CELEX: 62003CJ0399
Valstybės pagalba
Esama pagalbos sistema
Belgijoje įsteigtų koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka
Tarybos kompetencija

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2003 m. liepos 16 d. Tarybos sprendimą 2003/531/EB dėl Belgijos vyriausybės
pagalbos suteikimo tam tikriems Belgijoje įsteigtiems koordinavimo centrams (OL L 184, p. 17, toliau – ginčijamas sprendimas).

Teisinis pagrindas
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties (88) straipsnio taikymo taisykles
(OL L 83, p. 1), 1 straipsnis nurodo:
„Šiame reglamente:
<...>
b)       „esama pagalba“ – tai:
<...>
ii)      patvirtinta pagalba, t. y. Komisijos arba Tarybos patvirtintos pagalbos sistemos ir individuali pagalba;
iii)      pagalba, kuri laikoma patvirtinta pagal šio reglamento 4 straipsnio 6 dalį arba prieš šio reglamento priėmimą, bet pagal jame
nustatytą tvarką;
iv)      pagalba, kuri pagal 15 straipsnį yra laikoma esama pagalba;
v)      pagalba, kuri laikoma esama pagalba, nes galima nustatyti, kad jos įgyvendinimo metu tai nebuvo pagalba, o tokia ji tapo vėliau
dėl bendrosios rinkos vystymosi ir nebuvo atitinkamos valstybės narės pakeista. Jeigu pagal Bendrijos teisės aktus liberalizavus
veiklą tam tikros priemonės tampa pagalba, po nustatytos liberalizavimo datos esama pagalba jos nebelaikomos;
c)      „nauja pagalba“ – tai bet kokia pagalba, t. y. pagalbos sistemos ir individuali pagalba, kuri nėra esama pagalba, įskaitant
esamos pagalbos pakeitimus;
<...>“ (Pataisytas vertimas)

Ginčijamas sprendimas ir jo aplinkybės
1982 m. gruodžio 30 d. Karaliaus nutarimu Nr. 187 dėl koordinavimo centrų įsteigimo (1983 m. sausio 13 d.
Moniteur belge
) Belgijos Karalystė numatė, jog dešimties metų laikotarpiui atleidžiami nuo pelno mokesčio koordinavimo centrai, kurie įmonių
grupės, kuriai jie priklauso, naudai atlieka tam tikras administracines, parengiamąsias arba papildomas užduotis bei tam tikrą
finansų centralizavimo veiklą.
1983 m. vasario 3 d. Komisija informavo Belgijos vyriausybę, kad šiame Karaliaus nutarime numatytos priemonės patenka į EEB
sutarties 92 straipsnio 1 dalies (vėliau – EB sutarties 92 straipsnio 1 dalis, kuri po pakeitimo tapo EB 87 straipsnio 1 dalimi)
taikymo sritį, bei paprašė Belgijos vyriausybės pranešti jai apie šią apmokestinimo tvarką ir nedelsiant sustabdyti jos taikymą.
1984 m. balandžio 3 d. pranešus apie įstatymo, iš dalies keičiančio koordinavimo centrų apmokestinimo tvarką, projektą, 1984 m.
gegužės 2 d. Komisija nusprendė, kad taip pakeista tvarka nebeturi valstybės pagalbos požymių Sutarties 92 straipsnio 1 dalies
prasme. 1984 m. gegužės 16 d. laišku Belgijos vyriausybei buvo pranešta apie šį sprendimą.
Tačiau atsižvelgdama į tai, kad įstatymu padaryti pakeitimai nevisiškai atitiko minėtą projektą, 1985 m. gruodžio 12 d. Komisija
pradėjo EEB sutarties 93 straipsnio 2 dalyje (vėliau – EB sutarties 93 straipsnio 2 dalis, kuri po pakeitimo tapo EB 88 straipsnio
2 dalimi) numatytą procesą.
Po naujo 1986 m. rugpjūčio 4 d. atlikto įstatymų pakeitimo Komisija užbaigė procesą ir 1987 m. kovo 9 d. pranešė Belgijos
vyriausybei apie savo sprendimą.
Taryba pirmiausia 1997 m. gruodžio 1 d. vieningai priėmė kelias išvadas bei rezoliuciją dėl elgesio kodekso verslo apmokestinimo
klausimais. 2000 m. vasario 29 d. Tarybos ataskaitoje Belgijos nuostatos dėl koordinavimo centrų buvo kvalifikuotos kaip žalingos
mokestinės priemonės, kurios turėjo būti panaikintos ne vėliau kaip 2005 m. gruodžio 31 dieną. Po to 2000 m. lapkričio 26 ir
27 dienomis „ECOFIN“ Taryba nusprendė, kad ši galutinė žalingų priemonių veikimo data taikoma asmenims, kurie šiomis priemonėmis
naudojosi 2000 m. gruodžio 31 dieną. Galiausiai 2003 m. sausio 21 d. Taryba nusprendė pritarti tam, kad tam tikrų žalingų
priemonių veikimas būtų pratęstas ir po 2005 m., o būtent Belgijos koordinavimo centrų atžvilgiu – iki 2010 m. gruodžio 31 dienos.
Nagrinėdama visas valstybėse narėse galiojančias apmokestinimo tvarkas, 1999 m. vasario 12 d. Komisija Belgijos vyriausybės
paprašė pateikti informaciją apie koordinavimo centrus. 2000 m. liepos 17 d. laišku ji informavo Belgijos valdžios institucijas
apie tai, kad atrodo, jog koordinavimo centrų apmokestinimo tvarka yra EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta valstybės pagalba.
2001 m. liepos 11 d. Komisija priėmė reikalingų priemonių pasiūlymus, kurie kaip laikinąją priemonę numatė tai, jog kol nėra
priimtos minėtos priemonės, leidimą turintys koordinavimo centrai gali naudotis minėta apmokestinimo tvarka iki 2005 m. gruodžio
31 dienos.
2002 m. vasario 27 d. laišku Komisija Belgijos Karalystei pranešė apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą
tyrimo procesą ir po to 2003 m. vasario 17 d. priėmė Sprendimą 2003/757/EB dėl Belgijos įgyvendintos pagalbos sistemos Belgijoje
įsteigtiems koordinavimo centrams (OL L 282, p. 25). Dėl pastarojo sprendimo Teisingumo Teisme buvo pareikšti du ieškiniai
dėl panaikinimo.
Gavusi pranešimą apie pirminį įstatymo, skirto iš dalies pakeisti Karaliaus nutarimą Nr. 187, projektą, Komisija 2003 m. balandžio
23 d. laišku Belgijos Karalystei pranešė apie savo sprendimą pradėti tyrimo procesą dėl numatomos priemonės dalies.
Nuo 2003 m. kovo 6 d. Belgijos Karalystė tuo pačiu metu kreipėsi į Komisiją ir Tarybą, kurių paprašė „imtis reikalingų priemonių,
kad koordinavimo centrų, kurių leidimo galiojimo laikas baigėsi po 2003 m. vasario 17 dienos, leidimas galėtų būti pratęstas
iki 2005 m. gruodžio 31 dienos“. 2003 m. kovo 20 d. ir gegužės 26 d. EB 88 straipsnio 2 dalies trečiosios pastraipos pagrindu
šis prašymas buvo atnaujintas.
2003 m. liepos 16 d. Taryba priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame ji nusprendė, kad pagalba, kurią Belgijos Karalystė ketina
suteikti įmonėms, kurios 2000 m. gruodžio 31 d. turėjo leidimą veikti kaip koordinavimo centrai pagal Karaliaus nutarimą Nr. 187,
ir šių leidimų galiojimas turėjo baigtis nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d., yra suderinama su bendrąja
rinka. Ši pagalba apima įprasto bendrovių apmokestinimo tarifo taikymą pagal „papildomų išlaidų“ (
cost plus
) metodą apskaičiuotai apmokestinamajai bazei; specialaus metinio 10 000 eurų už kiekvieną darbuotoją, bet ne didesnio nei
100 000 eurų mokesčio taikymą; atleidimą nuo nekilnojamojo turto mokesčių (
précomptes immobiliers
) už pastatus, kurių savininkai yra centrai, nuo mokesčio prie pajamų šaltinio (
précomptes mobiliers
) nuo centrų mokamų dividendų, palūkanų ir mokėjimų už naudojimąsi suteiktomis paslaugomis bei centrų gaunamų pajamų už piniginius
indėlius; taip pat atleidimą nuo registracijos mokesčio už įnašus ir įstatinio kapitalo padidinimą.

Dėl ieškinio
Grįsdama savo ieškinį Komisija remiasi keturiais ieškinio pagrindais atitinkamai dėl Tarybos kompetencijos nebuvimo, dėl piktnaudžiavimo
įgaliojimais ir procedūra, dėl Sutarties ir įvairių bendrųjų principų pažeidimo bei papildomai dėl akivaizdžios vertinimo
klaidos.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Šalių argumentai
Kaip pirmąjį ieškinio pagrindą Komisija nurodo, kad Taryba neturėjo kompetencijos priimti ginčijamo sprendimo.
Visų pirma, ji mano, kad Sutarties ir Reglamento Nr. 659/1999 nuostatos jai vienintelei suteikia kompetenciją priimti tokį
kaip ginčijamas sprendimą. Taryba šioje srityje turi tik išimtinio pobūdžio įgaliojimus, kurių vykdymas turi būti aiškinamas
siaurai, kad neatsirastų dviejų institucijų kompetencijų kolizijos rizika. Be to, šiuo atveju Taryba nebeturėjo kompetencijos
rationae temporis
atžvilgiu, nes buvo įvykdytos EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatyto naikinamojo termino sąlygos.
Antra, Komisija nurodo, kad ginčijamu sprendimu siekiama palikti galioti apmokestinimo tvarką, kurios suderinamumas su bendrąja
rinka kelia abejonių, išdėstytų jos 2003 m. balandžio 23 d. laiške, bei kad šis sprendimas susijęs ne su naujos pagalbos ar
individualių priemonių sistema, o su pagalba, kuri laikoma esama Sutarties prasme.
Taryba tvirtina, kad 2004 m. birželio 29 d. Sprendime
Komisija prieš Tarybą
(C‑110/02, Rink. p. I‑6333) padaryta išvada negali būti pritaikyta šiam atvejui, nes Taryba patvirtino naują pagalbą, skirtingą
nuo tos, kurią Komisija pripažino esant nesuderinamą su bendrąja rinka.
Šiuo tikslu ji teigia, kad patvirtinta ir pagal naujas teisės nuostatas nustatyta pagalba suteikiama ribotam įmonių, kurias
visas galima identifikuoti, skaičiui, t. y. maždaug trisdešimčiai koordinavimo centrų, kurių leidimų galiojimas turėjo baigtis
nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos. Be to, šio sprendimo veikimas laiko atžvilgiu yra ribotas, nes jis
nesitęsia po 2005 m. gruodžio 31 dienos. Tarybos teigimu, minėta pagalba yra mažiau naudinga įmonėms nei prieš tai buvusi
sistema.
Be to, ji mano, kad ginčijamas sprendimas Belgijos Karalystei leido ne išsaugoti sistemą, kurią Komisija pripažino esant nesuderinamą
su bendrąja rinka, o priimti naują teisės aktą.
Dėl laikotarpio nuo tada, kai Belgijos Karalystė pateikė prašymą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį, iki ginčijamo sprendimo priėmimo
Taryba tvirtina, kad 2003 m. kovo 20 d. Belgijos Karalystės nuolatinio atstovo laiškas buvo tik parengiamasis dokumentas vertimams
palengvinti, kad būtų pradėtos diskusijos dėl numatomų priemonių. Taigi Belgijos Karalystės prašymas jai buvo pateiktas tik
2003 m. gegužės 26 dieną.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia priminti, kad Teisingumo Teismas minėtame sprendime
Komisija prieš Tarybą
išdėstė sąlygas, kuriomis Taryba gali priimti valstybės pagalbą patvirtinantį sprendimą, Komisijai priėmus sprendimą, konstatuojantį
šią valstybės pagalbą esant nesuderinamą su bendrąja rinka.
Pirmiausia šio sprendimo 31 punkte Teisingumo Teismas išaiškino EB 88 straipsnio 2 dalies trečiosios pastraipos taikymo sritį,
nuspręsdamas, kad Tarybos įgaliojimai yra aiškiai išimtinio pobūdžio. Jis iš to padarė išvadą, kad jeigu prieš Komisijai priimant
sprendimą pripažinti nagrinėjamą pagalbą esant nesuderinamą su bendrąja rinka atitinkama valstybė narė nepateikė Tarybai jokio
prašymo pagal šią nuostatą, Taryba daugiau nebegali vykdyti pagal minėtą nuostatą jai suteiktų išimtinių įgaliojimų tam, kad
tokią pagalbą pripažintų esant suderinamą su bendrąja rinka (minėto sprendimo
Komisija prieš Tarybą
33 punktas).
Teisingumo Teismas mano, kad toks aiškinimas, leidžiantis išvengti, kad Komisija ir Taryba vieną po kito priimtų prieštaraujančius
sprendimus dėl tos pačios valstybės pagalbos, sustiprina teisinį saugumą (minėto sprendimo
Komisija prieš Tarybą
35 punktas).
Po to Teisingumo Teismas nagrinėjo, ar tai, kad Taryba neturi šios kompetencijos, reiškia, kad ji taip pat neturi kompetencijos
nuspręsti dėl pagalbos, kuria siekiama anksčiau Komisijos sprendimu pripažintos neteisėtos pagalbos gavėjams suteikti sumą,
skirtą kompensuoti šiuo sprendimu jiems nurodytą jos grąžinimą.
Jis pažymėjo, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką valstybei narei leidus suteikti neteisėtos pagalbos gavėjams
naują neteisėtos pagalbos dydžio pagalbą, skirtą panaikinti minėtu sprendimu pastariesiems gavėjams nurodyto grąžinimo pasekmes,
akivaizdžiai būtų pažeistas pagal EB 87 ir 88 straipsnius priimtų Komisijos sprendimų veiksmingumas (minėto sprendimo
Komisija prieš Tarybą
43 punktas).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad Taryba, kuri neturi sudaryti kliūčių Komisijos sprendimui, konstatuojančiam pagalbą
nesuderinamą su bendrąja rinka, pripažindama šią pagalbą suderinamą su bendrąja rinka, juo labiau neturi pažeisti tokio sprendimo
veiksmingumo, pagal EB 88 straipsnio 2 dalies trečiąją pastraipą pripažindama suderinamą su bendrąja rinka pagalbą, skirtą
kompensuoti neteisėtos pagalbos, pripažintos nesuderinamos su bendrąja rinka, gavėjams šiuo sprendimu nurodytą jos grąžinimą
(minėto sprendimo
Komisija prieš Tarybą
44 ir 45 punktai).
Atsižvelgiant į šią Teisingumo Teismo praktiką, reikia daryti išvadą, kad Taryba negalėjo teisėtai priimti ginčijamo sprendimo.
Iš tikrųjų, visų pirma, neginčijama, kad Belgijos Karalystė į Tarybą kreipėsi po to, kai buvo priimtas Sprendimas 2003/757,
pripažįstantis Belgijos valstybės pagalbą, suteiktą koordinavimo centrams, esant nesuderinamą su bendrąja rinka.
Antra, reikia išnagrinėti, ar ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje aprašyta pagalba ir ta, dėl kurios buvo nuspręsta Sprendime 2003/757,
yra tapačios.
Šiuo atžvilgiu iš bylos medžiagos ir, konkrečiai kalbant, iš 2003 m. kovo 6 d. Belgijos Karalystės Tarybai išsiųsto pareiškimo
matyti, kad pagalbos sistema, kurią Taryba turėjo pripažinti suderinamą su bendrąja rinka, yra ta, dėl kurios buvo nuspręsta
Sprendime 2003/757.
Be to, 2003 m. gegužės 26 d. laiškas, kuriame nuolatinis Belgijos Karalystės atstovas Europos Sąjungoje aprašė pagalbos turinį,
nepalieka jokių abejonių dėl aptariamų priemonių tapatumo.
Galiausiai ginčijamu sprendimu patvirtinamos priemonės, kurios apima tų pačių kaip pagal koordinavimo centrų apmokestinimo
tvarką numatytų metodų, skirtų nustatyti apmokestinamąjį pelną ir mokėtiną mokestį pagal darbuotojų skaičių, taikymą. Jame
numatytas tas pats atleidimas nuo mokesčio prie pajamų šaltinio, nekilnojamojo turto mokesčių bei nuo kapitalo mokesčio.
Trečia, reikia nustatyti ginčijamo sprendimo pasekmes. Pakanka konstatuoti, kad iš pačios minėto sprendimo motyvų formuluotės
matyti, kad juo siekiama panaikinti Sprendimo 2003/757 pasekmes koordinavimo centrų, kurių leidimų galiojimo laikas baigėsi
nuo 2003 m. vasario 17 d. iki 2005 m. gruodžio 31 d., atžvilgiu.
Todėl ginčijamas sprendimas buvo priimtas prieštaraujant Sprendimui 2003/757. Tai, kad jis susijęs tik su nedideliu įmonių
skaičiumi ir ribota trukme, neturi įtakos išvadai, kad jis prieštarauja Sprendimui 2003/757, kurio 2 straipsnis numato, kad
nuo pranešimo apie jį naudojimasis nagrinėjama pagalbos sistema negalės būti pratęstas atnaujinant galiojančius leidimus ir
kad nors leidimų galiojimas baigiasi iki 2010 m. gruodžio 31 d., pagalbos pagal minėtą sistemą net ir laikinai nebegalima
teikti.
Iš viso to, kas išdėstyta, darytina išvada, kad Taryba negalėjo teisėtai priimti ginčijamo sprendimo.
Iš to išplaukia, kad pirmasis Komisijos nurodytas pagrindas, kuriuo ji grindžia savo ieškinį, jog Taryba neturėjo kompetencijos
priimti ginčijamą sprendimą, yra pagrįstas ir dėl to šis sprendimas turi būti panaikintas.

Dėl kitų ieškinio pagrindų
Kadangi Komisijos nurodytas pirmasis ieškinio pagrindas pripažintas pagrįstas ir tuo remiantis ginčijamas sprendimas turi
būti panaikintas, nėra būtinybės nagrinėti kitų pagrindų, kuriais Komisija grindžia savo ieškinį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti išlaidas ir Taryba pralaimėjo bylą, pastaroji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2003 m. liepos 16 d. Tarybos sprendimą 2003/531/EB dėl Belgijos vyriausybės pagalbos suteikimo tam tikriems Belgijoje
įsteigtiems koordinavimo centrams.
2.
Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.