CELEX: 62005CJ0231
Įsisteigimo laisvė
Mokesčių teisės aktai, susiję su pajamų mokesčiu
Bendrovės galimybė atskaityti grupės viduje pervestas lėšas
Reikalavimas bendrovei, kuriai pervedamos lėšos, turėti savo buveinę atitinkamoje valstybėje narėje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su EB 43, 56 ir 58 straipsnių bei 1990 m. liepos 23 d. Tarybos direktyvos
90/435/EEB dėl bendrosios mokesčių sistemos, taikomos įvairių valstybių narių patronuojančioms ir dukterinėms bendrovėms (OL
L 225, p. 6), su pakeitimais, padarytais 2003 m. gruodžio 22 d. Tarybos direktyva 2003/123/EB (OL L 7, 2004, p. 41, toliau
– Direktyva 90/435), išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas
Korkein hallinto-oikeus
(Aukščiausias administracinis teismas) nagrinėjant bylą, pradėtą pagal Suomijos teisę įsteigtos bendrovės
Oy AA
dėl iš šios apmokestinamųjų pajamų patronuojančiai bendrovei, kurios buveinė yra kitoje valstybėje narėje, pervestų lėšų
atskaitymo; šioje byloje taip pat ginčijami Suomijos teisės aktų, susijusių su lėšų pervedimu grupės viduje, suderinamumas
su Bendrijos teise.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Kaip matyti iš Direktyvos 2003/123 antros konstatuojamosios dalies, Direktyva 90/435/EEB siekiama „neapmokestinti dukterinių
bendrovių patronuojančioms bendrovėms mokamų dividendų ir kitų pelno paskirstymų mokesčiais, išskaičiuojamais prie šaltinio,
bei panaikinti tokių pajamų dvigubą apmokestinimą patronuojančios bendrovės lygiu.“
Direktyvos 90/435 4 straipsnis numato, kad kai patronuojanti bendrovė dėl ryšių su savo dukterine bendrove gauna paskirstytą
pelną, išskyrus pagrindinės įmonės likvidavimo atvejį, patronuojančios bendrovės valstybė narė dukterinės bendrovės paskirstyto
pelno neapmokestina arba tokį pelną apmokestina, suteikdama patronuojančiai bendrovei teisę atskaityti iš priklausančio mokėti
mokesčio sumos tą bendrovių pelno mokesčio dalį, kurią nuo to pelno sumokėjo dukterinė bendrovė.
Pagal Direktyvos 90/435 5 straipsnį „iš pelno, kurį dukterinė bendrovė paskirsto savo patronuojančiai bendrovei, mokestis
prie šaltinio neišskaitomas“, o pagal šios direktyvos 6 straipsnį „patronuojančios bendrovės valstybė narė negali prie šaltinio
išskaičiuoti mokesčio iš pelno, kurį tokia bendrovė gauna iš dukterinės bendrovės“.

Nacionalinės teisės aktai
1986 m. lapkričio 21 d. Įstatymo dėl lėšų pervedimo grupės viduje (Laki konserniavustuksesta verotuksessa (825/1986), toliau
– KonsAvL) 1 straipsnis išdėstytas taip:
„Šis įstatymas reglamentuoja pervestų lėšų grupės viduje atskaitymą iš šį pervedimą atlikusio asmens pajamų ir apmokestinant
minėto pervedimo pripažinimą jo gavėjo pajamomis.“
KonsAvL 2 straipsnis nustato:
„Terminas „lėšų pervedimas grupės viduje“ apibrėžia bet kokį ūkinę veiklą vykdančios akcinės ar kooperatyvinės bendrovės lėšų
pervedimą kitai akcinei ar kooperatyvinei bendrovei vykdyti jos ūkinę veiklą, kuris nėra kapitalo įnašas į bendrovę ir kuris
neatskaitomas iš pajamų pagal Įstatymą dėl pajamų, gautų vykdant ūkinę veiklą, apmokestinimo (elinkeinotulon verottamisesta
annettu laki (360/1968)).“
KonsAvL 3 straipsnis numato:
„Jei nacionalinė akcinė ar kooperatyvinė bendrovė (patronuojanti bendrovė) turi ne mažiau kaip devynis dešimtadalius kitos
nacionalinės akcinės bendrovės akcinio kapitalo ar kooperatyvinės bendrovės kapitalo dalių (dukterinė bendrovė), patronuojanti
bendrovė gali iš savo apmokestinamųjų pajamų, gautų iš ūkinės veiklos, atskaityti grupės viduje savo dukterinei bendrovei
jos pervestas lėšas. Pervestas lėšas grupės viduje atitinkanti suma yra prilyginama dukterinės bendrovės iš ūkinės veiklos
gautoms apmokestinamosioms pajamoms.
Sąvoka „dukterinė bendrovė“ taip pat apima akcines ar kooperatyvines bendroves, kurių mažiausia devyni dešimtadaliai akcinio
kapitalo ar kapitalo dalių priklauso patronuojančiai bendrovei su kita ar kitomis dukterinėmis bendrovėmis.
Pirmosios pastraipos nuostatos taikomos ir lėšų pervedimui grupės viduje, kai dukterinė bendrovė perveda lėšas patronuojančiai
bendrovei ar kitai patronuojančios bendrovės dukterinei bendrovei.“
Pagal KonsAvL 4 straipsnį:
„Apmokestinant pervestos lėšos grupės viduje yra prilyginamos šį pervedimą atlikusio asmens išlaidoms ir jo gavėjo pajamoms
tais mokestiniais metais, kada minėtas pervedimas buvo įvykdytas.“
KonsAvL 5 straipsnis nustato:
„Apmokestinamieji asmenys savo pervestas lėšas grupės viduje gali atskaityti kaip išlaidas, tik jei atitinkamos išlaidos ir
pajamos yra įtrauktos į atitinkamas pervedimą atlikusio asmens ir gavėjo apskaitas.“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Bendrovė
AA Ltd
, kurios buveinė yra Jungtinėje Karalystėje, netiesiogiai per dvi kitas bendroves turi 100 %
Oy AA
akcijų.
Kitaip nei
Oy AA
,
AA Ltd
veikla 2003 m. buvo nuostolinga ir,
Oy AA
teigimu, buvo galima tikėtis, kad taip bus ir 2004 m. bei 2005 metais. Kadangi
AA Ltd
ūkinė veikla buvo svarbi ir
Oy AA
, pastaroji nusprendė
AA Ltd
pervesti lėšas grupės viduje, kad pagerintų šios ekonominę situaciją.
Šiuo atveju
Oy AA
kreipėsi į Centrinę mokesčių komisiją (
Keskusverolautakunta
) su prašymu priimti preliminarų sprendimą dėl to, ar numatomas pervedimas yra lėšų pervedimas grupės viduje KonsAvL 3 straipsnio
prasme, ir todėl jis, apmokestinant
Oy AA
už 2004 ir 2005 mokestinius metus, gali būti laikomas atskaitytinomis išlaidomis.
Manydama, kad lėšų pervedimas grupės viduje atskaitytinas ir atitinkamos apmokestinamosios pajamos turi būti apmokestinamos
pagal Suomijos mokesčių sistemą,
Keskusverolautakunta
nusprendė, kad
Oy AA
lėšų parvedimas
AA Ltd
nėra lėšų pervedimas grupės viduje KonsAvL 3 straipsnio prasme, ir todėl šis pervedimas apmokestinant jį atlikusį asmenį
negali būti laikomas atskaitytinomis išlaidomis.
Dėl šio
Keskusverolautakunta
preliminaraus sprendimo panaikinimo
Oy AA
kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kuris konstatavo, kad visos Suomijos teisėje numatytos
sąlygos
Oy AA
pervestas lėšas grupės viduje
AA Ltd
atskaityti įvykdytos, išskyrus reikalavimą dėl jas gaunančios bendrovės nacionalinės priklausomybės.
Šiomis aplinkybėmis
Korkein hallinto-oikeus
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 43 ir 56 straipsniai, atsižvelgiant į EB 58 straipsnį ir <..> Direktyvą 90/435/EEB <...>, turi būti aiškinami taip,
kad jie draudžia Suomijos įstatyme dėl lėšų pervedimo grupės viduje nustatytą schemą, pagal kurią pervedimai grupės viduje
gali būti atskaitomi, tik jei pervedimą atlikęs asmuo ir jo gavėjas yra nacionalinės bendrovės?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 43 ir 56 straipsniai, atsižvelgiant
į EB 58 straipsnį ir Direktyvą 90/435, draudžia valstybės narės teisės aktuose numatytą schemą, kaip antai nagrinėjamą pagrindinėje
byloje, pagal kurią dukterinė bendrovė, šios valstybės narės rezidentė, gali iš savo apmokestinamųjų pajamų atskaityti jos
atliktą lėšų pervedimą grupės viduje patronuojančiai bendrovei, tik jei pastaroji bendrovė turi savo buveinę šioje valstybėje
narėje.
Visų pirma reikia priminti, kad remiantis nusistovėjusia teismo praktika, nors tiesioginiai mokesčiai priklauso valstybių
narių kompetencijai, pastarosios turi ją įgyvendinti laikydamosi Bendrijos teisės (žr., be kita ko, 2005 m. gruodžio 13 d.
Sprendimo
Marks & Spencer
, C‑446/03, Rink. p. I‑10837, 29 punktą; 2006 m. rugsėjo 12 d. Sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
, C‑196/04, Rink. p. I‑7995, 40 punktą ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 36 punktą).
Kadangi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas Teisingumo Teismo klausia ir dėl EB 43 straipsnio, susijusio
su įsisteigimo laisve, ir dėl EB 56 straipsnio, susijusio su laisvu kapitalo judėjimu, išaiškinimo, reikia nustatyti, ar nacionalinės
teisės aktai, kaip antai nagrinėjami pagrindinėje byloje, gali paveikti šias laisves, ir kiek.
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, kadangi nagrinėjamas dalyvavimas kapitale, kuris jo turėtojui leidžia daryti
aiškią įtaką bendrovės sprendimams ir nulemti jos veiklą, taikomos su įsisteigimo laisve susijusios EB sutarties nuostatos
(2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Baars
, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 21 ir 22 punktai; 2002 m. lapkričio 21 d. Sprendimo
X ir Y
, C‑436/00, Rink. p. I‑10829, 37 ir 66–68 punktai bei minėtų sprendimų
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
31 punktas ir
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
39 punktas).
Tačiau pagal KonsAvL 3 straipsnį galimybė atlikti atskaitytiną lėšų pervedimą grupės viduje šio įstatymo prasme yra susieta
su sąlyga, kad patronuojanti bendrovė valdo mažiausiai 90 % dukterinės bendrovės akcinio kapitalo ar kapitalo dalių.
Kaip matyti iš sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir iš Suomijos vyriausybės pastabų, Suomijoje galiojančia
lėšų pervedimo grupės viduje schema yra siekiama pašalinti nepalankią mokestinę padėtį, būdingą bendrovių grupės struktūrai,
leidžiant tolygų paskirstymą grupės, kurią sudaro pelningai veikiančios bendrovės ir bendrovės, patiriančios nuostolių, viduje.
Šitaip lėšų pervedimas grupės viduje gina bendrovių grupės interesus.
Tačiau kadangi tokie teisės aktai, kokie nagrinėjami pagrindinėje byloje, yra skirti tik bendrovių grupės vidaus santykiams,
jie daro lemiamą įtaką įsisteigimo laisvei ir todėl turi būti išnagrinėti EB 43 straipsnio atžvilgiu (šiuo klausimu žr. minėto
sprendimo
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
32 punktą; 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
, C‑446/04, Rink. I‑11753, 118 punktą ir 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
, C‑524/04, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).
Darant prielaidą, kad šie teisės aktai turi ribojantį poveikį laisvam kapitalo judėjimui, toks poveikis yra neišvengiama galimo
įsisteigimo laisvės apribojimo pasekmė ir todėl jis nepateisina atskiro minėtų teisės aktų nagrinėjimo 56 straipsnio atžvilgiu
(šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 14 d. Sprendimo
Omega
, C‑36/02, Rink. p. I‑9609, 27 punktą; minėtų sprendimų
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
33 punktą ir
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
34 punktą).
Dėl Direktyvos 90/435 reikia priminti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama situacija yra susijusi su pirmu dukterinės bendrovės
pajamų, gautų iš ūkinės veiklos, apmokestinimu ir su šios dukterinės bendrovės galimybe iš šių apmokestinamų pajamų atskaityti
jos atliktą lėšų pervedimą grupės viduje užsienio patronuojančiai bendrovei.
Direktyva 90/435 reglamentuoja dukterinės bendrovės dividendų ir kito paskirstytojo pelno išmokėjimo patronuojančiai bendrovei
apmokestinimą, 4 straipsnyje visų pirma numatydama, kad kai patronuojanti bendrovė gauna pelną, jos rezidavimo valstybė narė
neapmokestina dukterinės bendrovės paskirstytojo pelno arba tokį pelną apmokestina, suteikdama patronuojančiai bendrovei teisę
atskaityti iš priklausančio mokėti mokesčio sumos tą mokesčio dalį, kurią nuo savo pelno sumokėjo dukterinė bendrovė, ir,
antra, 5 bei 6 straipsniuose drausdama iš minėto pelno išskaityti mokestį prie šaltinio.
Kadangi Direktyva 90/435 nėra susijusi su pirmu dukterinės bendrovės pajamų, gautų iš ūkinės veiklos, apmokestinimu ir nereglamentuoja
mokestinių pasekmių dukterinei bendrovei už tokį lėšų pervedimą, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, ja negalima remtis
atsakant į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo klausimą.
Iš to išplaukia, kad į pateiktą klausimą reikia atsakyti remiantis tik EB 43 straipsniu.

Dėl įsisteigimo laisvės ribojimų buvimo
Įsisteigimo laisvė, kurią EB 43 straipsnis pripažįsta Bendrijos nacionaliniams subjektams ir kuri apima teisę imtis savarankiškai
dirbančių asmenų veiklos bei ja verstis, taip pat steigti ir valdyti įmones tomis pačiomis sąlygomis, kurios įsisteigimo valstybės
narės teisės aktuose yra nustatytos jos pačios subjektams, pagal EB 48 straipsnį apima įkurtų pagal valstybės narės teisę
ir Europos Bendrijoje turinčių savo registruotas būstines, centrinę administraciją ar pagrindinę verslo vietą bendrovių teisę
vykdyti savo veiklą atitinkamoje valstybėje narėje per dukterines bendroves, filialus ir atstovybes (žr. 1999 m. rugsėjo 21 d.
Sprendimo
Saint-Gobain ZN
, C‑307/97, Rink. p. I‑6161, 35 punktą; minėtų sprendimų
Marks & Spencer
30 punktą;
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
41 punktą ir
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
42 punktą).
Dėl bendrovių reikia pažymėti, kad jų buveinė EB 48 straipsnio prasme, kaip ir fizinių asmenų pilietybė, naudojama nustatant
jų sąsają su valstybės narės teisės sistema. Pripažinus, kad įsisteigimo valstybė narė gali laisvai taikyti skirtingą vertinimą
vien dėl to, kad bendrovės buveinė yra kitoje valstybėje narėje, EB 43 straipsnis taptų beprasmis (šiuo klausimu žr. 1986 m.
sausio 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 270/83, Rink. p. 273, 18 punktą; 1993 m. liepos 13 d. Sprendimo
Commerzbank
, C‑330/91, Rink. p. I‑4017, 13 punktą; 2001 m. kovo 8 d. Sprendimo
Metallgesellschaft ir kt.
, C‑397/98 ir C‑410/98, Rink. p. I‑1727, 42 punktą; minėtų sprendimų
Marks & Spencer
37 punktą ir
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
43 punktą). Taigi įsisteigimo laisvė skirta užtikrinti, kad priimančiojoje valstybėje narėje būtų taikomas nacionalinis vertinimas,
ir kartu draudžia bet kokią diskriminaciją dėl bendrovių buveinės vietos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Komisija prieš Prancūziją
14 punktą;
Saint-Gobain ZN
35 punktą ir
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
43 punktą).
Reikia pažymėti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjami teisės aktai galimybės atskaityti patronuojančiai bendrovei pervestas
lėšas kaip išlaidas klausimu įtvirtina skirtingą Suomijoje reziduojančių dukterinių bendrovių vertinimą, atsižvelgiant į tai,
ar jų patronuojanti bendrovė turi buveinę šioje valstybėje narėje, ar ne.
Iš tikrųjų dukterinės bendrovės lėšų pervedimas patronuojančiai bendrovei, kurios buveinė yra Suomijoje ir kuri atitinka KonsAvL
nustatytas sąlygas, yra laikomas lėšų pervedimu grupės viduje šio įstatymo prasme, atskaitytinas iš dukterinės bendrovės apmokestinamųjų
pajamų. Tačiau dukterinės bendrovės lėšų pervedimas patronuojančiai bendrovei, kurios buveinė yra ne Suomijoje, nebus laikomas
lėšų pervedimu grupės viduje ir todėl nebus atskaitytinas iš dukterinės bendrovės apmokestinamųjų pajamų. Todėl užsienio patronuojančių
bendrovių dukterinėms bendrovėms taikoma mažiau palanki mokesčio schema nei ta, kuria naudojasi Suomijos patronuojančių bendrovių
dukterinės bendrovės.
Šiuo klausimu Vokietijos, Nyderlandų, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės tvirtina, kad dukterinių bendrovių rezidenčių,
kurių patronuojančios bendrovės turi buveinę toje pačioje valstybėje narėje, situacija nėra panaši į dukterinių bendrovių
rezidenčių, kurių patronuojančių bendrovių buveinė yra kitoje valstybėje narėje, situaciją, nes pastarosioms bendrovėms netaikomas
mokestis valstybėje narėje, kurioje įsteigta dukterinė bendrovė. Iš tikrųjų reikia skirti dukterinių bendrovių, kurių patronuojančios
bendrovės visiškai ar iš dalies apmokestinamos Suomijoje, situaciją nuo pagrindinėje byloje aprašytos situacijos, kai patronuojanti
bendrovė neapmokestinama šioje valstybėje narėje.
Vokietijos ir Švedijos vyriausybės mano, kad jei lėšų gavėjas nėra apmokestinamas pervedimą atlikusio asmens valstybėje narėje,
ši valstybė narė, kuri dėl savo teritorinės jurisdikcijos ribų negali daryti įtakos lėšų pervedimo apmokestinimui jų gavėjo
valstybėje narėje, iš esmės negali užtikrinti, kad suteikta atskaita atitiks minėtų pervestų lėšų gavėjo apmokestinamąsias
pajamas pastarojo valstybėje narėje, ir išvengti atlikto pervedimo neapmokestinimo. Jungtinės Karalystės vyriausybė taip pat
tvirtina: kadangi Suomijos Respublika neapmokestina patronuojančių bendrovių ne rezidenčių pajamų, ji neprivalo Suomijoje
įsteigtai dukterinei bendrovei sumažinti mokestį dėl patronuojančios bendrovės patirtų nuostolių.
Kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 22 punkte, Suomijos lėšų pervedimo grupės viduje schema yra siekiama pašalinti nepalankią
mokestinę padėtį, būdingą bendrovių grupės struktūrai, leidžiant tolygų paskirstymą grupės, kurią sudaro pelningai veikiančios
bendrovės ir bendrovės, patiriančios nuostolių, viduje. Kaip matyti iš KonsAvL 4 ir 5 straipsnių, lėšų pervedimas grupės viduje
prilyginamas jį atlikusio asmens išlaidoms ir pastarąjį apmokestinant yra atskaitomas, tik jei šios lėšos įrašomos kaip jų
gavėjo pajamos.
Užsienio elementą turinčioje situacijoje, jei lėšų gavėjas nėra apmokestinamas pervedimą atlikusio asmens valstybėje narėje,
ši valstybė narė negali užtikrinti, kad pervedimas bus laikomas apmokestinamomis šio gavėjo pajamomis. Tai, kad lėšų pervedimą
atlikusio asmens valstybė narė leidžia iš pastarojo apmokestinamųjų pajamų atskaityti pervedimo sumą, neužtikrina, kad pervedimams
taikomos schemos tikslas bus pasiektas.
Nors valstybė narė, kurioje yra dukterinės bendrovės buveinė, neturi jurisdikcijos patronuojančios bendrovės, kurios buveinė
yra kitoje valstybėje narėje ir kuri neapmokestinama pirmojoje valstybėje narėje, atžvilgiu, vis dėlto ji gali nustatyti lėšų
pervedimo grupės viduje atskaitos iš pervedimą atlikusio asmens apmokestinamųjų pajamų sąlygas, susijusias su šios kitos valstybės
narės tokiam pervedimui taikomu vertinimu.
Iš to matyti, jog vien tai, kad kitoje valstybėje narėje buveinę turinčios patronuojančios bendrovės nėra apmokestinamos Suomijoje,
atsižvelgiant į Suomijos lėšų pervedimų grupės viduje schemos tikslą, neišskiria šių patronuojančių bendrovių dukterinių bendrovių
Suomijoje buveinę turinčių patronuojančių bendrovių dukterinių bendrovių atžvilgiu bei nedaro šių dviejų kategorijų dukterinių
bendrovių situacijų nepanašių.
Dukterinių bendrovių rezidenčių skirtingas vertinimas, atsižvelgiant į jų patronuojančios bendrovės buveinės vietą, riboja
įsisteigimo laisvę, nes naudojimasis šia laisve iš tikrųjų tampa mažiau patrauklus kitose valstybėse narėse įsteigtoms bendrovėms,
kurios dėl to gali atsisakyti šią priemonę priimančioje valstybėje narėje įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba pratęsti
jos veiklą (žr. 2002 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Lankhorst-Hohorst
, C‑324/00, Rink. p. I‑11779, 32 punktą ir minėto sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
61 punktą).
Šios išvados negali paneigti Jungtinės Karalystės vyriausybės argumentas, pagal kurį patronuojanti bendrovė galėtų pasiekti
savo tikslą vietoje dukterinės bendrovės įsteigdama Suomijoje filialą. Iš tikrųjų reikia priminti, kad EB 43 straipsnio pirmosios
pastraipos antras sakinys aiškiai palieka ūkio subjektams galimybę laisvai pasirinkti tinkamą teisinę formą vykdyti savo veiklą
kitoje valstybėje narėje ir šis laisvas pasirinkimas neturi būti ribojamas diskriminacinėmis mokesčių nuostatomis (minėto
sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
22 punktas ir 2006 m. vasario 23 d. Sprendimo
CLT-UFA
, C‑253/03, Rink. p. I‑1831, 14 punktas).
Be to, Jungtinės Karalystės vyriausybė nurodo: kadangi lėšų pervedimas grupės viduje nebuvo apmokestintas Jungtinėje Karalystėje,
o tai vis dėlto ginčija
Oy AA
, ir kadangi
AA Ltd
nuostolius buvo galima perkelti į kitus mokestinius metus, kad jie būtų atskaityti iš vėliau gauto pelno, kompensacijos šiai
patronuojančiai bendrovei tarp šio pelno ir nuostolių vėlavimas turėjo tik netiesioginį ir abejotiną poveikį sprendimui įsisteigti
Suomijoje.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog tam, kad teisės aktai būtų laikomi įsisteigimo laisvės apribojimu, pakanka, kad jie ribotų
kitoje valstybėje narėje įsteigtų bendrovių naudojimąsi šia laisve valstybėje narėje, nesant būtinybės įrodyti, kad dėl nagrinėjamų
teisės aktų tam tikros minėtos bendrovės iš tikrųjų atsisakė šioje valstybėje narėje įsigyti, įkurti dukterinę bendrovę arba
pratęsti jos veiklą (minėto sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
62 punktas).
Iš to matyti, kad taikant schemą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, dukterinių bendrovių rezidenčių skirtingas vertinimas
pagal jų patronuojančios bendrovės buveinės vietą riboja įsisteigimo laisvę.

Dėl įsisteigimo laisvės ribojimo pateisinimo
Įsisteigimo laisvės apribojimas gali būti leidžiamas tik tuo atveju, jeigu jis pateisinamas privalomaisiais bendrojo intereso
pagrindais. Tačiau net tokiu atveju šis apribojimas turi būti tinkamas užtikrinti atitinkamo tikslo įgyvendinimą ir neviršyti
to, kas būtina jam pasiekti (minėtų sprendimų
Marks & Spencer
35 punktas;
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
47 punktas ir
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
64 punktas).
Savo rašytinėse pastabose Suomijos, Vokietijos, Nyderlandų ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Europos Bendrijų Komisija
tvirtina, kad Suomijos lėšų pervedimo grupės viduje schema yra pateisinama poreikiu užtikrinti atitinkamos mokesčių sistemos
vientisumą, taip pat apmokestinimo kompetencijos tarp valstybių narių pasidalijimu, mokesčių vengimo baime ir teritorialumo
principu.
Per posėdį, kuris vyko jau paskelbus minėtą sprendimą
Marks & Spencer
, pastabas žodžiu pateikusios vyriausybės nurodė, kad minėtame sprendime Teisingumo Teismo nurodytos pateisinančios aplinkybės,
t. y. apmokestinimo kompetencijos tarp skirtingų valstybių narių subalansuoto pasidalijimo apsauga, dvigubo nuostolių panaudojimo
ir mokesčių vengimo rizika yra ir nagrinėjamoje byloje. Todėl reikia išnagrinėti šiuos argumentus.
Suomijos vyriausybė, palaikoma Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių, tvirtina, kad teritorialumo principu, pagal kurį
valstybės narės gali apmokestinti visas jų teritorijoje gaunamas pajamas, grindžiama pagrindinėje byloje nagrinėjama schema
ir atitinka susitarimus tarptautinės kompetencijos mokesčių paskirstymo srityje.
Šios vyriausybės, Nyderlandų vyriausybė ir Komisija mano, kad galimybė atskaityti atliktą pervedimą bendrovei, kurios buveinė
yra kitoje valstybėje narėje, suteiktų mokesčių mokėtojams teisę pasirinkti apmokestinančią valstybę narę ir taip ribotų valstybių
narių kompetencijas mokesčių srityje, darydama neigiamą poveikį jų subalansuotam pasidalijimui.
Dėl būtinybės užkirsti kelią dvigubam nuostolių panaudojimui Suomijos, Vokietijos, Nyderlandų, Švedijos ir Jungtinės Karalystės
vyriausybės nurodo, kad ši prilyginama būtinybei neleisti nepagrįstai suteikti dvigubos naudos. Tačiau šios vyriausybės mano,
kad tokia situacija, kai nustatant lėšų pervedimą grupės viduje atlikusio asmens apmokestinamąją bazę yra atsižvelgiama į
šį pervedimą, bet minėtos lėšos nėra laikomos jų gavėjo apmokestinamomis pajamomis, sukelia riziką, jog pervedimą atlikusios
dukterinės bendrovės pelnas nebus visiškai apmokestinamas. Jungtinės Karalystės vyriausybė tvirtina, kad taip yra pagrindinėje
byloje, tačiau
Oy AA
tai neigia.
Galiausiai Suomijos, Vokietijos, Nyderlandų, Švedijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybės bei Komisija tvirtina, jog gali
atsitikti taip, kad grupės viduje veikla bus organizuojama taip, jog Suomijoje apmokestinamas pelnas bus pervedamas į konkrečiai
šiam vienam tikslui įsteigtas kitose valstybės narėse buveines turinčias bendroves, kur minėtas pelnas bus apmokestinamas
mažesniu tarifu nei Suomijoje ar net iš viso atleidžiamas nuo mokesčio.
Kaip matyti iš minėto sprendimo
Marks & Spencer
51 punkto, būtinybė apsaugoti subalansuotą apmokestinimo kompetencijos pasidalijimą tarp valstybių narių buvo nurodyta kartu
su kitais pateisinančiais veiksniais, pagrįstais dvigubo nuostolių panaudojimo ir mokesčių vengimo rizika (taip pat žr. 2007 m.
kovo 29 d. Sprendimo
Rewe Zentralfinanz
, C‑347/04, Rink. p. I‑0000, 41 punktą).
Reikia priminti, kad nesant Bendrijos suvienodinimo ar derinimo priemonių valstybės narės lieka kompetentingos sutartimis
arba vienašališkai nustatyti savo kompetencijos mokesčių srityje pasiskirstymą (1998 m. gegužės 12 d. Sprendimo
Gilly
, C‑336/96, Rink. p. I‑2793, 24 ir 30 punktai; 2006 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
N
, C‑470/04, Rink. p. I‑7409, 44 punktas; 2006 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Kerkhaert ir Morres
, C‑513/04, Rink. p. I‑10967, 22 ir 23 punktai; taip pat minėto sprendimo
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
49 punktas).
Pirmiausia dėl būtinybės apsaugoti apmokestinimo kompetencijos tarp valstybių narių subalansuotą pasidalijimą reikia pažymėti,
kad ja negalima remtis nuolat nesuteikiant mokesčių lengvatos dukterinei bendrovei rezidentei, grindžiant tuo, kad kitoje
valstybėje buveinę turinčios jos patronuojančios bendrovės pajamos negali būti apmokestinamos pirmojoje valstybėje narėje
(šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Rewe
Zentralfinanz
43 punktą).
Tačiau šis pateisinimas gali būti pripažintas pagrįstu, jei nagrinėjama schema siekiama užkirsti kelią veiksmams, kurie gali
pakenkti valstybės narės teisei pasinaudoti kompetencija mokesčių srityje jos teritorijoje įvykdytos veiklos atžvilgiu (žr.
minėto sprendimo
Rewe
Zentralfinanz
42 punktą).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad bendrovėms suteikta galimybė pasirinkti, kur turėtų būti atsižvelgta į jų nuostolius
– ar valstybėje narėje, kurioje jos yra įsteigtos, ar kitoje valstybėje narėje, – sukeltų didelį pavojų apmokestinimo kompetencijos
tarp valstybių narių subalansuotam pasidalijimui (žr. minėtų sprendimų
Marks & Spencer
46 punktą ir
Rewe
Zentralfinanz
42 punktą).
Be to, pripažinimas, kad toks užsienio elementą turintis lėšų pervedimas grupės viduje, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje,
gali būti atskaitomas iš jį atlikusio asmens apmokestinamųjų pajamų, leistų bendrovių grupėms laisvai pasirinkti valstybę
narę, kurioje bus apmokestinamas dukterinės bendrovės pelnas, atimant šias pervestas lėšas iš pastarosios bendrovės mokesčio
bazės, o kai šis pervedimas jį gaunančios patronuojančios bendrovės valstybėje narėje laikomas apmokestinamomis pajamomis,
– įskaičiuojant jį į patronuojančios bendrovės pelną. Tai pažeistų pačią apmokestinimo kompetencijos pasidalijimo tarp valstybių
narių sistemą, nes dėl bendrovių grupės pasirinkimo dukterinės bendrovės valstybė narė bus priversta atsisakyti savo, kaip
dukterinės bendrovės rezidavimo, valstybės teisės apmokestinti pastarosios pajamas, leidžiant tai padaryti patronuojančios
bendrovės buveinės valstybei narei (taip pat žr. minėto sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
59 punktą).
Dėl dvigubo nuostolių panaudojimo rizikos pakanka pažymėti, kad Suomijos lėšų pervedimo schema nėra susijusi su nuostolių
atskaita.
Galiausiai dėl siekio užkirsti kelią mokesčių vengimui reikia pripažinti, kad galimybė pervesti dukterinės bendrovės apmokestinamąsias
pajamas patronuojančiai bendrovei, kurios buveinė yra kitoje valstybėje narėje, susijusi su rizika, kad sudarant vien apsimestinius
susitarimus pajamų pervedimai bendrovių grupės viduje bus vykdomi į bendroves, kurių buveinės yra mažiausius mokesčio tarifus
taikančiose valstybės narėse arba valstybėse narėse, kur tokios pajamos nėra apmokestinamos. Tokią galimybę patvirtina ir
tai, kad Suomijos lėšų pervedimo grupės viduje schema nereikalauja, jog šių lėšų gavėjas būtų patyręs nuostolių.
Suteikdama galimybę iš dukterinės bendrovės apmokestinamųjų pajamų atskaityti grupės viduje pervestas lėšas patronuojančiai
bendrovei tik tuo atveju, kai pastaroji turi buveinę toje pačioje valstybėje narėje, Suomijos lėšų pervedimo grupės viduje
schema gali užkirsti kelią tokiai praktikai, kuri būtų grindžiama dideliais skirtumais tarp skirtingose valstybės narėse taikomų
mokesčio bazių ar mokesčio tarifų ir kurios tikslas – išvengti mokesčio, paprastai mokėtino dukterinės bendrovės valstybėje
narėje nuo jos pelno.
Atsižvelgiant į šiuos du veiksnius, t. y. būtinybę apsaugoti apmokestinimo kompetencijos tarp valstybių narių subalansuotą
pasidalijimą ir būtinybę užkirsti kelią mokesčių vengimui, bendrai reikia konstatuoti, kad schema,  nagrinėjama pagrindinėje
byloje, suteikiančia galimybę iš dukterinės bendrovės apmokestinamųjų pajamų atskaityti grupės viduje pervestas lėšas patronuojančiai
bendrovei tik tuo atveju, kai pastaroji ir minėta dukterinė bendrovės turi buveinę toje pačioje valstybėje narėje, siekiama
teisėtų tikslų, suderinamų su Sutartimi ir išplaukiančių iš privalomų bendrojo intereso pagrindų, ir ji yra tinkama užtikrinti
šių tikslų įgyvendinimą.
Vis dėlto reikia patikrinti, ar tokia schema neviršija to, kas būtina visiems minėtiems tikslams pasiekti.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad apmokestinimo kompetencijos tarp valstybių narių subalansuoto pasidalijimo apsaugos ir kelio
užkirtimo mokesčių vengimui tikslai yra susiję. Iš tikrųjų elgesys, kuriam būdingas apsimestinių, ekonominio pagrindo neturinčių
susitarimų sudarymas, turint tikslą išvengti mokesčio, kurį paprastai reikia sumokėti nuo gauto pelno už nacionalinėje teritorijoje
vykdytą veiklą, kenkia valstybių narių teisei vykdyti savo kompetenciją mokesčių srityje tokios veiklos atžvilgiu ir kelia
pavojų apmokestinimo kompetencijos pusiausvyrai tarp valstybių narių (minėtų sprendimų
Cadbury Schweppes ir Cadbury Schweppes Overseas
55 ir 56 punktai ir
Test Claimants in the Thin Cap Group Litigation
74 ir 75 punktas).
Nors pagrindinėje byloje nagrinėjamų teisės aktų konkretus tikslas nėra juose numatytų mokesčių lengvatų neleisti taikyti
vien apsimestiniams, ekonominio pagrindo neturintiems susitarimams, sudarytiems turint tikslą išvengti mokesčio, kurį paprastai
reikia sumokėti nuo gauto pelno už nacionalinėje teritorijoje vykdytą veiklą, vis dėlto šie teisės aktai gali būti laikomi
proporcingais visiems siekiamiems tikslams.
Iš tikrųjų esant tokiai situacijai, kai nagrinėjama lengvata suteikia galimybę pervesti pajamas, atskaitant jas iš šį pervedimą
atlikusio asmens apmokestinamųjų pajamų ir įskaičiuojant jas į gavėjo apmokestinamąsias pajamas, bet koks šios lengvatos išplėtimas
užsienio elementą turintiems atvejams leistų bendrovių grupėms, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 56 punkte, naudojantis šia
schema laisvai pasirinkti valstybę narę, kurioje jos pelnas bus apmokestinamas, pažeidžiant dukterinės bendrovės valstybės
narės teisę apmokestinti pelną, gautą už jos teritorijoje vykdytą veiklą.
Šio pažeidimo negalima išvengti nustatant sąlygas, susijusias su pajamų iš lėšų pervedimų grupės viduje vertinimu bendrovės
gavėjos valstybėje narėje ar su grupės viduje parvestų lėšų gavėjo patirtais nuostoliais. Iš tikrųjų leidimas atskaityti grupės
viduje pervestas lėšas, kai jos yra jas gaunančios bendrovės apmokestinamosios pajamos ar kai jas gaunančios bendrovės galimybės
perleisti savo nuostolius kitai bendrovei yra ribotos, arba leidimas atskaityti  lėšas, pervestas grupės viduje bendrovei,
kurios buveinė yra valstybėje narėje, taikančioje mažesnį mokesčio tarifą nei pervedimą atlikusio asmens valstybė narė, tik
kai šis lėšų pervedimas grupės viduje yra pateisinamas būtent bendrovės gavėjos ekonomine situacija, kaip siūlo
Oy AA
, lemtų tai, kad apmokestinančios valstybės narės pasirinkimas visiškai priklausytų nuo bendrovių grupės, kuri turėtų didelę
diskreciją šiuo klausimu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, nereikia nagrinėti kitų Suomijos, Vokietijos, Nyderlandų, Švedijos ir Jungtinės Karalystės
vyriausybių bei Komisijos nurodytų pateisinimų.
Taigi į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip, kad EB 43 straipsnis nedraudžia valstybės narės teisės aktais nustatytos schemos,
kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią dukterinė bendrovė, šios valstybės narės rezidentė, iš savo apmokestinamųjų
pajamų gali atskaityti grupės viduje savo patronuojančiai bendrovei pervestas lėšas, tik jei pastarosios bendrovės buveinė
yra toje pačioje valstybėje narėje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
EB 43 straipsnis nedraudžia valstybės narės teisės aktais nustatytos schemos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal
kurią dukterinė bendrovė, šios valstybės narės rezidentė, iš savo apmokestinamųjų pajamų gali atskaityti grupės viduje savo
patronuojančiai bendrovei pervestas lėšas, tik jei pastarosios bendrovės buveinė yra toje pačioje valstybėje narėje.
Parašai.
*
Proceso kalba: suomių.