CELEX: 61984CJ0251
Gennemførelse af forskningskontrakt indgået ved kommissionen
tilskud til omkostninger vedrørende 'leasing'

(Sagsfremstillingen udelades)
Præmisser
Ved stævning, indgivet til Domstolens justitskontor den 25. oktober 1984, har Centrale Marketinggesellschaft der deutschen Agrarwirtschaft mbH, Bonn, i medfør af en voldgiftsbestemmelse som omhandlet i EØF-traktatens artikel 181 anlagt sag mod Det europæiske økonomiske Fællesskab ved Kommissionen med påstand om betaling af et beløb stort 35147,69 DM med renter 4% p.a. fra den 16. februar 1984 vedrørende omkostninger afholdt i forbindelse med gennemførelsen af en forskningskontrakt indgået mellem parterne i 1980 på grundlag af Kommissionens forordning nr. 2935/79 af 20. december 1979 om videreførelse af de i forordning (EØF) nr. 723/78 omhandlede foranstaltninger vedrørende markedssøgning inden for Fællesskabet for mælk og mejeriprodukter (
EFT L 334, s. 13
).
Efter artikel 1 i nævnte forordning nr. 2935/79 gives der i henhold til betingelserne i forordningen tilskyndelse til forskning vedrørende udvidelse af markederne inden for Fællesskabet for mælk og mejeriprodukter af fællesskabsoprindelse. Efter forordningens artikel 2, stk. 1, tilbydes og gennemføres forskningen af forskningsinstitutter, organismer, organisationer eller virksomheder, som »har de fornødne kvalifikationer og den fornødne erfaring«, og som »giver passende sikkerhed for tilfredsstillende gennemførelse af arbejdet«. I artikel 2, stk. 2, bestemmes det, at »Fællesskabets finansiering begrænses til 75% af udgifterne«. Det bestemmes endvidere i forordningen, at forslag indsendes af de pågældende til den i deres medlemsstat udpegede kompetente myndighed (artikel 3, stk. 1), og at forslaget skal angive bl.a. alle enkeltheder vedrørende den foreslåede forskning og den tilbudte pris »med angivelse af dette beløbs opdeling på de enkelte poster« (artikel 4, stk. 1). Endelig indgår Kommissionen kontrakter med de parter, hvis forslag antages, og kontraktens bestemmelser kan uddybe og supplere de enkeltheder, der indeholdes i forslaget (artiklerne 5 og 6).
Den kontrakt, der blev indgået mellem sagens parter på grundlag af de nævnte bestemmelser, vedrører en forskning, der skulle udføres af professor Schwandt, universitetet i München, i underentreprise. Grundlaget for kontrakten var sagsøgerens forslag af 28. marts 1980. For så vidt angår den tilbudte pris for det pågældende arbejde indeholdt forslaget følgende enkeltheder:
»1)
Apparater: mindre apparater (’Kurzlebige Wirtschaftsgeräte’) samt omdannelse og tilpasning af eksisterende materiel til de udvidede analysemetoder:
70 000 DM
2)
Personaleomkostninger
439 000 DM
3)
Laboratorieomkostninger
160 000 DM
4)
Forsøgspersoner
161 000 DM
5)
Biometri —EDB
50 000 DM

i alt 880 000 DM«
Denne fordeling af udgifterne blev oprindeligt optaget i kontraktens artikel 1, stk. 1, således:
»1)
Mindre apparater (’Geräte, kurzlebig’)
70 000 DM
2)
Personaleomkostninger
439 000 DM
3)
Materielomkostninger (’Sachkosten’)
160 000 DM
4)
Forsøgspersoner
161 000 DM
5)
Biometri —EDB
50 000 DM«
Udgifterne blev herefter i kontraktens artikel 3, stk. 1, ansat til det beløb, der fremkommer ved sammenlægning af de nævnte poster, nemlig 880000 DM.
Hvad angår fællesskabstilskuddet bestemmes det i kontraktens artikel 3, stk. 2, at der ydes tilskud med op til 75% af de faktiske udgifter, der afholdes i forbindelse med det påtænkte forskningsarbejde, dog højst med 660000 DM. Med hensyn til materiel (»Sachmittel«) bestemmes det imidlertid i kontraktens artikel 5, stk. 3, at »såfremt forskningens gennemførelse nødvendiggør anskaffelse af udstyr, apparater, maskiner ol, medtages udgifterne hertil kun i tilskudsgrundlaget med 20% af den købesum, der er angivet i tilbudet fra medkontrahenten«. Det fremgår endvidere af kontraktens artikel 5, stk. 1, at forslagsstilleren eller underentreprenøren »stiller det til kontraktens rette gennemførelse nødvendige materiel til rådighed«.
Endelig bestemmes det i kontraktens artikel 14, at forordning nr. 2935/79 og sagsøgerens forslag er bestanddele af kontrakten.
Efter anmodning fra professor Schwandt, der fremsendtes gennem sagsøgeren før forskningsarbejdets afslutning, tiltrådte Kommissionen i skrivelse af 28. oktober 1982 en ændring af kontraktens artikel 1, stk. 1, som herefter fik følgende indhold:
»1)
Apparater
79 000 DM
2)
Personaleomkostninger
520 000 DM
3)
Materielomkostninger (forsøgspersoner, biometri — EDB)
281 000 DM«
Forskningsarbejdet blev tilendebragt i slutningen af 1982 og regnskaberne opgjort af Bundesanstalt für landwirtschaftliche Marktordnung (BALM, forbundsstyrelsen for markedsordningerne for landbrugsvarer), der er udpeget hertil af Forbundsrepublikken Tyskland i medfør af artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 2935/79. Det viste sig herved, at de samlede til forskningsarbejdet medgåede udgifter holdt sig inden for det størstebeløb, kontrakten fastsatte. Udgifterne blev således af sagsøgeren ansat til i alt 868958,21 DM, fordelt således:
Apparater
78 732,37 DM
Personaleomkostninger
523 044,72 DM
Materielomkostninger.
267 181,12 DM
Imidlertid meddelte BALM sagsøgeren i skrivelse af 12. december 1983, at flere beløb ikke kunne godkendes. Blandt de ikke godkendte omkostninger til materiel findes den fortsat omtvistede post, nemlig omkostninger til »leasing« på 62840,43 DM vedrørende tre måleapparater. Herom hedder det bl.a. i skrivelsen fra BALM:
»Det forslag, der ligger til grund for kontrakten, nævner ikke brug af apparater, der skulle anskaffes på grundlag af leasingkontrakter. Der foreligger således ingen aftale om tilskud til leasingomkostninger.
Desuagtet har Kommissionen imidlertid tiltrådt, at 20% af anskaffelsesværdien medtages i tilskudsgrundlaget.«
BALM opgjorde herefter det beløb, der kunne medtages i tilskudsgrundlaget, til 20% af den af leverandørerne angivne købspris, dvs. 15976,84 DM.
Derefter har sagsøgeren anlagt nærværende sag med påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale 75% af forskellen mellem de fakturerede leasingomkostninger, dvs. 62840,43 DM, og det beløb, der er godkent som tilskudsberettiget, dvs. 15976,84 DM.
Sagsøgeren er af den opfattelse, at tilskuddet for leasingomkostningerne for de pågældende tre apparater bør være på 75%. Det er efter sagsøgeren afgørende, om de tre apparater er »mindre apparater« (»kurzlebige Geräte«) som omhandlet i kontraktens artikel 1, stk. 1, nr. 1, eller »udstyr«, »apparater« eller »maskiner« som omhandlet i artikel 5, stk. 3.
Den nævnte sondring skyldes efter sagsøgeren den omstændighed, at forskning som den omhandlede principielt bør betros institutter, der råder over et fuldstændigt udstyr, og som ikke har til hensigt at benytte opdraget til at skaffe sig sådant udstyr på Fællesskabets regning. Tilskuddet til instituttet bør således være på 75% af samtlige omkostninger til materiel, der er nødvendigt for den pågældende forsknings gennemførelse, og på 20% af købsprisen for udstyr, maskiner og apparater, som det udover instituttets normale grundudstyr er nødvendigt at anskaffe på grund af det pågældende forskningsarbejde.
Hvad de pågældende tre apparater angår, har sagsøgeren henvist til, at de alle tre er blevet leveret tilbage til sælgerne, for to's vedkommende endog vederlagsfrit, da apparaterne ikke længere er tjenlige til andet end undervisningsbrug, og for det tredjes vedkommende således, at restværdien er kommet til fradrag i leasingudgiften. De pågældende apparater må følgelig henregnes til »mindre apparater« med kort levetid som omhandlet i kontraktens artikel 1, stk. 1, nr. 1, således, at leasingomkostningerne skal medregnes i deres helhed.
I besvarelse af et spørgsmål fra Domstolen har sagsøgeren nærmere anført, at man ikke ser nogen forskel mellem posten »mindre apparater« i kontraktens artikel 1, stk. 1, nr. 1, og posten »materielomkostninger« samme sted under nr. 3. Bestemmelsen i kontraktens artikel 5, stk. 3, er efter sagsøgerens opfattelse en særbestemmelse i forhold til artikel 1, stk. 1, i sin helhed, og det er således uden nogen betydning, om leasingomkostningerne henhører under materielomkostninger eller under mindre apparater.
Endelig har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen tidligere i forbindeise med forskellige forskningsarbejder gennemført mellem parterne uden indsigelse har godkendt, at leasingomkostninger kan medregnes som omkostninger til materiel. Sagsøgeren havde således en forventning om, at Kommissionen heller ikke i dette tilfælde ville hæfte sig ved, om anskaffelsesmåden var køb eller leasing.
Kommissionen har gjort gældende, at det direkte følger af ordlyden af kontraktens artikel 5, stk. 1, og artikel 2, stk. 1, i forordning nr. 2935/79, at sagsøgeren formodes at råde over det tekniske grundudstyr, der er nødvendigt for den pågældende forsknings gennemførelse. Den anskaffelse af udstyr ol, der omhandles i kontraktens artikel 5, stk. 3, angår således særlige genstande, hvis anskaffelse skyldes et konkret og nødvendigt behov i forbindelse med det pågældende forskningsarbejde.
Kommissionen har anført, at den ikke udelukker, at en anskaffelse som omhandlet i artikel 5, stk. 3, kan ske gennem en leasingkontrakt. Hvad udgiftens tilskudsberettigelse angår, kan sagsøgeren imidlertid ikke forvente, at tilskudsvilkårene er mere gunstige for leasingudgifter end de vilkår, der i kontraktens artikel 5, stk. 3, er fastsat for køb. Ligebehandlingsgrundsætningen medfører, at den medkontrahent, der køber instrumenter, ikke forfordeles i forhold til den, som benytter leasing. Det vil endvidere i praksis være vanskeligt at kontrollere leasingudgifter, da disse forhandles frit med udlejeren.
Endelig har Kommissionen henvist til, at forordning nr. 2935/79, der i henhold til kontraktens artikel 14 er en bestanddel af denne, ingen bestemmelse indeholder vedrørende tilskud til leasingomkostninger, og Kommissionen bestrider tidligere at have godkendt sådanne omkostninger. Sagsøgeren burde således forinden have forhørt sig om stillingen for så vidt angår leasingomkostninger hos Kommissionen. Da sagsøgeren har undladt dette, må sagsøgeren bære følgerne heraf.
Kommissionen har endelig anført, at der under disse omstændigheder hverken i kontrakten, forordning nr. 2935/79 eller noget andet sted er holdepunkter for, at der består et retskrav på tilskud til leasingomkostninger med det af sagsøgeren påståede beløb.
Med henblik på tvistens afgørelse bemærkes indledningsvis, at de omtvistede omkostninger hverken i sagsøgerens forslag, i kontrakten eller selv i det regnskab, sagsøgeren har fremlagt efter forskningsarbejdets afslutning er medtaget under posten »mindre apparater« (»kurzlebige Geräte«). I overensstemmelse med det, sagsøgeren selv har anerkendt, må disse omkostninger følgelig anses som henhørende under posten »materielomkostninger« (»Sachkosten«).
Denne post må fortolkes i lyset af den almindelige bestemmelse om »materiel« (»Sachmittel«), nemlig kontraktens artikel 5. I artiklens stk. 1 bestemmes det, at forslagsstilleren eller underentreprenøren stiller det materiel til rådighed, som er nødvendigt for den rette gennemførelse af kontrakten, og bestemmelsen går således ud fra, at som hovedregel råder det pågældende institut allerede over de nødvendige apparater, og at omkostningerne til anskaffelse af sådanne apparater således ikke indgår i tilskudsgrundlaget. Denne fortolkning bekræftes i samme artikels stk. 3, hvorefter der under visse betingelser kan ydes tilskud til omkostningerne til anskaffelse af særlige apparater, der er nødvendige for gennemførelsen af det pågældende forskningsarbejde, men med et fastsat maksimum på 20% af købsprisen.
Artikel 5, stk. 3, angår, som sagsøgeren har gjort gældende, særligt erhvervelse af apparater, der har en længere levetid end nødvendigt for det forskningsarbejde, kontrakten vedrører. De meget vide udtryk (»udstyr, apparater, maskiner o.l.«) og den fastsatte procentsats viser, at bestemmelsen i stk. 3 gælder almindeligt og omfatter alle tilfælde, hvor en anskaffelse af apparater ikke er særskilt aftalt.
I den pågældende kontrakt er den eneste særskilte bestemmelse herom bestemmelsen vedrørende posten »mindre apparater« (»kurzlebige Geräte«), af hvis ordlyd det klart fremgår, at de omkostninger, den omfatter, kan medregnes fuldt ud i tilskudsgrundlaget. Som anført ovenfor er de omtvistede omkostninger imidlertid ikke omfattet af denne post.
Denne fortolkning af kontrakten ændres ikke af den omstændighed, at de tre måleapparater er benyttet på grundlag af leasingkontrakter. Da hverken fællesskabsbestemmelserne eller kontrakten indeholder bestemmelser om benyttelse af apparater på grundlag af sådanne kontrakter, og da det ikke er godtgjort, at Kommissionen er gået med til at yde tilskud til leasingomkostninger i forbindelse med forskningskontrakter indgået tidligere med sagsøgeren, burde sagsøgeren forinden have forelagt spørgsmålet for Kommissionen. I så tilfælde havde Kommissionen haft mulighed for at kontrollere vilkårene i leasingkontrakterne, undersøge apparaternes art for så vidt angår deres levetid og i givet fald i enighed med sagsøgeren for at ændre forskningskontrakten i overensstemmelse med de nye forhold. Da sagsøgeren ikke rettidigt har rejst spørgsmålet, har sagsøgeren ikke krav på tilskud til de omhandlede omkostninger på andre vilkår end de i kontraktens artikel 5, stk. 3 fastsatte.
Af det anførte følger, at sagsøgte må frifindes.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 69, stk. 2, dømmes den part, der taber sagen, til at afholde sagens omkostninger. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør sagsøgeren tilpligtes at afholde sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (anden afdeling)

1)
Sagsøgte frifindes.

2)
Sagsøgeren betaler sagens omkostninger.

Bahlmann
Due
Schockweiler
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 23. januar 1986.
P. Heim
Justitssekretær
K. Bahlmann
Formand for anden afdeling
(
*1
) – Proccssprog: Tysk.