CELEX: 62002CJ0004
Socialpolitik
mandlige og kvindelige arbejdstagere
lige løn
anvendeligheden af EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143 EF), af artikel 141, stk. 1 og 2, EF og af direktiv 86/378/EØF eller af direktiv 79/7/EØF
begrebet »løn«
pensionsordning for tjenestemænd
beregning af alderspension for tjenestemænd på deltid
forskellig behandling i forhold til arbejdstagere på fuld tid
indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn
betingelser for at forskelsbehandlingen eventuelt kan begrundes i hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn
protokol ad EF-traktatens artikel 119 (nu protokol ad artikel 141 EF)
tidsmæssige virkninger

Ved kendelser af 12. november 2001, indgået til Domstolen henholdsvis den 9. januar 2002 i sag C-4/02, og den 10. januar 2002
i sag C-5/02, har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i medfør af artikel 234 EF forelagt elleve præjudicielle spørgsmål
vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143
EF), af protokollen ad EF-traktatens artikel 119, der ved traktaten om Den Europæiske Union er knyttet som bilag til EF-traktaten
(nu protokollen ad artikel 141 EF), af artikel 141, stk. 1 og 2, EF, af Rådets direktiv 79/7/EØF af 19. december 1978 om gradvis
gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder med hensyn til social sikring (EFT 1979 L 6, s. 24) og af
Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for
de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger (EFT L 225, s. 40), som ændret ved Rådets direktiv 96/97/EF af 20. december
1996 (EFT 1997 L 46, s. 20, herefter »direktiv 86/378«) samt af Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrden
i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn (EFT 1998 L 14, s. 6).
Spørgsmålene er blevet rejst dels under en sag anlagt af Hilde Schönheit mod byen Frankfurt am Main (sag C-4/02), dels under
en sag anlagt af Silvia Becker mod delstaten Hessen (sag C-5/02) vedrørende fastsættelsen af sagsøgernes pensionsrettigheder.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelserne
EF-traktaten
EF-traktatens artikel 119, stk. 1 og 2, bestemmer:
»Hver medlemsstat gennemfører i løbet af første etape og opretholder derefter princippet om lige løn til mænd og kvinder for
samme arbejde.
Ved »løn« forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som følge
af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.«
Siden den 1. maj 1999, hvor Amsterdam-traktaten trådte i kraft, har artikel 141 EF haft følgende ordlyd:
»1. Hver medlemsstat gennemfører princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde eller arbejde af samme værdi.
2. Ved løn forstås i denne artikel den almindelige grund- eller minimumsløn og alle andre ydelser, som arbejdstageren som
følge af arbejdsforholdet modtager fra arbejdsgiveren direkte eller indirekte i penge eller naturalier.
[...]«
Artikel 141, stk. 1, og stk. 2, første afsnit, EF er således i det væsentlige identiske med traktatens artikel 119, stk. 1
og 2.
Protokollen ad artikel 141 EF bestemmer:
»Med henblik på anvendelsen af traktatens artikel 141 skal ydelser i medfør af en erhvervstilknyttet social sikringsordning
ikke anses for løn, hvis og i det omfang de kan henføres til beskæftigelsesperioder, der ligger forud for den 17. maj 1990,
undtagen for arbejdstagere eller deres ydelsesberettigede pårørende, der inden denne dato har anlagt søgsmål eller indbragt
en dertil svarende klage i overensstemmelse med den relevante nationale ret.«
Protokollen ad artikel 141 EF er, bortset fra at henvisningen til traktatens artikel 119 er erstattet med en henvisning til
artikel 141 EF, identisk med protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, der er
knyttet som bilag til traktaten om Den Europæiske Union af 7. februar 1992 (herefter »protokol nr. 2«).
Direktiv 79/7
Direktiv 79/7 finder i henhold til artikel 3, stk. 1, litra a), anvendelse på lovbestemte ordninger, der sikrer beskyttelse
mod forskellige risici, herunder alderdom.
Artikel 4, stk. 1, i direktiv 79/7 har følgende ordlyd:
»Princippet om ligebehandling indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte
eller indirekte, under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:
–
anvendelsesområdet for ordningerne samt betingelserne for adgang til disse
–
bidragspligt og beregning af bidrag
–
beregningen af ydelserne, herunder ægtefælle- eller forsørgertillæg, og betingelserne for varigheden og bevarelsen af retten
til ydelserne.«
Direktiv 86/378
Artikel 2, stk. 1, i direktiv 86/378, bestemmer:
»Ved »erhvervstilknyttede sikringsordninger« forstås ordninger, der ikke er omfattet af direktiv 79/7/EØF, og som har til
formål at sikre arbejdere, uanset om de er lønmodtagere eller selvstændige erhvervsdrivende, inden for en virksomhed eller
en gruppe af virksomheder, inden for en erhvervsgren eller inden for en faglig eller tværfaglig branche, ydelser, som skal
supplere ydelserne fra de lovbestemte sociale sikringsordninger eller træde i stedet for disse, uanset om medlemskab af disse
ordninger er obligatorisk.«
Det bestemmes i artikel 4 i direktiv 86/378:
»Dette direktiv finder anvendelse:
a)
på erhvervstilknyttede ordninger, der sikrer beskyttelse mod følgende risici:
[...]
–
alderdom, også i tilfælde af førtidspensionering
[...]«
Artikel 5, stk. 1, i direktiv 86/378 bestemmer:
»Under betingelserne som fastsat i de efterfølgende bestemmelser indebærer princippet om ligebehandling, at der ikke må finde
nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte, blandt andet under henvisning til ægteskabelig
eller familiemæssig stilling, især for så vidt angår:
[...]
–
beregningen af ydelserne, [...]«
I artikel 6, stk. 1, i direktiv 86/378 hedder det:
»Bestemmelser, der er i modstrid med princippet om ligebehandling, er bestemmelser, som direkte eller indirekte, navnlig ved
henvisning til ægteskabelig eller familiemæssig stilling, er baseret på kønnet for så vidt angår fastsættelse af:
[...]
h)
forskellige ydelsesniveauer, undtagen i det omfang det er nødvendigt som følge af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige
for de to køn i forbindelse med bidragsdefinerede ordninger.
For så vidt angår ordninger, der er funderede og ydelsesdefinerede, kan visse elementer (som bilaget indeholder eksempler
på) være uens, såfremt de uens beløb skyldes anvendelsen af aktuarmæssige faktorer, der er forskellige for de to køn, ved
iværksættelsen af finansieringen af ordningen.0
[...]«
Direktiv 97/80
Artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80 har følgende ordlyd:
»Ifølge det i stk. 1 omhandlede ligebehandlingsprincip er der tale om indirekte forskelsbehandling, når en bestemmelse, et
kriterium eller en praksis, der tilsyneladende er neutral(t), stiller et væsentligt større antal personer af det ene køn ringere,
medmindre denne bestemmelse, dette kriterium eller denne praksis er hensigtsmæssig(t) og nødvendig(t) og kan begrundes i objektive
ikke-kønsrelaterede faktorer.«
Artikel 4 i direktiv 97/80 bestemmer:
»1. Medlemsstaterne træffer i overensstemmelse med deres nationale retssystemer de nødvendige foranstaltninger for at sikre,
at når personer, der betragter sig som krænket, fordi ligebehandlingsprincippet ikke er anvendt over for dem, over for en
domstol eller en anden kompetent myndighed fremfører faktiske omstændigheder, som giver anledning til at formode, at der har
været tale om direkte eller indirekte forskelsbehandling, påhviler det indklagede at bevise, at ligebehandlingsprincippet
ikke er blevet krænket.
2. Dette direktiv er ikke til hinder for, at medlemsstaterne indfører regler for bevisførelse, der er gunstigere for klager.
3. Medlemsstaterne kan undlade at anvende stk. 1 i sager, hvor det påhviler en domstol eller den kompetente instans at undersøge
sagens faktiske omstændigheder.«
De nationale bestemmelser
Ved Fünftes Gesetz zur Änderung dienstrechtlicher Vorschriften (femte lov om ændring af de tjenesteretlige bestemmelser)
af 25. juli 1984 (BGBl. I, s. 998, herefter »1984-ændringsloven«) blev der i § 14 – med overskriften »Pensionens størrelse«
– i Gesetz über die Versorgung der Beamten und Richter in Bund und Ländern (lov om pension til tjenestemænd og dommere på
forbundsplan og i delstaterne) af 24. august 1976 (BGBl. I, s. 3839, herefter »BeamtVG«) indført et pensionsnedslag, som i
henhold til § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, finder anvendelse på tjenestemænd, der har haft orlov uden løn eller nedsat
arbejdstid af familiepolitiske grunde eller i henhold til lovgivningen om særlige orlovsordninger (herefter »pensionsnedslaget«).
BeamtVG’s § 14, stk. 1, som affattet ved 1984-ændringsloven, der var gældende fra den 1. august 1984 til den 31. december
1991 (herefter »den gamle udgave af BeamtVG’s § 14«) har følgende ordlyd:
»Pensionsbeløbet andrager 35% for de første ti pensionsgivende tjenesteår, og stiger med 2% for hvert yderligere tjenesteår
indtil det tilbagelagte 25. tjenesteår, og stiger derefter med 1% af den pensionsgivende tjenestetid indtil maksimumssatsen
på 75% [...]; ved deltidsbeskæftigelse, nedsat arbejdstid eller orlov nedsættes den pensionssats, der fremkommer uden hensyntagen
til de nævnte fritagelser fra tjenesten ifølge første led ─ forud for anvendelsen af maksimumssatsen ─ svarende til forholdet
mellem den pensionsgivende tjenestetid og den tjenestetid, der ville være tilbagelagt som pensionsgivende tjenestetid, såfremt
disse tjenestefritagelser ikke havde fundet sted [...] dog ikke til under 35% og ikke til over 75% [...]«
Det pensionsnedslag, der indførtes ved 1984-ændringsloven, og som fandt anvendelse på den degressive pensionstabel i den gamle
udgave af BeamtVG’s § 14, blev ophævet ved § 14, nr. 16, i Fünftes Gesetz zur Änderung besoldungsrechtliger Vorschriften (femte
lov om ændring af lønbestemmelser) af 28. maj 1990, der trådte i kraft den 1. januar 1992 (BGBl. I, s. 967, herefter »1990-ændringsloven
om lønforhold«).
Den degressive pensionstabel i den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 er blevet erstattet af en lineær pensionsordning.
BeamtVG’s § 14 med overskriften »Pensionens størrelse« er således i den affattelse, der har været gældende siden den 1. januar
1992 (herefter »den nye udgave af BeamtVG’s § 14«), affattet som følger:
»1) Pensionen udgør 1,875% af den pensionsgivende løn for hvert års pensionsgivende ansættelse [...], dog i alt højst 75%
[...]«
BeamtVG’s § 85 med overskriften »Pensionssats for tjenestemænd ansat pr. 31. december 1991« er i henhold til 1990-ændringsloven
om lønforhold, affattet som følger:
»1)
Såfremt tjenestemandsforholdet [...] allerede bestod pr. 31. december 1991, bevares ret til den pensionssats, der var opnået
pr. denne dato. Beregningen af den pensionsgivende tjenestetid og pensionssatsen sker da på grundlag af den indtil den 31.
december 1991 gældende lovgivning; § 14, stk. 1, 1. pkt., andet og tredje led, finder herved ikke anvendelse. Den pensionssats,
der fremkommer ved anvendelse af bestemmelsens første og andet punktum, stiger med 1% af den pensionsgivende løn indtil højst
75% for hvert år, der tilbagelægges som pensionsgivende tjenestetid fra den 1. januar 1992 i henhold til den for dette tidspunkt
gældende lovgivning; [...]
[...]
4)
Den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af stk. 1, 2 eller 3, lægges til grund for beregningen af pensionsbeløbet,
såfremt den er højere end den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af nærværende lov på den samlede pensionsgivende
tjenestetid. Den pensionssats, der fremkommer ved anvendelse af stk. 1, må ikke overstige den pensionssats, der ville følge
af anvendelsen af den indtil den 31. december 1991 gældende lovgivning.
[...]«
BeamtVG’s § 6 med overskriften »Ordinære pensionsgivende tjenesteperioder« er i den udgave, der blev offentliggjort den 16.
marts 1999 (BGBl. I, s. 322, s. 847 og s. 2033), affattet som følger:
»1)
Tjenesteperioder, som en tjenestemand har tilbagelagt fra det tidspunkt, hvor den pågældende første gang tiltrådte en stilling
som tjenestemand hos en offentligretlig institution på statens område, er pensionsgivende. Dette omfatter ikke perioder med
[...]
5.
orlov uden løn [...]
[...]
Perioder med deltidsbeskæftigelse er kun pensionsgivende svarende til forholdet mellem den nedsatte og den normale arbejdstid
[...]«
Tvisterne i hovedsagerne og de præjudicielle spørgsmål
Sag C-4/02
Hilde Schönheit, der er født den 12. juli 1939, blev den 1. april 1966 ansat som socialarbejder i byen Frankfurt am Main og
blev senere, fra den 1. januar 1984, ansat som tjenestemand.
Indtil den 30. juni 1992 arbejdede hun på fuld tid. I perioden fra den 1. juli 1992 til den 31. december 1995 arbejdede hun
på deltid. Efter et halvt års orlov uden løn fra den 1. januar 1996 til den 30. juni 1996 genoptog hun sit arbejde som deltidsbeskæftiget.
Hun fik senere, efter ansøgning, lov til at gå på førtidspension ved en afgørelse af 12. juli 1999, truffet af hendes arbejdsgiver.
Ved en afgørelse, der ligeledes blev truffet den 12. juli 1999, fastsatte byen Frankfurt am Main hendes pension til 65,80%
af hendes sidste pensionsgivende løn.
Pensionssatsen blev beregnet på følgende måde.
Først beregnede byen Frankfurt am Main Hilde Schönheits ordinære pensionsgivende tjenestetid (herefter »den faktiske tjenestetid«)
i henhold til BeamtVG’s § 6 og multiplicerede tjenestens længde med den sats på 1,875%, der var fastsat i den nye udgave af
BeamtVG’s § 14, hvilket gav en pensionssats på 56,99%.
Dernæst beregnede Hilde Schönheits arbejdsgiver efter beregningsmetoden i BeamtVG’s § 85, stk. 1, den pensionssats, som hun
i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 1. pkt., var berettiget til, fordi hun allerede forinden den 31. december 1991 var tjenestemand.
Denne beregningsmetode gav en pensionssats på 70,79%.
For det tredje beregnede Hilde Schönheits arbejdsgiver i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 2. pkt., den pensionssats, som
hun ville have kunnet få under anvendelse af de bestemmelser, der var gældende indtil den 31. december 1991, dvs. under anvendelse
af den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, herunder pensionsnedslaget. Arbejdsgiveren beregnede derfor først den pensionssats,
som Hilde Schönheit ville have været berettiget til, hvis hun ikke havde haft tjenestefri under sin ansættelse (herefter
»den fiktive pensionssats«), dvs. som om hun havde arbejdet på fuld tid i hele tjenesteperioden (herefter  »den fiktive tjenestetid«).
Denne fiktive tjenestetid ville have givet hende ret til en fiktiv pensionssats på 74%. Byen Frankfurt am Main reducerede
efterfølgende denne sats efter forholdet mellem den faktiske tjenestetid og den fiktive tjenestetid, hvilket gav en sats på
65,8%.
Det var denne sidste pensionssats, der fremgik af afgørelsen af 12. juli 1999, som blev truffet af byen Frankfurt am Main
i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 2. pkt., fordi denne sats var mindre end den sats, der var beregnet efter § 85, stk. 1.
Den 3. august 1999 klagede Hilde Schönheit over afgørelsen af 12. juli 1999, som fastsatte størrelsen af hendes pension.
Byen Frankfurt am Main afviste hendes klage ved afgørelse af 4. januar 2000.
Hilde Schönheit anlagde herefter sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main med påstand om annullation af de af byen Frankfurt
am Main trufne afgørelser af henholdsvis 12. juli 1999 og 4. januar 2000 om fastsættelse af hendes pensionsrettigheder. Hilde
Schönheit nedlagde endvidere påstand om, at pensionssatsen skulle fastsættes til mindst 70,79%.
I forelæggelseskendelsen har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main givet udtryk for, at pensionsnedslaget i henhold til den
gamle udgave af BeamtVG’s § 14, som de påklagede afgørelser har lagt til grund ved fastsættelsen af pensionssatsen for Hilde
Schönheit, er uforeneligt med artikel 141 EF, fordi det indebærer en for hende ufordelagtig indirekte forskelsbehandling på
grundlag af køn, som ikke er begrundet i objektive hensyn.
Den forelæggende ret har herved anført, at det omtvistede pensionsnedslag udelukkende bevirker en nedsættelse af pensionsbeløbet
for deltidsbeskæftigede, og at procentuelt betydeligt færre mænd end kvinder har deltidsbeskæftigelse i Hessens delstatsforvaltning.
Det fremgår således af officielle kilder vedrørende de personer, der direkte eller indirekte var ansat i delstaten Hessen,
i delstatens kommuner og kommunalforeninger, i 1993, at 92,05% af de deltidsbeskæftigede var kvinder. Ifølge andre officielle
kilder var der i 1996, ud af 150 007 ansatte i delstaten Hessen 33 260 deltidsbeskæftigede, hvoraf 29 236 var kvinder (87,9%)
og 4 024 mænd (12,1%).
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at der ikke foreligger nogen objektive hensyn, der kan begrunde en sådan forskelsbehandling.
En begrænsning af de offentlige udgifter, som var det formål, de offentlige myndigheder henviste til i forbindelse med indførelsen
af pensionsnedslaget, vil ifølge den forelæggende ret ikke kunne begrunde den omhandlede forskelsbehandling.
Bundesverwaltungsgerichts praksis går imidlertid imod nævnte fortolkning. Retten har i flere af sine seneste domme fastslået,
at en pro rata-nedsættelse af pensionen i tilfælde af deltidsbeskæftigelse eller orlov uden løn ikke er udtryk for en uberettiget
indirekte forskelsbehandling af kvinder. En sådan nedsættelse er objektivt begrundet i den omstændighed, at pensionen i sådanne
tilfælde er modydelse for en mindre arbejdsydelse.
Ifølge nævnte praksis gav den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, stk. 1, 1. pkt., andet led, blot mulighed for at korrigere for
den relative favorisering af tjenestemænd, der ikke havde fuldtidsbeskæftigelse, som fulgte af den degressive pensionstabel,
der var fastsat i den tidligere udgave af BeamtVG’s § 14.
Under disse omstændigheder er Verwaltungsgericht Frankfurt am Main af den opfattelse, at der hersker tvivl om fortolkningen
af de fællesskabsbestemmelser, der er af relevans for afgørelsen af hovedsagen, og har derfor ved kendelse af 12. november
2001 besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende ni præjudicielle spørgsmål:
»1)
Er ydelse af arbejdsophørspension i henhold til bestemmelserne i Beamtenversorgungsgesetz (den tyske lov om tjenestemandspensioner)
omfattet af EF-traktatens artikel 119, nu artikel 141, stk. 1 og 2, EF, sammenholdt med direktiv 86/378/EØF eller bestemmelserne
i direktiv 79/7/EØF?
2)
Er der ved ydelser i henhold til Beamtenversorgungsgesetz tale om en ordning som omhandlet i artikel 6, stk. 1, litra h),
i direktiv 86/378/EØF, således at der kan tages hensyn til aktuarmæssige faktorer eller hermed ligestillede forhold med henblik
på et forskelligt ydelsesniveau, selv om ydelserne finansieres af offentlige midler?
3)
Gælder de krav til begrundelsen for konstaterede tegn på en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, som er opstillet
i artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80/EF med henblik på anvendelsen af EF-traktatens artikel 119, nu artikel 141, stk. 1 og
2, EF, herunder direktiv 86/378/EØF, uafhængigt af, om der under sagens behandling for retten opstår spørgsmål om bevislettelse,
eller om dette spørgsmål er uden betydning i betragtning af det princip om rettens pligt til at søge sagen oplyst, som gælder
for sagens behandling?
4)
Skal spørgsmålet om, hvorvidt det er nødvendigt at anvende et tilsyneladende neutralt kriterium i retsforskrifter, udelukkende
bedømmes på grundlag af de motiver, der fremgår af retsforskriftens tilblivelseshistorie, eller begrundelsen for udstedelsen
af retsforskriften, herunder navnlig for så vidt som sådanne motiver eller begrundelser er fremført i forbindelse med udstedelsen
af retsforskriften og kan identificeres som den på daværende tidspunkt afgørende begrundelse for retsforskriftens udstedelse?
5)
Såfremt den pågældende lovgivning endvidere (foruden det i spørgsmål 4 anførte) eller yderligere kan være begrundet i andre
lovlige formål i overensstemmelse med artikel 2, stk. 2, i direktiv 97/80/EF eller EF-Domstolens praksis om konstatering af
indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, kan en national ret da selvstændigt søge at identificere lovlige formål med
en bestemmelse og i givet fald benytte disse som begrundelse for et kriterium for en forskellig behandling, navnlig såfremt
sådanne betragtninger hviler på retssystematiske overvejelser? Gælder dette også, såfremt sådanne overvejelser ikke er kommet
til udtryk i de motiver, der er fremført i forbindelse med udstedelsen af retsforskriften?
6)
Kan konstaterede tegn på en indirekte forskelsbehandling af ældre deltidsbeskæftigede kvindelige tjenestemænd ved fastsættelsen
af deres pensionssats som en del af den sidste løn anses for et lovligt formål ud fra en nødvendighedsbetragtning, såfremt
dette skal tjene til at opveje en minimumspension i de første ti tjenesteår, uafhængigt af nedsat arbejdstid, selv om tjenestemandspensionsydelser
uden egetbidrag fra de kvindelige tjenestemandsansatte udelukkende finansieres af offentlige midler? Kan det anses for en
– eventuelt supplerende – begrundelse for nødvendighedsbetragtningen, at ydelserne har karakter af underhold og er udtryk
for et hævdvundet princip for så vidt angår tjenestemandsforhold i overensstemmelse med Grundgesetz’ artikel 33, stk. 5?
7)
Såfremt spørgsmålet vedrørende nødvendigheden – som anført i spørgsmål 6 – besvares bekræftende, kan en nedsættelse af pensionssatsen
for ældre tjenestemænd af begge køn, som har krav på ydelser, der langt overstiger mindstepensionen for mindst ti års anciennitet
i tjenesten, da stadig anses for rimelig (forholdsmæssig) under hensyn til deres forudgående deltidsbeskæftigelse, såfremt
nedsættelsen ikke kun beregnes lineært på grundlag af omfanget af den nedsatte arbejdstid, men tillige tager varigheden af
fuldtidsbeskæftigelsen i forhold til varigheden af deltidsbeskæftigelsen i betragtning, til skade for disse, selv om den eventuelt
uforholdsmæssig fordelagtige ydelse af en mindstepension uden hensyn til nedsat arbejdstid ikke længere kommer i betragtning
for ældre tjenestemænd af begge køn. Ville det ikke i denne situation være (mere) rimeligt at undlade at anvende en mere end
proportional nedsættelse af pensionssatsen for ældre tjenestemænd af begge køn med højere anciennitet og i stedet udelukkende
anvende en pro rata-nedsættelse af mindstepensionen?
8)
Kan de yderligere personaleomkostninger, der opstår som følge af, at det tilstræbes at ansætte et større antal personer gennem
en udvidelse af omfanget af deltidsbeskæftigelse i forhold til den hidtil dominerende fuldtidsbeskæftigelse – samtidig med
et principielt uændret antal budgetterede og ordinære stillinger – begrunde, at det er nødvendigt, at disse omkostninger pålægges
de deltidsbeskæftigede, således at deres pensionssats nedsættes mere end proportionalt, som dette er sket ved § 14, stk. 1,
1. pkt., andet og tredje led, i Beamtenversorgungsgesetz i den affattelse, der var gældende indtil den 31. december 1991?
9)
Er en nødvendig hensyntagen til sådanne omkostninger (spørgsmål 8) rimelig, når den yderligere personaleomkostningsbyrde alene
pålægges tidligere deltidsbeskæftigede, og følgelig helt overvejende kvinder, selv om de øgede muligheder for deltidsbeskæftigelse
på det tidspunkt, hvor lovgivningen herom blev ændret, navnlig var begrundet i ønsket om at reducere den almindelige arbejdsløshed
gennem en gradvis reduktion af det overskydende antal ansøgere af begge køn til stillinger inden for det offentlige?«
Sag C-5/02
Silvia Becker, der er født den 15. juli 1951, har siden den 23. august 1971 været tjenestemandsansat lærer i delstaten Hessen.
I tiden fra den 1. august 1981 til den 31. juli 1989 var hun deltidsbeskæftiget. I tiden fra den 1. august 1989 til den 31.
juli 1995 havde hun orlov uden løn, og mellem den 1. august 1995 og den 31. januar 2000 var hun på ny deltidsbeskæftiget.
Delstaten Hessen har med virkning fra den 1. februar 2000 meddelt Silvia Becker førtidspension på grund af uarbejdsdygtighed.
Ved afgørelse af 5. januar 2000 fastsatte Regierungspräsidium Darmstadt (Tyskland) Silvia Beckers pension til 52,18% af hendes
seneste pensionsgivende løn.
Pensionssatsen blev beregnet på følgende måde.
Først beregnede Regierungspräsidium Darmstadt Silvia Beckers faktiske tjenestetid i henhold til BeamtVG’s § 6 og multiplicerede
tjenestens længde med den sats på 1,875%, der var fastsat i den nye udgave af BeamtVG’s § 14, hvilket gav en pensionssats
på 47,31%.
Dernæst beregnede Silvia Beckers arbejdsgiver efter beregningsmetoden i BeamtVG’s § 85, stk. 1, den pensionssats, som hun
i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 1. pkt., var berettiget til, fordi hun allerede forinden den 31. december 1991 var tjenestemand.
Denne beregningsmetode gav en pensionssats på 57,94%.
For det tredje beregnede Silvia Beckers arbejdsgiver i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 2. pkt., den pensionssats, som
hun ville have kunnet få under anvendelse af de bestemmelser, der var gældende indtil den 31. december 1991, dvs. under anvendelse
af den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, herunder pensionsnedslaget. Arbejdsgiveren beregnede derfor først Silvia Beckers fiktive
pensionssats på grundlag af hendes fiktive tjenestetid. Denne tjenestetid ville have givet hende ret til en fiktiv pensionssats
på 72%. Regierungspräsidium Darmstadt reducerede efterfølgende denne sats efter forholdet mellem den faktiske tjenestetid
og den fiktive tjenestetid, hvilket gav en pensionssats på 52,18%.
Det var denne sidste pensionssats, der fremgik af afgørelsen af 5. januar 2000, som blev truffet af Regierungspräsidium Darmstadt
i henhold til BeamtVG’s § 85, stk. 4, 2. pkt., fordi denne sats var mindre end den sats, der var beregnet efter § 85, stk. 1.
Den 8. februar 2000 klagede Silvia Becker over afgørelsen af 5. januar 2000, som fastsatte størrelsen af hendes pension.
Regierungspräsidium Darmstadt afviste hendes klage ved afgørelse af 30. november 2000.
Den 21. december 2000 anlagde Silvia Becker herefter sag ved Verwaltungsgericht Frankfurt am Main med påstand om annullation
af de af Regierungspräsidium Darmstadt trufne afgørelser af henholdsvis 5. januar 2000 og 30. november 2000 om fastsættelse
af hendes pensionsrettigheder. Silvia Becker nedlagde endvidere påstand om, at pensionssatsen skulle fastsættes til mindst
57,94%.
I forelæggelseskendelsen har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main anført en begrundelse, der er identisk med den, der fremgår
af forelæggelseskendelsen vedrørende sag C-4/02, og finder på den baggrund, at det med henblik på afgørelsen af hovedsagen
er nødvendigt at få en fortolkning af de relevante fællesskabsbestemmelser.
Ved kendelse af 12. november 2001 har Verwaltungsgericht Frankfurt am Main besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen
elleve præjudicielle spørgsmål, hvoraf de første ni er identiske med spørgsmålene i forbindelse med sag C-4/02.
I forelæggelseskendelsen vedrørende sag C-5/02 er Verwaltungsgericht Frankfurt am Main navnlig fremkommet med bemærkninger
vedrørende den tidsmæssige virkning i protokol nr. 2. Retten har herved anført, at det forekommer at være i strid med princippet
om god tro at anvende denne protokol i hovedsagen, idet de tyske, offentlige arbejdsgivere, herunder også delstaten Hessen,
allerede før den 17. maj 1990 var bekendt med, at bestemmelserne om pensionsnedslag kunne medføre en uforholdsmæssig stor
byrde for deltidsbeskæftigede tjenestemænd, hvilket var grunden til, at nedslaget blev afskaffet ved 1990-ændringsloven om
lønforhold, som, selv om den først var blevet offentliggjort den 28. maj 1990, var blevet vedtaget af parlamentet den 10.
og 11. maj 1990.
Disse overvejelser har foranlediget Verwaltungsgericht Frankfurt am Main til i sag C-5/02 at forelægge Domstolen følgende
to supplerende spørgsmål ud over de ni første spørgsmål, der er identiske med de spørgsmål, der er forelagt i forbindelse
med sag C-4/02:
»10)
Udelukker protokollen ad EF-traktatens artikel 119 – som en del af traktaten af 1992 om Den Europæiske Union (EFT C 191, s. 3-68)
– uden videre, at der foretages en efterprøvelse af metoderne til medregning af beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt
inden den 17. maj 1990, i forhold til artikel 141, stk. 1 og 2, EF, tidligere EF-traktatens artikel 119? Gælder forbuddet
mod en efterprøvelse tillige, såfremt der efter den 17. maj 1990 er foretaget ændringer af bestemmelserne om medregning af
beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden skæringsdagen, den 17. maj 1990, selv om disse ændringer kun delvis sikrer
en tilpasning til de krav, der følger af EF-traktatens artikel 119, og ikke omfatter en lige så fordelagtig tilpasning for
visse tilfældegrupper?
11)
Er det afgørende tidspunkt for iagttagelsen af skæringsdagen, den 17. maj 1990, i forbindelse med udstedelse af love datoen
for offentliggørelsen i det officielle offentliggørelsesorgan, eller er afslutningen af behandlingen i de lovgivende organer
afgørende, også for det tilfælde at forbundsregeringens tilslutning er nødvendig for loven?«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 8. februar 2002 er sagerne C-4/02 og C-5/02 blevet forenet med henblik på
den skriftlige og den mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.
Det første og det andet spørgsmål (sagerne C-4/02 og C-5/02)
Med det første og det andet spørgsmål, der behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om en arbejdsophørspension,
der ydes efter en ordning som den i BeamtVG fastsatte henhører under anvendelsesområdet for traktatens artikel 119 og artikel
141, stk. 1 og 2, EF, samt under anvendelsesområdet for direktiverne om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd
og kvinder, og hvis dette er tilfældet, om disse bestemmelser skal fortolkes således, at de i princippet er til hinder for
en lovgivning – som den, der følger af BeamtVG’s § 85, sammenholdt med den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 – der indebærer,
at pensionen nedsættes for tjenestemænd, som i løbet af deres tjenestetid, i hvert fald en del af tiden, har været deltidsbeskæftigede.
Det bemærkes herved, at det ved vurderingen af, om en arbejdsophørspension henhører under anvendelsesområdet for traktatens
artikel 119 og efter den 1. maj 1999 for artikel 141, stk. 1 og 2, EF, alene er kriteriet om, at arbejdstageren modtager pensionen
som følge af det ansættelsesforhold, der forbinder ham og hans tidligere arbejdsgiver – dvs. kriteriet om arbejdsforholdet,
jf. ordlyden af de nævnte bestemmelser – der kan tillægges afgørende betydning (jf. i denne retning dom af 28.9.1994, sag
C-7/93, Beune, Sml. I, s. 4471, præmis 43, af 17.4.1997, sag C-147/95, Evrenopoulos, Sml. I, s. 2057, præmis 19, af 29.11.2001,
sag C-366/99, Griesmar, Sml. I, s. 9383, præmis 28, og af 12.9.2002, sag C-351/00, Niemi, Sml. I, s. 7007, præmis 45).
Dette kriterium er ganske vist ikke eneafgørende, idet der ved pensioner, der udbetales i henhold til lovbestemte sociale
sikringsordninger, helt eller delvis kan tages hensyn til den pågældendes løn (Beune-dommen, præmis 44, Evrenopoulos-dommen,
præmis 20, Griesmar-dommen, præmis 29, og Niemi-dommen, præmis 46). Sådanne pensioner er imidlertid ikke løn i den forstand,
hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 119 eller artikel 141 EF (jf. i denne retning Beune-dommen, præmis 24 og 44,
Griesmar-dommen, præmis 27, og Niemi-dommen, præmis 39).
Socialpolitiske, statsorganisatoriske, etiske eller endog budgetmæssige hensyn, som har haft eller har kunnet have betydning
for den nationale lovgivningsmyndigheds fastsættelse af en ordning, kan imidlertid ikke tillægges afgørende betydning, såfremt
pensionen kun berører en særlig gruppe af arbejdstagere, såfremt den direkte afhænger af den tilbagelagte tjenestetid, og
den fastsættes på grundlag af tjenestemandens senest oppebårne løn (Beune-dommen, præmis 45, Evrenopoulos-dommen, præmis 21,
Griesmar-dommen, præmis 30, og Niemi-dommen, præmis 47). En pension, der udbetales af en offentlig arbejdsgiver, kan i så
fald ubetinget sammenlignes med den, en privat arbejdsgiver udbetaler sine tidligere ansatte (Beune-dommen, præmis 45, Griesmar-dommen,
præmis 30, og Niemi-dommen, præmis 47).
For at kunne afgøre om en arbejdsophørspension, der ydes i henhold til en ordning som den i BeamtVG fastsatte henhører under
anvendelsesområdet for traktatens artikel 119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF, skal det derfor undersøges, om pensionen opfylder
ovennævnte tre kriterier.
Hertil bemærkes for det første, at Domstolen allerede har fastslået, at tjenestemænd, der modtager pension efter en pensionsordning,
skal anses for at udgøre en særlig gruppe af arbejdstagere. De adskiller sig kun fra arbejdstagere inden for en virksomhed
eller en gruppe af virksomheder, inden for en erhvervsgren eller en faglig eller tværfaglig branche ved de særlige forhold,
der er karakteristiske for deres ansættelsesforhold med staten, andre administrative enheder eller offentlige arbejdsgivere
(jf. Griesmar-dommen, præmis 31, og Niemi-dommen, præmis 48).
Hvad for det andet angår kriteriet om, at pensionen skal afhænge direkte af den tilbagelagte tjenestetid, bemærkes, at det
fremgår af BeamtVG’s bestemmelser, at størrelsen af den pension, der udbetales i henhold til denne lov, afhænger af længden
af tjenestemandens tjenestetid.
For det tredje bemærkes vedrørende pensionens størrelse, at denne i henhold til BeamtVG beregnes på grundlag af tjenestemandens
senest oppebårne pensionsgivende løn.
Det følger heraf, at en arbejdsophørspension, som udbetales i henhold til en ordning som den, der er fastsat ved BeamtVG,
og som opfylder de tre kriterier, der karakteriserer et ansættelsesforhold, henhører under anvendelsesområdet for traktatens
artikel 119 og, efter den 1. maj 1999, for artikel 141, stk. 1 og 2, EF.
En sådan pension er derfor ikke en pension, der ydes i henhold til en lovbestemt social sikringsordning, og den i BeamtVG
fastsatte ordning henhører således ikke under anvendelsesområdet for direktiv 79/7.
Selv om en ordning som den i BeamtVG fastsatte er en erhvervstilknyttet sikringsordning i direktiv 86/378’s forstand, er der
imidlertid ikke grund til at undersøge retsvirkningerne af det nævnte direktiv i de tilfælde, hvor det på grundlag af bestanddelene
af den løn, der er tale om, og de i traktatens artikel 119 og i artikel 141, stk. 1 og 2, EF opstillede kriterier umiddelbart
kan fastslås, at der i pensionsmæssig henseende sker en forskelsbehandling på grundlag af køn (jf. i denne retning Beune-dommen,
præmis 64). Det samme gælder i relation til bestemmelserne i direktiv 97/80.
Det skal undersøges, om der sker en sådan forskelsbehandling i den foreliggende sag.
Det bemærkes herved, at traktatens artikel 119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF fastslår princippet om lige løn til mænd og
kvinder for samme arbejde. Dette princip er ikke kun til hinder for, at der anvendes bestemmelser, som indebærer en forskelsbehandling
direkte på grundlag af køn, men også, at der anvendes bestemmelser, som opretholder forskelle i behandlingen af mænd og kvinder
på grundlag af kriterier, der ikke bygger på køn, når den forskellige behandling ikke kan forklares ved objektivt begrundede
hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn (jf. dom af 15.12.1994, forenede sager C-399/92, C-409/92,
C-425/92, C-34/93, C-50/93 og C-78/93, Helmig m.fl., Sml. I, s. 5727, præmis 20, og af 9.2.1999, sag C-167/97, Seymour-Smith
og Perez, Sml. I, s. 623, præmis 52).
Hvad angår de anfægtede bestemmelser i BeamtVG er det ubestridt, at de ikke medfører nogen direkte forskelsbehandling på grundlag
af køn. Det må derfor undersøges, om de indebærer en indirekte forskelsbehandling, som er i strid med traktatens artikel 119
og artikel 141, stk. 1 og 2, EF.
For at kunne afgøre, om der foreligger en sådan forskelsbehandling, skal det undersøges, om de anfægtede bestemmelser har
mere skadelige virkninger for kvinder end for mænd (jf. bl.a. i denne retning Seymour-Smith og Perez-dommen, præmis 58).
Det er herved ubestridt, at bestemmelserne om pensionsnedslag sammenholdt med den degressive pensionstabel kan indebære, at
der for det samme antal arbejdstimer ydes en lavere pension for deltidsbeskæftigelse end for fuldtidsbeskæftigelse.
Det må derfor afgøres, om de tilgængelige statistiske oplysninger indicerer, at en betydelig større procentdel af kvinder
end mænd berøres af BeamtVG’s bestemmelser, der indebærer, at pensionen nedsættes for tjenestemænd, som i løbet af deres tjenestetid,
i hvert fald en del af tiden, har været deltidsbeskæftigede. En sådan situation vil være et bevis for forskelsbehandling på
grundlag af køn, medmindre de anfægtede bestemmelser er begrundet i objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling
på grundlag af køn.
I den foreliggende sag fremgår det af forelæggelseskendelserne, at der procentvis er betydeligt flere kvindelige tjenestemænd
end mandlige tjenestemænd, som er deltidsbeskæftigede, og dermed berøres af de anfægtede bestemmelser i BeamtVG.
Det må under disse omstændigheder – på grundlag af den forelæggende rets oplysninger herom – fastslås, at bestemmelser som
de i hovedsagen omhandlede faktisk kan indebære, at kvindelige arbejdstagere forskelsbehandles i forhold til mandlige arbejdstagere,
hvilket er i strid med princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde, medmindre de pågældende bestemmelser
kan begrundes i objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.
Under hensyn til de ovenfor anførte betragtninger skal det første og det andet spørgsmål besvares med, at en arbejdsophørspension,
der ydes i henhold til en ordning som den, der er fastsat i BeamtVG, henhører under anvendelsesområdet for traktatens artikel
119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF. Disse bestemmelser er til hinder for en lovgivning – som den, der følger af BeamtVG’s
§ 85, sammenholdt med den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 – der indebærer, at pensionen nedsættes for tjenestemænd, som i løbet
af deres tjenestetid, i hvert fald en del af tiden, har været deltidsbeskæftigede, når denne gruppe tjenestemænd omfatter
langt flere kvinder end mænd, medmindre lovgivningen kan begrundes i objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling
på grundlag af køn.
Det tredje til niende spørgsmål (sagerne C-4/02 og C-5/02)
Med det tredje til niende spørgsmål, som behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst ─ såfremt
det første og det andet spørgsmål besvares bekræftende ─ under hvilke betingelser en lovgivning som den, der følger af BeamtVG’s
§ 85, sammenholdt med den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, vil kunne anses for begrundet i objektive hensyn, som intet har
at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn.
Indlæg til Domstolen
Silvia Becker har gjort gældende, at der ikke findes nogen objektive hensyn, der kan begrunde den forskelsbehandling, som
pensionsnedslaget indebærer, idet nedslaget resulterer i, at en deltidsbeskæftiget tjenestemand, der samlet set har udført
arbejde af samme omfang som en fuldtidsbeskæftiget tjenestemand, idet arbejdet blot er blevet fordelt over en længere periode,
alligevel får en mindre pensionssats. Det er korrekt, som det undertiden er gjort gældende, at denne forskellige behandling
kunne være begrundet i finansielle hensyn, idet pensionsnedslaget ud fra dette synspunkt har til formål at yde kompensation
for, at der ved indførelsen af en mulighed for deltidsbeskæftigelse påføres de offentlige myndigheder yderligere finansielle
byrder. Ifølge Silvia Becker kan dette ikke anvendes som begrundelse.
Ifølge den tyske regering vil en indirekte forskelsbehandling også kunne være begrundet i andre hensyn end en begrænsning
af de offentlige udgifter, som anført i forarbejderne til den nationale lovgivning, idet den nationale ret også skal tage
hensyn til de grunde, der følger af opbygningen af de anfægtede bestemmelser.
Den tyske regering er på denne baggrund af den opfattelse, at Verwaltungsgericht Frankfurt am Main i den foreliggende sag
skal undersøge, om der er andre faktorer, der kan begrunde pensionsnedslaget, end dem, der er anført i motiverne til loven,
hvilket kunne fremgå af en samlet undersøgelse af formålet med den tyske pensionslovgivning for tjenestemænd, som fandt anvendelse
på det pågældende tidspunkt.
Den tyske regering har herved anført, at man kan udlede af den nævnte nationale lovgivning, at pensionsnedslaget var en korrektionsmekanisme,
der var et led i pensionsordningen, som havde til formål at undgå, at deltidsbeskæftigede tjenestemænd blev begunstiget som
følge af anvendelsen af den gamle degressive pensionstabel. Som følge af den gamle pensionsordnings degression kunne der ikke
gives kompensation for den fordel, som tilkom tjenestemænd, der ikke havde arbejdet på fuld tid i hele deres tjenestetid,
ved, at der blot forholdsmæssigt blev taget hensyn til perioder med deltidsbeskæftigelse. På grund af den gamle pensionsordnings
degression var det nødvendigt at have en anden tilpasningsmekanisme, nemlig pensionsnedslaget. Ordningen, hvorefter der gives
pensionsnedslag, er således ikke andet end en korrektionsmekanisme, der skal sikre en afbalanceret pensionsordning for tjenestemænd.
Kommissionen har gjort gældende, at en ulige aflønning af mænd og kvinder, således som den, der er en følge af de omhandlede
bestemmelser i BeamtVG, og som udelukkende er begrundet i budgetmæssige hensyn, er i strid med artikel 141 EF. Kommissionen
har herved henvist til Domstolens dom i Roks m.fl.-sagen (dom af 24.2.1994, sag C-343/92, Sml. I, s. 571, præmis 35-37).
Kommissionen har tilføjet, at det i sidste ende tilkommer den nationale ret at afgøre, hvorvidt og i hvilket omfang en lovbestemmelse,
som gælder uafhængigt af arbejdstagerens køn, men som faktisk rammer en langt højere procentvis andel af kvinder end mænd,
er berettiget af objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn. Efter Kommissionens opfattelse
kan Domstolen imidlertid forsyne den forelæggende ret med oplysninger, der gør det muligt for den at afgøre, om der findes
objektive hensyn, der kan begrunde den omhandlede nationale lovgivning, når der tages hensyn til samtlige de retlige og faktiske
omstændigheder, der fremgår af forelæggelseskendelsen.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes indledningsvis, at det i sidste instans tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske
omstændigheder og til at fortolke den nationale lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gælder
uafhængigt af arbejdstagerens køn, men som faktisk rammer langt flere kvinder end mænd, er berettiget af objektive hensyn,
som intet har at gøre med en forskelsbehandling på grundlag af køn (jf. dom af 13.7.1989, sag 171/88, Rinner-Kühn, Sml. s. 2743,
præmis 15, og Seymour-Smith og Perez-dommen, præmis 67).
Selv om det i en præjudiciel sag er den nationale ret, som skal tage stilling til, om der i den konkrete sag foreligger sådanne
objektive hensyn, er Domstolen, hvis opgave det er at give den nationale ret et fyldestgørende svar, dog kompetent til på
grundlag af det i hovedsagen oplyste samt de for Domstolen indgivne skriftlige og mundtlige indlæg at vejlede den nationale
ret på en sådan måde, at denne kan træffe sin afgørelse (dom af 7.3.1996, sag C-278/93, Freers og Speckmann, Sml. I, s. 1165,
præmis 24, Seymour-Smith og Perez-dommen, præmis 68, samt dom af 20.3.2003, sag C-187/00, Kutz-Bauer, Sml. I, s. 2741, præmis
52).
Det bemærkes herved, at formålet om en begrænsning af de offentlige udgifter, som de offentlige myndigheder ifølge den forelæggende
ret henviste til ved indførelsen af pensionsnedslaget i den nationale lovgivning, ikke kan anføres som begrundelse for en
forskellig behandling på grundlag af køn.
Domstolen har allerede fastslået, at budgetmæssige hensyn ikke kan begrunde en forskelsbehandling, der forfordeler et af kønnene.
Hvis det blev anerkendt, at sådanne hensyn kunne begrunde en forskellig behandling af mænd og kvinder, som uden sådanne hensyn
ville udgøre en indirekte forskelsbehandling på grundlag af køn, ville det indebære, at anvendelsen og rækkevidden af en så
grundlæggende fællesskabsretlig bestemmelse som princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i henseende til tid og sted
kunne variere alt efter medlemsstaternes finansielle situation (Roks m.fl.-dommen, præmis 35 og 36, dom af 6.4.2000, sag C-226/98,
Jørgensen, Sml. I, s. 2447, præmis 39, og Kutz-Bauer-dommen, præmis 59 og 60).
En forskellig behandling af mænd og kvinder kan dog eventuelt være begrundet i andre hensyn end dem, der blev anført i forbindelse
med vedtagelsen af den foranstaltning, der indførte den forskellige behandling.
Det påhviler den medlemsstat, der er ophavsmand til en sådan foranstaltning, eller den part i hovedsagen, der støtter ret
på foranstaltningen, over for den nationale ret at godtgøre, at der foreligger objektive hensyn, som intet har at gøre med
forskelsbehandling på grundlag af køn, der kan begrunde den pågældende foranstaltning (jf. i denne retning Seymour-Smith og
Perez-dommen, præmis 69, og Kutz-Bauer-dommen, præmis 62), uden at de herved er bundet af den hensigt, som udtrykkeligt blev
tilkendegivet i forbindelse med foranstaltningens vedtagelse.
Den tyske regering har anført, at det pensionsnedslag, som blev indsat i BeamtVG, er en korrektionsmekanisme, der er et led
i pensionsordningen, som havde til formål at undgå, at deltidsbeskæftigede tjenestemænd blev begunstiget i forhold til tjenestemænd
på fuld tid som følge af anvendelsen af den gamle degressive pensionstabel.
Det fremgår i øvrigt af forelæggelseskendelserne, at pensionsnedslaget i henhold til Bundesverwaltungsgerichts praksis er
udtryk for en forholdsmæssig nedsættelse af pensionen ved deltidsbeskæftigelse og ved orlov uden løn, og at nedslaget således
ikke udgør en foranstaltning, der indebærer en indirekte forskelsbehandling i strid med princippet om lige løn til mænd og
kvinder, der er garanteret i fællesskabsretten. En sådan nedsættelse er objektivt begrundet i den omstændighed, at pensionen
i dette tilfælde er modydelse for en mindre omfattende arbejdsydelse.
Det bemærkes herved indledningsvis, som det også er blevet anført af generaladvokaten i punkt 102 i forslaget til afgørelse,
at fællesskabsretten ikke er til hinder for, at en arbejdsophørspension ved deltidsbeskæftigelse beregnes efter en prorata
temporis-regel.
Ud over det antal år, tjenestemanden har været ansat, er også en hensyntagen til hvor lang tid, den pågældende faktisk har
arbejdet i løbet af dennes tjenestetid sammenlignet med den tid, hvori en tjenestemand, der i hele sin tjenestetid har arbejdet
på fuld tid, har arbejdet, et objektivt kriterium, som intet har at gøre med forskelsbehandling på grundlag af køn, der således
kan begrunde en forholdsmæssig nedsættelse af pensionen.
BeamtVG’s § 6, hvorefter perioder med deltidsbeskæftigelse kun er pensionsgivende svarende til forholdet mellem den nedsatte
og den normale arbejdstid, anvender et sådant objektivt kriterium.
Derimod vil en foranstaltning, der indebærer en større nedsættelse af en arbejdstagers arbejdsophørspension, end hvad en forholdsmæssig
nedsættelse i forhold til dennes tjenesteperioder som deltidsbeskæftiget ville berettige til, ikke kunne anses for objektivt
begrundet i den omstændighed, at pensionen i dette tilfælde er modydelse for en mindre omfattende arbejdsydelse.
I den foreliggende sag – som anført af generaladvokaten i punkt 60-62 i forslaget til afgørelse – indebærer det pensionsnedslag,
der er fastsat i den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, at pensionssatsen for en tjenestemand, der i løbet af tjenestetiden har
været deltidsbeskæftiget, nedsættes mere, end hvad en forholdsmæssig nedsættelse – som den, der følger af BeamtVG’s § 6 –
i forhold til dennes arbejdstid ville kunne begrunde.
Et sådant resultat kan ikke begrundes med det argument, der er anført af den tyske regering, hvorefter et sådant pensionsnedslag
skulle være begrundet i hensynet til at sikre en ligebehandling af deltidsbeskæftigede tjenestemænd og tjenestemænd ansat
på fuld tid inden for den degressive pensionsordning.
Pensionsnedslaget sikrer nemlig ikke opfyldelsen af en sådan målsætning. Som det fremgår af punkt 60-63 og punkt 100 i generaladvokatens
forslag til afgørelse, kan ordningen med pensionsnedslaget – i de tilfælde, hvor det antal arbejdstimer, der er tilbagelagt
i hele tjenestetiden, er det samme for en deltidsbeskæftiget tjenestemand som for en tjenestemand på fuld tid – indebære,
at de deltidsbeskæftigede i henhold til den gamle udgave af BeamtVG’s § 14 får en lavere pensionssats end fuldtidsbeskæftigede.
Indførelsen af pensionsnedslaget har reelt ført til, at fordelene ved den degressive pensionstabel formindskes for sådanne
deltidsbeskæftigede tjenestemænd, hvorimod tjenestemændene på fuld tid fortsat får disse fordele, navnlig hvis de har realiseret
deres pensionsrettigheder efter de første tjenesteår, som gav ret til en højere årlig pension end den, der blev ydet i de
efterfølgende år.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at det tredje til niende spørgsmål skal besvares således:
–
Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstændigheder og til at fortolke den nationale
lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gælder uafhængigt af arbejdstagerens køn, men som faktisk
rammer langt flere kvinder end mænd, er berettiget af objektive hensyn, som intet har at gøre med en forskelsbehandling på
grundlag af køn.
–
Formålet om at begrænse de offentlige udgifter kan ikke begrunde en forskellig behandling på grundlag af køn.
–
En forskellig behandling af mænd og kvinder kan dog eventuelt være begrundet i andre hensyn end dem, der blev anført i forbindelse
med vedtagelsen af den foranstaltning, der indførte den forskellige behandling.
–
En national lovgivning som den, der følger af BeamtVG’s § 85, sammenholdt med den gamle udgave af BeamtVG’s § 14, der indebærer
en større nedsættelse af en arbejdstagers arbejdsophørspension, end hvad en forholdsmæssig nedsættelse i forhold til dennes
tjenesteperioder som deltidsbeskæftiget ville berettige til, vil ikke kunne anses for objektivt begrundet i den omstændighed,
at pensionen i dette tilfælde er modydelse for en mindre omfattende arbejdsydelse, eller med henvisning til, at den har til
formål at undgå, at deltidsbeskæftigede tjenestemænd begunstiges i forhold til tjenestemænd på fuld tid.
Det tiende og det ellevte spørgsmål (sag C-5/02)
Med det tiende og det ellevte spørgsmål, som behandles under ét, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om protokol
nr. 2 og protokollen ad artikel 141 EF skal fortolkes således, at disse bestemmelser generelt udelukker, at henholdsvis EF-traktatens
artikel 119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF finder anvendelse på ydelser, som i henhold til en erhvervstilknyttet sikringsordning
skal udbetales for beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden den 17. maj 1990, eller om der i denne forbindelse skal
tages hensyn til den omstændighed, at de nationale bestemmelser, der finder anvendelse på disse beskæftigelsesperioder, er
blevet ændret ved en national lov, der er vedtaget før, men offentliggjort efter denne dato, hvilket i visse tilfælde giver
anledning til en ulige behandling i strid med traktatens bestemmelser.
Indledningsvis bemærkes, at Domstolen i præmis 44 og 45 i Barber-dommen af 17. maj 1990 (sag C-262/88, Sml. I, s. 1889) har
fastslået, at bydende retssikkerhedshensyn er til hinder for, at der rejses tvivl om retsforhold, hvis virkninger allerede
er udtømt, når dette kan bevirke, at ligevægten i en række af disse pensionsordninger forstyrres med tilbagevirkende kraft,
således at den direkte virkning af traktatens artikel 119 ikke kan påberåbes til støtte for krav om tilkendelse af pensionsret
fra et tidspunkt, der ligger forud for afsigelsen af nævnte dom, idet der dog bør gøres en undtagelse, for så vidt angår personer,
som rettidigt har taget skridt til at sikre deres rettigheder.
Som Domstolen har udtalt i dom af 6. oktober 1993, Ten Oever (sag C-109/91, Sml. I, s. 4879, præmis 19 og 20), kan den direkte
virkning af traktatens artikel 119 i kraft af Barber-dommen kun påberåbes til støtte for krav om ligebehandling med hensyn
til erhvervstilknyttede pensioner, for så vidt angår ydelser, der vedrører beskæftigelsesperioder efter den 17. maj 1990,
som er datoen for afsigelsen af den nævnte dom, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede pårørende forinden
har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse
(dom af 11.12.1997, sag C-246/96, Magorrian og Cunningham, Sml. I, s. 7153, præmis 25).
Denne begrænsning fremgår ligeledes af protokol nr. 2, som klart er knyttet til Barber-dommen, idet den dato, der henvises
til, nemlig den 17. maj 1990, er den samme. I protokol nr. 2 er der i det væsentlige fastlagt samme fortolkning af Barber-dommen
som den, der er anlagt i Ten Oever-dommen, idet den anlagte fortolkning dog udvides til at omfatte alle ydelser fra en erhvervstilknyttet
social sikringsordning og inkorporeres i traktaten (dom af 28.9.1994, sag C-57/93, Vroege, Sml. I, s. 4541, præmis 41).
Denne begrænsning er ligeledes gentaget i protokollen ad artikel 141 EF, som er affattet på samme måde som protokol nr. 2.
Som generaladvokaten har anført i punkt 110 i forslaget til afgørelse, er der imidlertid hverken i henhold til Barber-dommen,
protokol nr. 2 eller protokollen ad artikel 141 EF grund til at tillade andre undtagelser end den, der udtrykkeligt fremgår
af reglen om, at den direkte virkning af traktatens artikel 119 eller af artikel 141, stk. 1 og 2, EF kun kan påberåbes til
støtte for krav om ligebehandling med hensyn til erhvervstilknyttede pensioner, for så vidt angår ydelser, der vedrører beskæftigelsesperioder
efter den 17. maj 1990.
Det tiende og det ellevte spørgsmål skal herefter besvares med, at protokol nr. 2 og protokollen ad artikel 141 EF skal fortolkes
således, at disse bestemmelser udelukker, at henholdsvis traktatens artikel 119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF finder anvendelse
på ydelser, som i henhold til en erhvervstilknyttet sikringsordning skal udbetales for beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt
inden den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses ydelsesberettigede pårørende forinden har anlagt sag eller rejst
en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale lovgivning, der finder anvendelse.
Sagsomkostninger
De udgifter, der er afholdt af den tyske regering og Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes.
Da sagernes behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Verwaltungsgericht Frankfurt am Main ved kendelser af 12. november 2001, for ret:
1)
En arbejdsophørspension, der ydes i henhold til en ordning som den, der er fastsat i Gesetz über die Versorgung der Beamten
und Richter in Bund und Ländern af 24. august 1976 i den udgave, der blev offentliggjort den 16. marts 1999, henhører under
anvendelsesområdet for EF-traktatens artikel 119 (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af artikel 136 EF-143
EF) og artikel 141, stk. 1 og 2, EF. Disse bestemmelser er til hinder for en lovgivning – som den, der følger af nævnte lovs
§ 85, sammenholdt med den gamle udgave af lovens § 14 – der kan indebære, at pensionen nedsættes for tjenestemænd, som i løbet
af deres tjenestetid, i hvert fald en del af tiden, har været deltidsbeskæftigede, når denne gruppe tjenestemænd omfatter
langt flere kvinder end mænd, medmindre lovgivningen kan begrundes i objektive hensyn, som intet har at gøre med forskelsbehandling
på grundlag af køn.
2)
Det tilkommer den nationale ret, som er enekompetent til at vurdere de faktiske omstændigheder og til at fortolke den nationale
lovgivning, at afgøre, om og i hvilket omfang en lovbestemmelse, som gælder uafhængigt af arbejdstagerens køn, men som faktisk
rammer langt flere kvinder end mænd, er berettiget af objektive hensyn, som intet har at gøre med en forskelsbehandling på
grundlag af køn.
Formålet om at begrænse de offentlige udgifter kan ikke begrunde en forskellig behandling på grundlag af køn.
En forskellig behandling af mænd og kvinder kan dog eventuelt være begrundet i andre hensyn end dem, der blev anført i forbindelse
med vedtagelsen af den foranstaltning, der indførte den forskellige behandling.
En national lovgivning som den, der følger af § 85 i Gesetz über die Versorgung der Beamten und Richter in Bund und Ländern,
sammenholdt med den gamle udgave af lovens § 14, der indebærer en større nedsættelse af en arbejdstagers arbejdsophørspension,
end hvad en forholdsmæssig nedsættelse i forhold til dennes tjenesteperioder som deltidsbeskæftiget ville berettige til, vil
ikke kunne anses for objektivt begrundet i den omstændighed, at pensionen i dette tilfælde er modydelse for en mindre omfattende
arbejdsydelse, eller med henvisning til, at den har til formål at undgå, at deltidsbeskæftigede tjenestemænd begunstiges i
forhold til tjenestemænd på fuld tid.
3)
Protokol nr. 2 ad artikel 119 i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og protokollen ad artikel 141 EF, der
er knyttet som bilag til EF-traktaten, skal fortolkes således, at disse bestemmelser udelukker, at henholdsvis traktatens
artikel 119 og artikel 141, stk. 1 og 2, EF finder anvendelse på ydelser, som i henhold til en erhvervstilknyttet sikringsordning
skal udbetales for beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt inden den 17. maj 1990, medmindre arbejdstagerne eller disses
ydelsesberettigede pårørende forinden har anlagt sag eller rejst en tilsvarende administrativ klage i henhold til den nationale
lovgivning, der finder anvendelse.
La Pergola
Jann
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. oktober 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: tysk.