjoittaman osakaslainasopimuksen lähettäminen FT:lle 20.12.2002 valtion varojen siirron, on
katsottava, että siltä osin kuin komissio ei ole riidanalaisessa päätöksessä osoittanut riittävällä tavalla, että sopimusta
koskevasta tarjouksesta sellaisenaan olisi aiheutunut etua (ks. edellä 264–267 kohta), unionin yleinen tuomioistuin ei sitä
suuremmalla syyllä pysty toteamaan, että tähän etuun liittyisi valtion varojen siirto.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että sen enempää komissio kuin Bouygues-yrityksetkään eivät ole osoittaneet, että osakaslainaa
koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus tai osakaslainasopimuksesta 20.12.2002 tehty tarjous sisälsi EY 87 artiklan
1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen siirron.
On kuitenkin tutkittava, arvioiko komissio tästä huolimatta oikeutetusti yleisen menettelytapansa perusteella (ks. edellä
266 kohta) heinäkuusta 2002 alkaen annettuja ilmoituksia yhdessä osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta annetun ilmoituksen
ja osakaslainasopimuksen lähettämisen kanssa ja siten päätteli, että valtion varojen siirron edellytys täyttyi nyt käsiteltävässä
asiassa.
–       Heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja joulukuun 2002 toimenpiteisiin liittyvä valtion varojen siirto
On tutkittava yhtäältä, liittyvätkö komission määrittelemät valtion talousarviosta mahdollisesti maksettavat kustannukset,
jotka aiheutuivat osakaslainaa koskevan suunnitelman ilmoittamisesta ja osakaslainasopimuksen lähettämisestä, jo epäsuorasti
heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin, ja toisaalta, vastasivatko nämä kustannukset etua, jota komissio oli todennut
aiheutuvan näistä ilmoituksista.
Vaikka osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus vastaa Ranskan valtion heinäkuusta 2002 alkaen noudattamaa
logiikkaa ja strategiaa, joiden yhteisenä tarkoituksena ja seurauksena oli palauttaa rahoitusmarkkinoiden luottamus, jotta
FT:n lyhytaikainen velka saataisiin jälleenrahoitettua edullisimmilla ehdoilla (ks. edellä 234–240 kohta), tästä ei kuitenkaan
seuraa, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset ennakoivat jo sellaisinaan tiettyä taloudellista tukea, kuten vihdoin
joulukuussa 2002 konkretisoitunutta tukea.
Edellä 270 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitetystä seuraa, että – toisin kuin osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta
4.12.2002 annettu ilmoitus, jossa ilmoitettiin julkisesti tarjouksesta avata FT:n hyväksi yhdeksän miljardin euron luottolimiitti
– heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat luonteeltaan avoimia, epätäsmällisiä ja ehdollisia siltä osin kuin kyse
oli Ranskan valtion mahdollisten tulevien toimenpiteiden luonteesta, ulottuvuudesta ja ehdoista. Näin ollen Ranskan valtion
joulukuussa 2002 tekemä päätös ilmoittaa osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta ja tarjota tällaista lainaa katkaisi selvästi
sen tapahtumaketjun, joka oli johtanut FT:n jälleenrahoittamiseen, jo pelkästään siksi, että päätös oli luonteeltaan huomattavan
erilainen kuin heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset.
Tältä pohjalta on hylättävä riidanalaisen päätöksen 185 ja 226 perustelukappaleessa esitetty kovin epämääräinen väite, jonka
mukaan osakaslainaa koskeva suunnitelma konkretisoi Ranskan valtion aiemmat ilmoitukset, sillä komissio ei ole osoittanut
– eikä se voinutkaan osoittaa heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten valossa –, että Ranskan valtio oli jo heinäkuusta
2002 alkaen suunnitellut myöntävänsä tällaisen konkreettisen taloudellisen tuen. Tämä väite vaikuttaa sitäkin epäuskottavammalta
siksi, että Ranskan valtion oli ensiksi odotettava ja tutkittava, täyttyivätkö tällaisille valtion toimenpiteille asetetut
taloudelliset edellytykset todellakin vielä heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten ja niiltä odotettujen vaikutusten
eli sen, että rahoitusmarkkinoiden luottamus palautuu ja FT:n luokitus säilyy ennallaan, jälkeen sekä sen jälkeen, kun FT:ssä
oli toteutettu rakenneuudistus- ja tasapainotustoimenpiteitä. Kuten edellä 274 kohdassa todettiin, Ranskan valtiolla ei nimittäin
ollut näiden ilmoitusten antohetkellä käytettävissään luotettavia tietoja markkinoiden reaktiosta ja toteutettujen toimenpiteiden
onnistumisesta, joten se ei vielä voinut tuntea tai määritellä riittävällä tavalla FT:n hyväksi mahdollisesti toteutettavan
tukitoimenpiteen – myöskään valtiovarainministerin nimenomaisesti vielä heinäkuussa 2002 torjuman mahdollisen pääoman korottamistoimenpiteen
– luonnetta, ulottuvuutta ja ehtoja. On siis selvää, että Ranskan valtio katsoi vasta joulukuussa 2002, että tällaisen taloudellisen
tuen taloudelliset edellytykset täyttyivät, mikä osoittaa, että tapahtumaketju katkesi selvästi tässä vaiheessa.
Riidanalaisen päätöksen 186–190 perustelukappaleessa, joiden tarkoituksena on selventää komission omaksumaa yleistä menettelytapaa
mutta joilla ei kuitenkaan lähestulkoonkaan pystytä osoittamaan oikeaksi komission väitettä siitä, että heinäkuusta 2002 alkaen
annetut ilmoitukset olisivat toteutuneet osakaslainaa koskevassa suunnitelmassa, ainoastaan tehdään epämääräinen yhteenveto
toteamuksista, joiden perusteella voidaan todeta, että FT oli saanut etua, mutta ei sitä, että olisi tapahtunut valtion varojen
siirto, joka liittyisi Ranskan valtion heinäkuusta 2002 alkaen antamiin ilmoituksiin ja toteuttamiin toimenpiteisiin.
Komissio ei siis vapaudu velvoitteestaan määritellä täsmällisesti etu, joka sisältää valtion varojen vastaavan siirron, pelkästään
toteamalla epämääräisesti, että ”Ranskan viranomaisten ilmoituksia ja toimenpiteitä vuoden 2002 heinäkuun jälkeen voidaan
analysoida kokonaisuutena, joka konkretisoitui joulukuun [2002] toimenpiteisiin” (riidanalaisen päätöksen 187 perustelukappale),
tai vakuuttamalla, että kyse oli samanlaisesta jatkuvasta pelastamisprosessista kuin edellä 152 kohdassa mainitussa asiassa
BP Chemicals vastaan komissio annetussa tuomiossa. Näin on sitäkin suuremmalla syyllä siksi, että tuossa tuomiossa oli kyse
ainoastaan sellaisten vakavien vaikeuksien olemassaolosta, joiden nojalla on perusteltua aloittaa EY 88 artiklan 2 kohdassa
tarkoitettu muodollinen tutkintamenettely asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen soveltamisesta edunsaajayrityksen
hyväksi tehtyjen sellaisten pääomasijoitusten kokonaisuuteen, joiden osalta ei ollut epäilystä siitä, että niistä aiheutui
etua ja että ne olivat peräisin valtion varoista.
Kun otetaan lisäksi huomioon tapahtumaketjun selvä katkeaminen ja selvä muutos Ranskan viranomaisten toiminnassa joulukuussa
2002, komissio ei voinut oikeutetusti yhdistää toisiinsa valtion varojen mahdollista sitomista tässä vaiheessa sekä aiemmilla
toimenpiteillä, nimittäin heinäkuusta 2002 alkaen annetuilla ilmoituksilla, myönnettyjä etuja varsinkaan, kun nämä toimenpiteet
erosivat merkittävästi joulukuussa 2002 toteutetuista toimenpiteistä (ks. edellä 303 kohta). Tällainen yhteys, jollaisesta
ei ollut kyse edellä 152 kohdassa mainitussa asiassa BP Chemicals vastaan komissio annetussa tuomiossa, valtiontuen käsitteen
tunnusmerkkien välillä, kun nämä ovat eri vaiheissa ilmenneitä erillisiä tosiseikkoja, on vastoin edun ja valtion varojen
siirron yhteen liittymistä koskevaa vaatimusta (ks. edellä 262 kohta), sellaisena kuin tämä vaatimus on vahvistettu edellä
214 kohdassa mainitussa asiassa PreussenElektra (tuomion 58 kohta).
Näin ollen on niin, että vaikka komission oli sallittua ottaa edun määrittelyn yhteydessä huomioon kaikki ne tapahtumat, jotka
edelsivät Ranskan valtion joulukuussa 2002 tekemää lopullista päätöstä, joka koski FT:n tukemista osakaslainan muodossa, ja
vaikuttivat siihen, se ei ole onnistunut osoittamaan, että tähän etuun liittyisi valtion varojen siirto. Kuten edellä 297
kohdassa on todettu, se, että heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja 4.12.2002 annetusta ilmoituksesta aiheutui
etua FT:lle, kun niillä palautettiin rahoitusmarkkinoiden luottamus ja parannettiin sen jälleenrahoituksen ehtoja, ei kuitenkaan
ole vastaavasti pienentänyt valtion menoja tai aiheuttanut talousarvioon kohdistuvaa riittävän konkreettista taloudellista
riskiä. Erityisesti on todettava tämän edun olevan erillinen siitä edusta, joka voi aiheutua 20.12.2002 lähetetystä osakaslainaa
koskevasta suunnitelmasta ja jota ei riittävällä tavalla määritelty riidanalaisessa päätöksessä, jotta valtiontuen olemassaolo
olisi voitu todeta (ks. edellä 296 kohta).
Näin ollen komissio on soveltanut väärin EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettua tuen käsitettä katsoessaan, että osakaslaina
sisälsi heinäkuusta 2002 alkaen annettujen ilmoitusten perusteella FT:n hyväksi myönnettyä tukea, joka oli peräisin valtion
varojen siirrosta.
Tällaisessa tilanteessa Ranskan tasavallan ja FT:n esittämät toisen kanneperusteen toinen osa ja kolmas kanneperuste on hyväksyttävä
siltä osin kuin niissä moititaan tuen käsitteen soveltamista ja etenkin EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun edun ja valtion
varojen siirron edellytysten soveltamista.
Tästä seuraa myös, että Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen ensimmäistä osaa ja kolmatta kanneperustetta
ei ole tarpeen tutkia siltä osin kuin niissä riitautetaan sen lainmukaisuus, miten komissio on soveltanut asiantuntevaa yksityistä
sijoittajaa koskevaa perustetta.
Koska riidanalaisen päätöksen 1 artikla on näin ollen kumottava EY 87 artiklan 1 kohdan soveltamisessa tapahtuneiden oikeudellisen
virheen ja ilmeisten arviointivirheiden vuoksi, ei myöskään ole tarpeen tutkia Ranskan tasavallan ja FT:n esittämää ensimmäistä
kanneperustetta, joka koskee olennaisten menettelymääräysten ja puolustautumisoikeuksien rikkomista, eikä Ranskan tasavallan
neljättä kanneperustetta, joka koskee perustelujen puutteellisuutta.
d)     Bouygues-yritysten toinen kanneperuste, joka koskee EY 253 artiklan vastaista perustelujen ristiriitaisuutta ja puutteellisuutta
Alustavasti on syytä todeta, että Bouygues-yritysten toisessa kanneperusteessa, joka koskee perustelujen puutteellisuutta,
hyvin pitkälti vain toistetaan pääasiaa koskevat väitteet, jotka nämä kantajat esittivät jo ensimmäisessä kanneperusteessaan.
Tässä yhteydessä on muistettava, että EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen pitää olla kyseisen toimenpiteen luonteen
mukaisia ja niistä pitää selkeästi ja yksiselitteisesti ilmetä toimenpiteen toteuttaneen toimielimen päättely siten, että
niille, joita toimenpide koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden.
Päätösten perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen paikkansapitävyydestä, joka liittyy
riidanalaisen toimen aineelliseen lainmukaisuuteen. Päätöksen perusteluissa toistetaan näet virallisesti päätöksen perustana
olevat syyt. Jos nämä syyt ovat virheellisiä, ne rasittavat päätöksen aineellista lainmukaisuutta mutta eivät sen perusteluja,
jotka saattavat olla riittävät, vaikka niissä esitetään virheellisiä syitä (ks. asia C‑413/06 P, Bertelsmann ja Sony Corporation
of America v. Impala, tuomio 10.7.2008, Kok., s. I-4951, 166 ja 181 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Perustelujen väitetystä ristiriitaisuudesta on todettava, että Bouygues-yritykset vetoavat lähinnä aineelliseen virheeseen
eivätkä muodolliseen perusteluvirheeseen.
Riidanalaisen päätöksen perusteluista käy tältä osin selvästi ilmi erityisesti 188–190 perustelukappaleesta sekä 218 ja 219
perustelukappaleesta, että komissio katsoi – ja aivan perustellusti (ks. edellä 268–290 kohta) –, ettei se pystynyt lopullisesti
toteamaan sen tietoon saatettujen oikeudellisten tutkimusten perusteella, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset
täyttivät sellaisinaan EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun valtion varojen siirron edellytyksen. Komissio saattoi vasta
joulukuussa 2002 toteutettujen toimenpiteiden perusteella todeta soveltamansa yleisen menettelytavan pohjalta – vaikka se
olikin aineellisesti virheellinen (ks. edellä 303 kohta ja sitä seuraavat kohdat) –, että FT:n jatkuva pelastamisprosessi
kokonaisuudessaan, heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset mukaan luettuina, sai aikaan sen, että valtion varojen siirron
edellytys täyttyi.
Vaikka komission soveltama yleinen menettelytapa olikin aineellisesti virheellinen, edellä 268 kohdassa ja sitä seuraavissa
kohdissa esitetystä ilmenee, että riidanalaisessa päätöksessä ilmaistaan oikeudellisesti riittävällä tavalla ne syyt, joiden
perusteella komissio ei mielestään pystynyt päättelemään, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olisivat sellaisinaan
johtaneet valtion varojen siirtoon, vaikka ne käsittivätkin edun myöntämisen FT:lle. Tästä seuraa lisäksi, että Bouygues-yritysten
väite, jonka mukaan komissio totesi riidanalaisessa päätöksessään, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset täyttivät
kaikki valtiontueksi luokittelun edellytykset (ks. edellä 171 ja 175 kohta), on selvästi perusteeton.
Bouygues-yritysten väitteiden perusteella ei myöskään voida millään tapaa katsoa, että ne eivät olisi voineet riitauttaa komission
menettelytavan asianmukaisuutta unionin yleisessä tuomioistuimessa perustelujen väitetyn ristiriitaisuuden vuoksi tai että
unionin yleinen tuomioistuin ei olisi tässä yhteydessä voinut harjoittaa sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa. Edellä 268 kohdassa
ja sitä seuraavissa kohdissa esitetyn perusteella on kuitenkin kiistatonta, että tilanne ei ole tällainen nyt käsiteltävässä
asiassa.
Näin ollen nyt tarkasteltavan kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perustelujen ristiriitaisuutta, on hylättävä perusteettomana.
Perustelujen väitetystä puutteellisuudesta on muistutettava, että riidanalaisen päätöksen perusteluissa, erityisesti 188–190
perustelukappaleessa sekä 218 ja 219 perustelukappaleessa, ilmaistaan riittävän täsmällisesti ja selkeästi syyt, joiden vuoksi
komissio katsoi, ettei se pystynyt päättelemään, että heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset olivat sellaisenaan valtiontukea
(ks. myös edellä 318 kohta).
Bouygues-yritykset eivät ole esittäneet mitään seikkaa, joka voisi osoittaa, että ne eivät pystyisi riidanalaisen päätöksen
perustelujen pohjalta saamaan tietoonsa tai ymmärtämään komission tämän päätelmän taustalla olleiden perustelujen ulottuvuutta
ja kiistämään päätelmän asianmukaisuutta unionin yleisessä tuomioistuimessa ja että unionin yleinen tuomioistuin ei voisi
tässä harjoittaa sille kuuluvaa laillisuusvalvontaa. Edellä 268 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa esitetystä seuraa päinvastoin,
että riidanalaisen päätöksen perustelujen perusteella tällainen laillisuusvalvonta on täysin mahdollista. Bouygues-yritykset
eivät etenkään voi perustellusti väittää, ettei komissio olisi oikeudellisesti riittävällä tavalla perustellut päätelmäänsä,
jonka mukaan heinäkuusta 2002 alkaen annetut ilmoitukset eivät sisältäneet valtion varojen siirtoa, vaikka useat hallinnollisen
menettelyn aikana esitetyt oikeudelliset tutkimukset osoittivat päinvastaista, sillä nämä komission perustelut on esitetty
riidanalaisen päätöksen 214–219 perustelukappaleessa.
Lisäksi on todettava, että edellä 177–181 kohdassa tiivistetysti esitettyjen Bouygues-yritysten väitteiden tarkoituksena on
tosiasiassa kiistää se, että komissio olisi toiminut asianmukaisesti kieltäytyessään luonnehtimasta heinäkuusta 2002 alkaen
annettuja ilmoituksia valtiontueksi, eikä väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat EY 253 artiklassa tarkoitetulla
tavalla puutteelliset.
Näin ollen myös nyt tarkasteltavan kanneperusteen toinen osa ja sitä kautta koko Bouygues-yritysten toinen kanneperuste on
hylättävä.
Bouygues-yritysten esittämä vaatimus riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisesta on siis hylättävä kokonaisuudessaan,
eikä FT:n väliintulijana asiassa T‑450/04 esittämien vaatimusten tutkimatta jättämistä koskevia väitteitä ole tarpeen tutkia.
Kaiken edellä esitetyn perusteella riidanalaisen päätöksen 1 artikla on kumottava Ranskan tasavallan ja FT:n esittämässä toisessa
ja kolmannessa kanneperusteessa toteaman lainvastaisuuden vuoksi.
II
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
Koska riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumotaan Ranskan tasavallan ja FT:n asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 esittämien kanneperusteiden
perusteella, ne vaatimukset, joita edellä mainitut kantajat ja Bouygues-yritykset esittivät asiassa T‑450/04 sekä AFORS asiassa
T‑456/04 ja joissa vaaditaan kumoamaan saman päätöksen 2 artikla, jossa todetaan, ettei 1 artiklassa tarkoitettua tukea ole
tarpeen periä takaisin, ovat menettäneet kohteensa.
Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisella asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 nostettujen kanteiden seurauksena on nimittäin
erga omnes -oikeusvaikutus, joka antaa sille ehdottoman oikeusvoiman (yhdistetyt asiat C‑442/03 P ja C‑471/03 P, P&O European
Ferries (Vizcaya) ja Diputación Foral de Vizcaya v. komissio, tuomio 1.6.2006, Kok., s. I‑4845, 43 kohta sekä yhdistetyt asiat
T‑265/04, T‑292/04 ja T‑504/04, Tirrenia di Navigazione ym. v. komissio, tuomio 4.3.2009, 159 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Tästä kumoamisesta seuraa, että riidanalaisen päätöksen 1 artiklaan sisältyvä toteamus yhteismarkkinoille soveltumattoman
tuen olemassaolosta poistuu taannehtivasti. Näin ollen saman päätöksen 2 artiklaan sisältyvä ilmoitus tuen takaisin perimättä
jättämisestä menettää sekin kohteensa taannehtivasti.
Kuten asianosaiset yksimielisesti totesivat istunnossa vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämään kysymykseen,
mikä on kirjattu istunnon pöytäkirjaan, ei näin ollen ole enää tarpeen lausua Ranskan tasavallan, FT:n, Bouygues-yritysten
ja AFORS:n esittämistä riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevista vaatimuksista eikä arvioida näiden kantajien
vaatimustensa tueksi esittämien perusteiden ja väitteiden paikkansapitävyyttä.

Oikeudenkäyntikulut
I
Yleistä
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Työjärjestyksen 87 artiklan 6 kohdassa määrätään, että jos lausunnon antaminen asiassa raukeaa, unionin yleinen tuomioistuin
määrää oikeudenkäyntikuluista harkintansa mukaan.
Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen ja kolmannen alakohdan mukaan on yhtäältä niin, että jäsenvaltiot, jotka
ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja toisaalta niin, että unionin yleinen tuomioistuin
voi määrätä, että väliintulijan on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.
II
Asiat T‑425/04 ja T‑444/04
Koska komissio on asioissa T‑425/04 et T‑444/04 hävinnyt asianosainen ja koska näissä asioissa esitetty riidanalaisen päätöksen
2 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus, josta ei enää ole tarpeen lausua, oli luonteeltaan toisarvoinen, komissio on velvoitettava
vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan sekä korvaamaan Ranskan tasavallan ja FT:n oikeudenkäyntikulut.
Bouygues-yritykset on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen
alakohdan mukaisesti.
III
Asia T‑450/04
Koska Bouygues-yritykset hävisivät riidanalaisen päätöksen 1 artiklan kumoamisvaatimuksensa ja koska lausunnon antaminen niiden
kyseisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevasta vaatimuksesta raukeaa, ne on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan
sekä korvaamaan puolet komission oikeudenkäyntikuluista. Komission on vastattava puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan.
Ranskan tasavalta on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen
alakohdan mukaisesti.
FT on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti.
IV
Asia T‑456/04
Koska lausunnon antaminen riidanalaisen päätöksen 2 artiklan kumoamista koskevasta vaatimuksesta raukeaa, AFORS ja komissio
on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Ranskan tasavalta on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen
alakohdan mukaisesti.
FT on velvoitettava vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto)
on ratkaissut asiat seuraavasti:
1)
Valtiontuesta, jonka Ranska on myöntänyt France Télécomille, 2.8.2004 tehdyn komission päätöksen 2006/621/EY 1 artikla kumotaan.
2)
Päätöksen 2006/621 2 artiklan kumoamisvaatimuksista ei ole enää tarpeen lausua.
3)
Asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 Euroopan komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan sekä
Ranskan tasavallan että France Télécom SA:n oikeudenkäyntikulut.
4)
Asioissa T‑425/04 ja T‑444/04 Bouygues SA ja Bouygues Télécom SA vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
5)
Asiassa T‑450/04 Bouygues ja Bouygues Télécom vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja ne velvoitetaan korvaamaan puolet
komission oikeudenkäyntikuluista.
6)
Asiassa T‑450/04 komissio vastaa puolesta omia oikeudenkäyntikulujaan.
7)
Asiassa T‑456/04 Association française des opérateurs de réseaux et services de télécommunications (AFORS Télécom) ja komissio
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
8)
Asioissa T‑450/04 ja T‑456/04 Ranskan tasavalta ja France Télécom vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Azizi
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Julistettiin Luxemburgissa 21 päivänä toukokuuta 2010.
E. Coulon

J. Azizi
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Asian tausta
I  France Télécomin taloudellinen tilanne ajanjaksolla 2001–2004
II  Hallinnollinen menettely
III  Riidanalainen päätös
A  Riidanalaisen päätöksen tiedoksi antaminen
B  Riidanalaisen päätöksen päätösosa
C  Komission toteamukset FT:n taloudellisesta tilanteesta kesäkuun 2002 ja maaliskuun 2003 välisenä aikana
D  Riidanalaisen päätöksen kohde
E  EY 87 artiklan 1 kohdan ja asiantuntevaa yksityistä markkinataloussijoittajaa koskevan periaatteen soveltaminen
F  Kyseisen tuen soveltuvuus yhteismarkkinoille
G  Kyseisen tuen takaisin periminen
Menettely ja asianosaisten vaatimukset
I  Asiat T‑425/04 ja T‑444/04
II  Asia T‑450/04
III  Asia T‑456/04
IV  Prosessinjohtotoimet, asioiden siirtäminen laajennetun ratkaisukokoonpanon käsiteltäviksi ja asioiden yhdistäminen
V  Suullinen käsittely
Oikeudellinen arviointi
I  Riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
A  Asioissa T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ja T‑456/04 esitetyt oikeudenkäyntiväitteet
1.  Asianosaisten lausumat
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  Alustavat huomautukset
b)  Ranskan tasavallan ja FT:n intressi saada riidanalaisen päätöksen 1 artikla kumottua
c)  Bouygues-yritysten oikeussuojan tarve riidanalaisen päätöksen 1 artiklan osalta
d)  AFORS:n esittämäksi väitetyn, riidanalaisen päätöksen 1 artiklaa koskevan kumoamisvaatimuksen tutkittavaksi ottaminen
B  Riidanalaisen päätöksen 1 artiklan lainmukaisuus
1.  Asianosaisten lausumat
a)  Yhteenveto kumoamisperusteista
b)  Ranskan tasavallan ja FT:n väitteet
Alustava huomautus
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä toinen kanneperuste
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä kolmas kanneperuste
Ranskan tasavallan ja FT:n täydentävät väitteet asian T‑450/04 väliintulijoina sekä vastauksissa unionin yleisen tuomioistuimen
esittämiin kirjallisiin kysymyksiin
c)  Bouygues-yritysten väitteet
Bouygues-yritysten esittämä ensimmäinen kanneperuste
Bouygues-yritysten esittämä toinen kanneperuste
d)  Komission väitteet
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen ensimmäinen osa
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämän toisen kanneperusteen toinen osa
Ranskan tasavallan ja FT:n esittämä kolmas kanneperuste
–  12.7.2002 annettuun ilmoitukseen liittyvä ilmeinen arviointivirhe
–  Asiantuntevaa yksityistä sijoittajaa koskevan perusteen sovellettavuuteen liittyvä ilmeinen arviointivirhe
–  Ranskan valtion toimintaan asiantuntevana sijoittajana liittyvä ilmeinen arviointivirhe
Bouygues-yritysten esittämä ensimmäinen kanneperuste
–  Bouygues-yritysten väitteet
–  FT:n väitteet väliintulijana
Bouygues-yritysten esittämä toinen kanneperuste
Komission täydentävät väitteet vastauksena unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kirjallisiin kysymyksiin
2.  Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
a)  EY 87 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu tuen käsite
b)  Heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista ja osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta koituneen edun olemassaolo
Alustavat huomautukset
Heinäkuusta 2002 alkaen annetuista ilmoituksista johtuva etu
Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta aiheutuva etu
c)  Valtion varojen siirron olemassaolo
Alustavat huomautukset
Heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin liittyvä valtion varojen siirto
Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettuun ilmoitukseen ja osakaslainasopimuksesta 20.12.2002 tehtyyn tarjoukseen
liittyvä valtion varojen siirto
–  Alustavat huomautukset
–  Osakaslainaa koskevasta suunnitelmasta 4.12.2002 annettu ilmoitus
–  Osakaslainasopimuksesta 20.12.2002 tehty tarjous
–  Heinäkuusta 2002 alkaen annettuihin ilmoituksiin ja joulukuun 2002 toimenpiteisiin liittyvä valtion varojen siirto
d)  Bouygues-yritysten toinen kanneperuste, joka koskee EY 253 artiklan vastaista perustelujen ristiriitaisuutta ja puutteellisuutta
II  Riidanalaisen päätöksen 2 artiklaa koskeva kumoamisvaatimus
Oikeudenkäyntikulut
I  Yleistä
II  Asiat T‑425/04 ja T‑444/04
III  Asia T‑450/04
IV  Asia T‑456/04
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.