CELEX: 62003CJ0169
Personu brīva pārvietošanās
Darba ņēmēji
Ienākuma nodoklis
Pienākums maksāt nodokli daļējā apmērā nodokļa maksātājam, kas nenozīmīgu daļu no saviem ienākumiem gūst vienā dalībvalstī un dzīvo citā dalībvalstī

Ar 2003. gada 10. aprīļa rīkojumu, kas Tiesas kancelejā iesniegts 14. aprīlī,
Regeringsrätten
atbilstoši EKL 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par to, kā interpretēt EKL 39. pantu, lai uzzinātu, vai Zviedrijas
tiesību akti par īpaša ienākuma nodokļa iekasēšanu no ārvalstīs dzīvojošām personām noteiktos gadījumus ir pretrunā ar šo
pantu.
Šis jautājums tika uzdots saistībā ar prāvu starp Valentina kungu un
Rikskatteverket
(Galveno Nodokļu un finanšu dienestu).

Atbilstošās tiesību normas, pamata prāva un prejudiciālais jautājums
Valentina kungs, kas ir Vācijas pilsonis, pamata prāvas faktu norises laikā dzīvoja Vācijā, kur viņš studēja. Lai segtu uzturēšanās
un ikdienas izdevumus, viņa vecāki katru mēnesi viņam pārskaitīja summu DEM 650 apmērā, viņš saņēma arī Vācijas valsts stipendiju
DEM 350 apmērā mēnesī. Saskaņā ar Vācijas nodokļu tiesībām šīs summas nebija apliekamas ar ienākuma nodokli.
No 1996. gada 3. līdz 25. jūlijam Valentina kungs kā algots praktikants strādāja Zviedrijas baznīcā. Šajā sakarā viņš no 1996.
gada 1. jūlija līdz 20. augustam uzturējās Zviedrijā. Šī baznīca viņam kā praktikantam maksāja SEK 8 724.
Par šo summu Valentina kungs Zviedrijas finanšu iestādēm iesniedza pieteikumu par atbrīvojumu no ienākuma nodokļa. Šo pieteikumu
finanšu iestādes noraidīja, norādot, ka saskaņā ar
"Lagen (1991:586) om särskild inkomstskatt för utomlands bosatta"
(likumu par īpašu ienākuma nodokli ārvalstīs dzīvojošām personām, turpmāk tekstā – "SINK likums"), ar kuru noregulēts pienākums
maksāt ienākuma nodokli daļējā apmērā, attiecīgā summa ir apliekama ar ienākuma nodokli 25 % apmērā.
SINK likums ir piemērojams ārvalstīs dzīvojošām personām, kas gūst ienākumus, īslaicīgi uzturoties Zviedrijā, un kuru uzturēšanās
ilgums nepārsniedz sešus mēnešus gadā. Šādā gadījumā tiek piemērots nodoklis, ko iekasē ienākumu gūšanas vietā, un nepastāv
tiesības atvilkt nodokļus, pamatojoties uz personisko nodokļa maksātāja stāvokli. Turpretī īpašā ienākuma nodokļa likme ir
zemāka nekā parastā ienākuma nodokļa likme, kas ir progresīva un atbilstoši iesniedzējtiesas teiktajam ir apmēram 30 %.
Personām, kas Zviedrijā gada ietvaros dzīvo ilgāk nekā sešus mēnešus un uz kurām attiecas vispārējais ienākuma nodokļa režīms
(pilna apmēra maksātāji), ir tiesības uz bāzes atlaidi, kas attiecīgajā gadā ir SEK 8 600. Pilnā apmērā šī atlaide attiecas
tikai uz tiem nodokļa maksātājiem, kas Zviedrijā dzīvojuši visu finanšu gadu. Personām, kas Zviedrijā dzīvojušas mazāk par
gadu, bet vairāk par sešiem mēnešiem, atlaide ir piemērojama proporcionāli mēnešu, kurus tās uzturējušās, skaitam.
Valentina kungs uzskata, ka fakts, ka nodokļa atlaide attiecas tikai uz pilna apmēra maksātājiem, nevis uz daļēja apmēra maksātājiem,
ir ar EKL 39. pantu aizliegta diskriminācija.

Länsrätten i Norbottens län
(Zviedrija), kas izskatīja lietu pirmajā instancē, Valentina kunga prasību apmierināja. Šis lēmums tika atcelts, pamatojoties
uz apelāciju, ko iesniedza
Kammarrätten i Sundsvall
(Zviedrija) finanšu iestādes, un Valentina kungs to pārsūdzēja
Regeringsrätten
. Tā kā šai tiesai ir šaubas par to, vai strīdīgās tiesību normas ir pretrunā ar EKL 39. pantu, tā nolēma apturēt tiesvedību
un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
"Vai EKL 39. pants ir interpretējams tādējādi, ka tas iestājas pret dalībvalsts tiesību normām, saskaņā ar kurām uz fizisku
personu, kurai šajā valstī nav fiskālās rezidences, bet kura, veicot darbu, tur gūst ienākumus (pienākums maksāt nodokli daļējā
apmērā), ir attiecināms nodoklis, ko iekasē ienākumu gūšanas vietā, kas neparedz nekādu bāzes atlaidi vai citas atlaides,
vai citus uz maksātāja personisko stāvokli balstītus atskaitījumus, kamēr šajā pašā valstī dzīvojošām personām ir tiesības
uz šādām atlaidēm vai atskaitījumiem parastas ar ienākuma nodokli aplikšanas gadījumā attiecībā uz šajā dalībvalstī vai ārvalstīs
gūtiem ienākumiem (pienākums maksāt nodokli pilnā apmērā), ja pirmās minētās personas tiesību uz bāzes atlaižu neesamība tiek
ņemta vērā,
inter alia
, piemērojot nodokļa likmi, kas ir zemāka nekā likme, kas ir piemērojama nodokļu maksātājiem, kuriem šajā valstī atrodas nodokļu
maksātāju fiskālā rezidence?"
Par prejudiciālo jautājumu

Tiesai iesniegtie apsvērumi

Riksskatteverket
, kā arī Francijas un Somijas valdības, pamatojoties uz 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C-279/93
Schumacker
(
Recueil 1995
, I-225. lpp.), 1995. gada 11. augusta spriedumu lietā C-80/94
Wielockx
(
Recueil 1995
, I‑2493. lpp.) un 2003. gada 12. jūnija spriedumu lietā
Gerritse
(
Recueil 2003
, I‑5933. lpp.), uzsver, ka pamatota ir izšķiršana starp pilna apmēra un daļēja apmēra ienākuma nodokļa maksātājiem, jo šo
nodokļu maksātāju situācija nav salīdzināma ne, ņemot vērā viņu nodokļu avotus, ne nodokļu maksāšanas kapacitāti, ne arī viņu
personisko un ģimenes stāvokli. No Tiesas judikatūras izriet, ka nerezidenta personiskā nodokļu maksāšanas kapacitāte, kuru
veido viņa kopējie ienākumi un kas ir atkarīga no viņa personiskā un ģimenes stāvokļa, visvieglāk ir novērtējama tajā vietā,
kur atrodas viņa personisko un mantisko interešu centrs, kas vispārīgi atbilst attiecīgās personas parastās uzturēšanās vietai.
Tādējādi dotās atlaides nepiešķiršana nav atzīstama par diskriminējošu.

Riksskatteverket
uzskata, ka Valentina kungs nevar atsaukties uz to, ka viņa stāvoklis ir salīdzināms ar Zviedrijā dzīvojošām personām. Viņa
stāvoklis drīzāk ir salīdzināms ar tādu personu, kas daļu no gada ir dzīvojusi un strādājusi Zviedrijā un kurai var piešķirt
proporcionāla rakstura bāzes atlaidi. Dotā atlaide Valentina kungam tātad būtu piešķirama proporcionāli par diviem mēnešiem,
kuru laikā viņš uzturējās Zviedrijā, tomēr nav piešķirams pilnā apmērā.
Somijas valdība norāda uz to, ka būtu jānodrošina piemērojamo nodokļu tiesību konsekvence. Šai konsekvencei būtu pretrunā
tas, ja nodokļu maksātājam, kura ienākumiem nodokļa, ko iekasē ienākumu gūšanas vietā, ietvaros tiek piemērota noteikta nodokļa
likme, tiktu nodrošināta progresīvai aplikšanai ar nodokli raksturīga atlaide. Nodokļu maksātājam, kas dzīvo ārvalstīs un
kam jāmaksā Zviedrijā kā avota nodoklis noteikts ienākuma nodoklis, būtu nepamatotas priekšrocības.
Valentina kungs un Komisija tomēr aizstāv viedokli, ka attiecīgās tiesību normas ietver diskrimināciju, kas aizliegta ar EKL
39. pantu, un bāzes atlaide šajā gadījumā ir piešķirama pilnā apmērā.
Komisija jo īpaši norāda uz iepriekš minētā
Schumacker
sprieduma 36. punktu, kur Tiesa ir nospriedusi, ka tādi principi, kā tie, kas minēti šī sprieduma 10. punktā, nav attiecināmi
uz gadījumu, kur nerezidentam valstī, kurā viņš dzīvo, nav nekādi ievērojami ienākumi un viņa ar nodokli apliekamie ienākumi
būtībā attiecas uz darbību, ko viņš veic valstī, kurā viņš strādā, tā, ka valsts, kur viņš dzīvo, nevar viņam nodrošināt priekšrocības,
ievērojot viņa personisko un ģimenes stāvokli. Šie apsvērumi attiecas arī uz doto gadījumu.



Tiesas atbilde
No Tiesas judikatūras izriet, ka attiecībā uz tiešajiem nodokļiem rezidentu un nerezidentu stāvoklis valstī faktiski nav salīdzināms,
jo ienākumi, ko nerezidents gūst vienas valsts teritorijā, vairumā gadījumu ir tikai daļa no kopējiem ienākumiem, kas koncentrēti
viņa dzīvesvietā, un personiskā nerezidenta nodokļu maksāšanas kapacitāte, ievērojot viņa kopējos ienākumus, kā arī personiskās
attiecības un ģimenes stāvokli, visvieglāk ir novērtējama tajā vietā, kur atrodas viņa personisko un mantisko interešu centrs,
kas vispārīgi atbilst attiecīgās personas parastajai uzturēšanās vietai (iepriekš minētais
Schumacker
spriedums, 31. un 32. punkts; 1999. gada 14. septembra spriedums lietā C-319/97
Gschwind
,
Recueil 1999
, I-5451. lpp., 22. punkts; 2000. gada 16. maija spriedums lietā C‑87/99
Zurstrassen
,
Recueil 2000
, I-3337. lpp., 21. punkts, un iepriekš minētais
Gerritse
spriedums, 43. punkts).
Ja dalībvalsts nerezidentam nepiešķir zināmas nodokļu priekšrocības, ko tā nodrošina rezidentam, tad vispārīgi, ievērojot
objektīvu atšķirību starp rezidenta un nerezidenta stāvokli attiecībā uz ienākumu avotu, kā arī attiecībā uz personisko nodokļu
maksāšanas kapacitāti un personiskajām attiecībām un ģimenes stāvokli, šāda rīcībā nav diskriminējoša (iepriekš minētais
Schumacker
spriedums, 34. punkts,
Gschwind
spriedums, 23. punkts, un
Gerritse
spriedums, 44. punkts).
Tomēr Tiesa ir nospriedusi, ka ir spēkā citi noteikumi gadījumā, kur nerezidentam savā dzīvesvietas valstī nav vērā ņemami
ienākumi un viņa ar nodokli apliekamos ienākumus viņš būtībā gūst no darbības, kuru viņš veic valstī, kurā viņš strādā tā,
ka valsts, kur viņš dzīvo, nevar viņam nodrošināt priekšrocības, ievērojot viņa personiskās attiecības un ģimenes stāvokli
(skat. iepriekš minēto
Schumacker
spriedumu, 36. punkts, un 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā C-385/00
de Groot
,
Recueil 2002
, I-11819. lpp., 89. punkts). Faktiski attiecībā uz nerezidenta gadījumu, kurš būtisku daļu no saviem ienākumiem gūst citā
dalībvalstī, nevis tajā, kur viņš dzīvo, diskriminācija pastāv tādējādi, ka netiek ņemts vērā viņa personiskais un ģimenes
stāvoklis ne valstī, kur viņš dzīvo, ne arī tur, kur viņš strādā (iepriekš minētais
Schumacker
spriedums, 38. punkts), neatkarīgi no tā, ka attiecībā uz īpašo ienākuma nodokli ir spēkā citas nodokļu likmes salīdzinājumā
ar parasto ienākuma nodokli.
Tieši tā tas ir arī pamata lietā, kas raksturīga ar to, ka Valentina kungs attiecīgo faktu norises laikā savas dzīvesvietas
valstī neguva nekādus ar nodokli apliekamus ienākumus, jo viņa vecāku veiktie maksājumi par ikmēneša izdevumiem un stipendija,
ko viņš saņēma no Vācijas valsts, atbilstoši šīs valsts nodokļu tiesībām nav ar nodokli apliekams ienākums.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai bāzes atlaide atspoguļo faktu, ka tiek ievērots nodokļa maksātāja personiskais un ģimenes
stāvoklis, Tiesa nosprieda, ka ar nodokli neapliekamais minimums (
Grundfreibetrag
) saskaņā ar vācu tiesībām kalpo sociāliem mērķiem, jo šādi iespējams nodokļa maksātājam nodrošināt eksistences minimumu,
kas nav apliekams ar ienākuma nodokli (iepriekš minētais
Gerritse
spriedums, 48. punkts). No lietas materiāliem neizriet neviens iemesls citādi vērtēt bāzes atlaidi saskaņā ar Zviedrijas
tiesībām.
No tā izriet, ka saskaņā ar EKL 39. pantu pastāv aizliegta diskriminācija, jo šī atlaide netiek nodrošināta daļēja apjoma
nodokļa maksātājiem, kas savas dzīvesvietas valstī negūst ar nodokli apliekamus ienākumus.
Arguments, kas saistīts ar faktu, ka, piešķirot nodokļu atlaidi nerezidentam, tiek apdraudēta nodokļu konsekvence, jo Zviedrijas
tiesībās pastāv tiešs sakars starp personiskā, kā arī ģimenes stāvokļa ievērošanu un tiesībām pilnīgi un progresīvā veidā
aplikt ar nodokli rezidenta ienākumu visā pasaulē, nav pieņemams. Faktiski tādā situācijā kā pamata lietā dzīvesvietas valsts
var neievērot attiecīgās personas personisko un ģimenes stāvokli, ja nepastāv nodokļu apgrūtinājums. Šādā gadījumā Kopienu
pamatprincipa prasība ir vienlīdzīga attieksme, kur ārvalstnieka – nerezidenta personiskās attiecībās un ģimenes stāvoklis
valstī, kur viņš strādā, tiek ievērots tādā pašā veidā kā pilsoņa – rezidenta stāvoklis un viņam tiek nodrošinātas tādas pašas
nodokļu priekšrocības (skat. iepriekš minēto
Schumacker
spriedumu, 41. punkts).
Izšķiršana starp rezidentiem un nerezidentiem, par ko runāts pamata lietā, tādējādi nav attaisnojama ar nepieciešamību nodrošināt
piemērojamo nodokļu tiesību normu konsekvenci (skat. līdzīgu situāciju iepriekš minētajā
Schumacker
spriedumā, 42. punkts).
Turklāt Valentina kungam netiktu piešķirtas nepamatotas priekšrocības, ja šajā gadījumā viņam tiktu nodrošināts tāda pati
nodokļa atlaide, kāda tiek nodrošināta personām, kuras visu finanšu gadu uzturas Zviedrijā, jo viņam savas dzīvesvietas dalībvalstī
nav ar nodokli apliekamu ienākumu resursu, kas viņam šajā valstī piešķirtu tiesības uz līdzīgas atlaides nodrošinājumu.
Uz uzdoto jautājumu tādējādi ir jāatbild, ka EKL 39. pants iestājas pret tādiem dalībvalsts tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem
fiziskas personas, kurām šajā valstī nav fiskālās rezidences, bet kuras, veicot darbu, tur gūst ienākumus,
–        ir pakļautas nodoklim, ko iekasē ienākumu gūšanas vietā un kas neparedz bāzes atlaidi vai citas atlaides sakarā ar personisko
nodokļa maksātāja stāvokli,
–        kamēr šajā pašā valstī dzīvojošām personām ir tiesības uz šādām atlaidēm vai atskaitījumiem parastas ar ienākuma nodokli aplikšanas
gadījumā attiecībā uz šajā dalībvalstī vai ārvalstīs gūtiem ienākumiem,
–        ja nerezidenti valstī, kur tiek piemērots nodoklis, savā dzīvesvietā gūst tikai tādus ienākumus, kas pēc savas būtības nav
apliekami ar ienākuma nodokli.

Par tiesāšanās izdevumiem
Izdevumi, kas radušies Francijas un Somijas valdībai, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi.
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (pirmā palāta),
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 2003. gada 10. aprīļa rīkojumu iesniedza
Regeringsrätten
, nospriež:
EKL 39. pants iestājas pret tādiem dalībvalsts tiesību aktiem, saskaņā ar kuriem fiziskas personas, kurām šajā valstī nav
fiskālās rezidences, bet kuras, veicot darbu, tur gūst ienākumus,
–
ir pakļautas nodoklim, ko iekasē ienākumu gūšanas vietā un kas neparedz bāzes atlaidi vai citas atlaides, vai citus uz maksātāja
personisko stāvokli balstītus atskaitījumus,
–
kamēr šajā pašā valstī dzīvojošām personām ir tiesības uz šādām atlaidēm vai atskaitījumiem parastas ar ienākuma nodokli aplikšanas
gadījumā attiecībā uz šajā dalībvalstī vai ārvalstīs gūtiem ienākumiem,
–
ja nerezidenti valstī, kur tiek piemērots nodoklis, savā dzīvesvietā gūst tikai tādus ienākumus, kas pēc savas būtības nav
apliekami ar ienākuma nodokli.
Janns
La Pergola
fon Bārs
Silva de Lapuerta

Lēnartss
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 1. jūlijā.
Sekretārs

Pirmās palātas priekšsēdētājs
R. Grass

P. Janns
*
Tiesvedības valoda –  zviedru.