CELEX: 62002TJ0044(01)
Konkurencija
EB 81 straipsnis
Susitarimas dėl grynųjų pinigų keitimo paslaugų kainų nustatymo ir apmokestinimo tvarkos
Vokietija
Pažeidimo įrodymai
Prašymas panaikinti sprendimus

Bylos aplinkybės
Ši byla susijusi su 2001 m. gruodžio 11 d. Komisijos sprendimu 2003/25/EB procedūroje, pradėtoje pagal (EB 81 ) straipsnį
(byla COMP/E –1/37.919 (buvusi 37.391) – Bankų mokesčiai už euro zonos valiutų keitimą – Vokietija) (OL L 15, 2003, p. 1,
toliau – ginčijamas sprendimas).
Kalbant apie užsienio valiutų keitimo paslaugas, reikia skirti negrynųjų pinigų keitimą bei monetų ir banknotų keitimą, t. y.
„grynųjų pinigų keitimą“. Ši byla susijusi tik su pastarąja paslaugų rūšimi, kurią dar galima suskirstyti į dvi grupes: pirma,
didmeninį grynųjų pinigų keitimą, kuris leidžia bankams keisti didelius banknotų kiekius (toliau – tarpbankinis grynųjų pinigų
keitimas), ir, antra, pavienes grynųjų pinigų keitimo paslaugas privatiems asmenims, kai keičiami nedideli banknotų kiekiai.
Iki euro įvedimo Vokietijoje mokestis už grynųjų pinigų keitimo paslaugas paprastai nebuvo apskaičiuojamas atskirai: šių paslaugų
kaina buvo įskaičiuota į kursus, pagal kuriuos kredito įstaigos ir valiutų keityklos pirko ir pardavinėjo užsienio valiutą
savo klientams. Pirkimo metu kursas buvo mažesnis, o pardavimo metu – didesnis už keitimo kursą rinkoje (ginčijamo sprendimo
38 konstatuojamoji dalis). Šis su rinkos keitimo kursu susijęs skirtumas toliau vadinamas „kurso svyravimu“.
1999 m. Komisija pradėjo tyrimą dėl maždaug 150 bankų, tarp jų ir ieškovų, įsteigtų septyniose valstybėse narėse, t. y. Belgijoje,
Vokietijoje, Airijoje, Nyderlanduose, Austrijoje, Portugalijoje ir Suomijoje. Ji įtarė, kad bankai susitarė nustatyti mokestį
už tam tikrų euro zonoje dalyvaujančių valstybių grynųjų pinigų keitimo paslaugas pereinamuoju laikotarpiu, prasidedančiu
nuo 1999 m. sausio 1 d. įvedus vieningą valiutą – eurą, iki 2002 m sausio 1 d., paleidus į apyvartą eurus (toliau – pereinamasis
laikotarpis). Nors iš pradžių Komisija buvo suteikusi tyrimui bendrą bylos numerį, vėliau ji savo tyrimą tęsė pradėjusi atskiras
procedūras dėl susitarimų konkrečiose valstybėse narėse.
1999 m. vasario 8 d. Komisija paprašė trijų Vokietijos bankų pateikti informaciją pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento
Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio Sutarties (81) ir (82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204) 11 straipsnį, kuri iš
esmės buvo susijusi su mokesčiais už grynųjų pinigų keitimo paslaugas.
1999 m. vasario 16 ir 17 d. Komisija atliko patikrinimą pagrindinėse
Dresdner Bank
ir Deutsche Bank
buveinėse Frankfurte prie Maino.
1999 m. spalio 19 d. Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 11 straipsniu, maždaug 240 euro zonos bankų išsiuntė klausimyną
ir paprašė pateikti informaciją apie bankų nustatytus mokesčius už pinigų keitimą iki ir po euro įvedimo. Šis klausimynas
buvo išsiųstas 42 Vokietijos bankams, tarp kurių buvo ir ginčijamo sprendimo adresatai (ginčijamo sprendimo 22–24 konstatuojamosios
dalys).
1999 m. spalio 20 ir 21 d. Komisija atliko patikrinimą
GWK Bank
buveinėje Nyderlanduose (toliau – GWK; ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamoji dalis).
2000 m. rugpjūčio 3 ir 10 d. laiškais Komisija išsiuntė pranešimą apie kaltinimus tokiems bankams:
–        Commerzbank,
–        Deutsche Verkehrsbank (DVB),
–        Bayerische Hypo- und Vereinsbank (HVB),
–        Reisebank,
–        Dresdner Bank,
–        Vereins- und Westbank (VUW),
–        Bayerische Landesbank Girozentrale,
–
SEB Bank
(anksčiau – BfG),
–        Hamburgische Landesbank Girozentrale,
–        Westdeutsche Landesbank Girozentrale (West LB),
–        Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale,
–        GWK ir jos pagrindinei įmonei Fortis NV, Fortis Services Nederland NV bei Fortis Bank Nederland NV.
2001 m. vasario 1 ir 2 d. patarėjas‑auditorius išklausė šio pranešimo apie kaltinimus adresatus.
2001 m. gruodžio 11 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą.
Remiantis ginčijamu sprendimu (2 konstatuojamoji dalis) bankai, dalyvavę 1997 m. spalio 15 d. Frankfurte prie Maino DVB patalpose
vykusiame susitikime (toliau – 1997 m. spalio 15 d. susitikimas), susitarė pereinamuoju laikotarpiu už euro zonos banknotų
pirkimą ir pardavimą imti maždaug 3 % komisinius mokesčius.
Šis susitikimas vyko GWK iniciatyva. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime nurodoma, kad šis bankas per 1997 m. balandžio 29 d.
vykusį susitikimą paragino
Reisebank
pradėti diskusijas su kitais Vokietijos bankais, iš esmės siekiant užsitikrinti, jog
Deutsche Bundesbank
, Vokietijos centrinis bankas, neteiktų nemokamų grynųjų pinigų keitimo paslaugų (ginčijamo sprendimo 60 ir 63–68 konstatuojamosios
dalys).
Anot ginčijamo sprendimo (62 konstatuojamoji dalis), pažeidimus įrodo per tikrinimą GWK patalpose rastos susitikimų ir telefoninių
pokalbių ataskaitos, ypač 1997 m. spalio 15 d. susitikimo ataskaitos, kurias parengė GWK darbuotojas (toliau – GWK ataskaita)
ir
Commerzbank
darbuotojas (toliau –
Commerzbank
ataskaita).
Pirmiausia Komisija ginčijamame sprendime pažymi, jog dalyviai susitarė pranešti Vokietijos centriniam bankui (
Deutsche Bundesbank
), kad nuo 1999 m. sausio 1 d., jie ketina keisti euro zonos valiutą pagal nustatytus keitimo kursus ir apskaičiuoti mokestį
už šias paslaugas aiškiai nustatytais komisiniais mokesčiais“ (ginčijamo sprendimo 88 konstatuojamoji dalis).
Toliau Komisija teigia (ginčijamo sprendimo 89 konstatuojamoji dalis), kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyviai, nesugebėję
susitarti dėl vieningo komisinių mokesčių tarifo principo, „nusistatė bendrą tikslą pakeisti (kurso) svyravimą procentiniais
komisiniais mokesčiais, kad galėtų susigrąžinti 90 % buvusių pajamų iš pinigų keitimo veiklos, o tai reiškė, jog turi būti
nustatytas bendras maždaug 3 % komisinis mokestis“. Taip pat Komisija, remdamasi
Commerzbank
ataskaita, konstatavo, kad „buvo pasiektas konsensusas taikyti nustatytą euro zonos valiutų keitimo kursą (t. y. nebetaikyti
atskirų pirkimo ir pardavimo kursų) kartu su mokesčiais, apskaičiuojamais nustačius procentinį komisinį mokestį“ (ginčijamo
sprendimo 95 konstatuojamoji dalis).
Galiausiai, Komisijos nuomone, iš GWK ir
Commerzbank
ataskaitų matyti, kad buvo sudarytas susitarimas, pagal kurį už grynųjų pinigų keitimo paslaugą turėjo būti renkami komisiniai
mokesčiai, išreikšti procentais nuo keičiamos sumos.
Commerzbank
ataskaitoje nenurodytas šių komisinių mokesčių dydis, o GWK ataskaitoje kalbama apie maždaug 3 % komisinius mokesčius. Vis
dėlto Komisija atsižvelgė į per 2001 m. vasario 1 ir 2 d. vykusią apklausą
Bayerische Landesbank
Girozentrale
banko pateiktus paaiškinimus, kad jo atstovas per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą priminė, jog „kai kurių bankų kai kurie
atstovai minėjo skaičius nuo 2 iki 4 %“, nors pats šio banko atstovas neprisiminė 3 % skaičiaus (ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamoji
dalis).
Remdamasi šiais argumentais, Komisija padarė išvadą, kad „1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavę bankai susitarė nuo 1999 m.
sausio 1 d. įvesti bendrus maždaug 3 % dydžio komisinius mokesčius (siekdami susigrąžinti 90 % savo buvusių pajamų)“ ir kad
šio susitarimo „tikslas ir poveikis – konkurencijos apribojimas Bendrijoje“ (ginčijamo sprendimo 120 ir 128 konstatuojamosios
dalys). Šis susitarimas buvo sudarytas pereinamajam laikotarpiui (ginčijamo sprendimo 173 konstatuojamoji dalis).
Remiantis ginčijamo sprendimo 1 straipsniu
Commerzbank
,
Dresdner Bank
, HVB, DVB ir VUW, „dalyvaudami susitarime, kurio tikslas buvo pereinamuoju laikotarpiu nustatyti: a) mokesčio už dalyvaujančių
valstybių bankų valiutų banknotų keitimą apskaičiavimo tvarka (t. y. procentais išreikštą komisinį mokestį) ir b) siektiną
maždaug 3 % mokestį (siekiant susigrąžinti 90 % buvusių pajamų iš (kurso) svyravimo)“, pažeidė EB 81 straipsnį.
Manydama, kad tai yra rimtas maždaug ketverius metus trukęs pažeidimas, Komisija paskyrė tokias pinigines baudas (ginčijamo
sprendimo 3 straipsnis):
Commerzbank
28 000 000 eurų
Dresdner Bank
28 000 000 eurų
HVB
28 000 000 eurų
DVB
14 000 000 eurų
VUW
2 800 000 eurų

Procesas
Nuo 2002 m. vasario 26 d. iki 2002 m. kovo 1 dienos Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais atskirais pareiškimais
Dresdner Bank
, VUW, HVB, DVB ir
Commerzbank
dėl ginčijamo sprendimo pareiškė atskirus ieškinius (bylos T‑44/02, T‑54/02, T‑56/02, T‑60/02 ir T‑61/02).
Po to, kai Komisijai buvo pranešta apie šiuos ieškinius, ji per nustatytą terminą nepateikė atsiliepimo į ieškinius. Nuo 2002 m.
birželio 25 d. iki 2002 m. liepos 2 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais laiškais ieškovai, remdamiesi
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 122 straipsnio 1 dalimi, paprašė teismo patenkinti jų reikalavimus.
2004 m. spalio 14 d. Pirmosios instancijos teismas sprendimais, priimtais už akių, panaikino ginčijamą sprendimą (toliau –
sprendimai už akių) tiek, kiek jis buvo susijęs su ieškovais. Pirmosios instancijos teismas, remdamasis ieškiniais, padarė
išvadą, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog buvo sudarytas jos inkriminuojamas susitarimas, o būtent nei to, kad buvo sudarytas
susitarimas dėl grynųjų pinigų keitimo paslaugų kainų nustatymo, nei dėl mokesčio už šias paslaugas apskaičiavimo tvarkos.
Nenagrinėdamas kitų pagrindų, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad ieškinio pagrindai, susiję su neteisingu faktinių
aplinkybių ištyrimu ir nepakankama ieškovų atžvilgiu naudojamų apkaltinamųjų įrodymų įrodomąja galia, yra pagrįsti.
Nuo 2004 m. lapkričio 27 d. iki 2004 m. gruodžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais Komisija,
remdamasi Procedūros reglamento 122 straipsnio 4 dalimi pateikė prašymą panaikinti sprendimus už akių.
2005 m. sausio 14 d. VUW susijungė su HVB, kuris perėmė VUW teises byloje T‑54/02 OP.
Nuo 2005 m. vasario 11 d. iki vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktais dokumentais ieškovai, remdamiesi
Procedūros reglamento 122 straipsnio 5 dalimi pateikė savo pastabas dėl prašymo panaikinti sprendimus.
Išklausius šalis, 2005 m. liepos 12 d. Nutartimi, remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 50 straipsniu,
bylos T‑44/02 OP, T‑54/02 OP, T‑56/02 OP, T‑60/02 OP ir T‑61/02 OP buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso
dalis ir priimtas sprendimas.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, taikydamas proceso organizavimo priemones, nurodė šalims atsakyti į pateiktus klausimus. Šalys šį jo nurodymą įvykdė.
Šalys buvo išklausytos ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo žodžiu pateiktus klausimus per 2006 m. gegužės 31 d. vykusį
posėdį.

Šalių reikalavimai
Visose bylose Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti sprendimus už akių,
–        atmesti visus ieškinius,
–        priteisti iš ieškovų bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir procese dėl prašymo panaikinti sprendimus patirtas išlaidas.
Byloje T‑44/02 OP
Dresdner Bank
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti sprendimus ir palikti galioti sprendimus už akių,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir procese dėl prašymo panaikinti sprendimus patirtas išlaidas.
Bylose T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP HVB Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        palikti nepakeistus sprendimus už akių,
–        atmesti prašymą panaikinti sprendimus,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir procese dėl prašymo panaikinti sprendimus patirtas išlaidas.
Byloje T‑60/02 OP patikslinusi per posėdį savo rašytinių pastabų turinį DVB Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti sprendimus kaip iš dalies nepriimtiną,
–        atmesti prašymą panaikinti sprendimus kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir procese dėl prašymo panaikinti sprendimus patirtas išlaidas.
Byloje T‑61/02 OP
Commerzbank
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti sprendimus,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
I –
Dėl prašymo panaikinti sprendimus proceso
Grįsdama savo reikalavimus panaikinti sprendimus už akių Komisija pareiškė keletą kaltinimų, susijusių su aplinkybėmis, kuriomis
Pirmosios instancijos teismas vykdė savo kontrolę, o būtent – dėl reikalavimų pateikti įrodymus.
Bylose T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP HVB teigia, kad Komisija suklydo dėl prašymo panaikinti sprendimus proceso pobūdžio, nes juo
nesiekiama ištaisyti sprendimams už akių reikšmės turinčias teisės klaidas.
Per posėdį nurodžius Komisijai patikslinti savo rašytines pastabas, ji paprašė reikalavimus panaikinti sprendimus už akių
aiškinti taip, jog ji Pirmosios instancijos teismo prašo išnagrinėti šiuos sprendimus iš naujo atsižvelgiant į atsiliepimus
į prašymą panaikinti sprendimus. Išklausęs ieškovus, Pirmosios instancijos teismas priėmė dokumentą dėl šio patikslinimo.
Kadangi Komisija patikslino savo reikalavimų turinį, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nereikia priimti sprendimo
dėl HVB prieštaravimų, susijusių su prašymo panaikinti sprendimus proceso dalyku.
DVB ir
Commerzbank
teigia, kad prašymas panaikinti sprendimus yra iš dalies nepriimtinas. Atsakydama į kitus pagrindus nei tie, kuriais remdamasis
Pirmosios instancijos teismas priėmė sprendimus už akių, Komisija siekė išplėsti ginčo dalyką. Jie mano, kad prašymas panaikinti
sprendimus turėtų apsiriboti sprendimuose už akių išnagrinėtų pagrindų paneigimu.
DVB ir
Commerzbank
tvirtina, pirma, kad remiantis Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi bet koks nedalyvavusios šalies pagrindas, pateiktas
nesilaikant termino, yra pavėluotas ir dėl to nepriimtinas.
Antra, jie mano, kad už akių priimtų sprendimų ir prašymo panaikinti sprendimus procesų tikslas – nubausti nedalyvavusią šalį,
o ne suteikti jai „antrą galimybę“. Šiuo klausimu DVB patikslina, kad jeigu Pirmosios instancijos teismas nuspręstų panaikinti
sprendimus už akių, tuomet reikėtų išnagrinėti kitus ieškinio pagrindus neatsižvelgiant į nedalyvavusios šalies dėl šių kitų
pagrindų pateiktus argumentus. Bet koks kitas sprendimas jai taptų palankesnis ir suteiktų pakankamai laiko pasiruošti gynybai
susipažinus su Pirmosios instancijos teismo pozicija.
Komisija per posėdį tokį aiškinimą užginčijo.
Pirmosios instancijos teismas pažymėjo, kad Procedūros reglamento 122 straipsnio 4 dalyje numatyto prašymo panaikinti sprendimus
proceso tikslas – leisti teismui iš naujo išnagrinėti ginčą remiantis rungtyniškumo principu neatsižvelgiant į tai, ką jis
nusprendė už akių priimtuose sprendimuose. Kadangi Procedūros reglamente nėra nuostatos, numatančios priešingai, prašymą panaikinti
sprendimus pateikusi šalis iš esmės gali laisvai pateikti argumentus neapsiribodama vien sprendimuose už akių nurodytų pagrindu
paneigimu.
Atsižvelgiant į prašymo panaikinti sprendimus proceso tikslą, Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalyje numatyto draudimo
nurodyti naujus pagrindus proceso metu, priešingai nei siūlo DVB ir
Commerzbank
, negalima aiškinti kaip neleidžiančio prašymą panaikinti sprendimus pateikusiai šaliai remtis pagrindais, kuriuos ji jau
galėjo nurodyti gynybos stadijoje. Kaip teisingai pažymėjo Komisija, toks Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies aiškinimas
neturėtų prasmės, nes kiltų pavojus, kad jis nuvestų į procesinę aklavietę, jeigu prašymas panaikinti sprendimus būtų pagrįstas:
Pirmosios instancijos teismas, pripažinęs, kad jis negali patvirtinti sprendimuose už akių esančių sprendimų, pagal kuriuos
vienas iš pagrindų yra pagrįstas, laikydamasis rungtyniškumo principo negalėtų nuspręsti dėl kitų ieškinio pagrindų.
Todėl prašymas panaikinti sprendimus yra priimtinas.
II –
Ieškinio pagrindų santrauka
Pirmiausia ieškovai ginčija, kad buvo pažeistas EB 81 straipsnis. Remdamiesi įvairiomis faktinėmis klaidomis ir netikslumais,
kurie darė poveikį Komisijai vertinant faktines aplinkybes, o būtent – valios suderinimą šiais klausimais, jie neigia, kad
buvo sudarytas susitarimas dėl grynųjų pinigų keitimo komisinių mokesčių dydžio ir struktūros nustatymo.
Toliau ieškovai teigia, kad nebuvo įvykdytos EB 81 straipsnio taikymo sąlygos, nes tariamas susitarimas neturėjo antikonkurencinio
poveikio ir negalėjo paveikti valstybių narių tarpusavio prekybos.
Taip pat ieškovai ginčija administracinės procedūros eigą. Šiuo klausimu jie nurodo įvairius teisės į gynybą pažeidimus, o
būtent teisės būti išklausytam pažeidimą. Jie mano, kad Komisija vien tik kaltino, pažeisdama nekaltumo prezumpcijos užtikrinimo
principą.
Bylose T‑54/02 OP, T‑56/02 OP ir T‑60/02 OP, HVB ir DVB tvirtina, kad Komisija piktnaudžiavo įgaliojimais.
Byloje T‑56/02 OP HVB ginčijo aplinkybes, kuriomis Komisija jai priskyrė atsakomybę už VUW veiksmus.
Ieškovai ginčija Komisijos sprendimą nutraukti procesą kai kurių pranešimo apie kaltinimus adresatų atžvilgiu, pavyzdžiui,
– 1997 m. spalio 15 d. susitikimo organizatoriaus atžvilgiu, nes jie įsipareigojo sumažinti savo kainas. Be to, kai kurie
ieškovai išreiškė abejones dėl Komisijos kompetencijos priimti tokius sprendimus, jie taip pat tvirtina, kad Komisija veikė
neskaidriai, savavališkai ir diskriminuojamai.
Galiausiai, nepatenkinus pirmojo reikalavimo, ieškovai prašo panaikinti baudas arba jas sumažinti remdamiesi tuo, kad skaičiuojant
pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį ir EAPB sutarties 65 straipsnio 5 dalį (OL, C 9, 1998, p. 3) paskirtas baudas
buvo padaryta įvairių gairių bei proporcingumo principo pažeidimų.
III –
Dėl antikonkurencinio susitarimo sudarymo
A –
Pirminės pastabos
Remiantis nusistovėjusia teismų praktika susitarimui EB 81 straipsnio 1 dalies prasme pripažinti reikia ir pakanka, kad įmonės
būtų išreiškusios savo bendrą valią elgtis rinkoje tam tikru būdu (1991 m. gruodžio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hercules Chemicals prieš Komisiją
, T‑7/89, Rink. p. II‑1711, 256 punktas ir 2000 m. spalio 26 d. Sprendimo
Bayer prieš Komisiją
, T‑41/96, Rink. p. II‑3383, 67 punktas, taip pat žr. 1970 m. liepos 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
, 41/69, Rink. p. 661, 112 punktą ir 1980 m. spalio 29 d. Sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
, 209/78–215/78 ir 218/78, Rink. p. 3125, 86 punktą).
Kalbant apie bendros valios išreiškimo formą, pakanka, kad susitarimas išreikštų jo šalių valią elgtis rinkoje pagal jo sąlygas
(minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
68 punktas, tai pat šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
ACF Chemiefarma prieš Komisiją
112 punktą ir minėto sprendimo
Van Landewyck ir kt. prieš Komisiją
86 punktą).
Susitarimo sąvoka EB 81 straipsnio 1 dalies prasme, kaip ji aiškinama teismų praktikoje suponuoja mažiausiai dviejų šalių
valios suderinimą, kurio išraiškos forma, jeigu ji tiksliai perteikia šalių valią, nėra svarbi (minėto sprendimo
Bayer prieš Komisiją
69 punktas).
Šiuo atveju reikia nustatyti, ar ieškovai pateikė įrodymų, leidžiančių suabejoti Komisijos išvada dėl 1997 m. spalio 15 d.
susitikimo dalyvių valios suderinimo dėl grynųjų pinigų keitimo komisinių mokesčių dydžio nustatymo ir mokesčių apskaičiavimo
tvarkos.
B –
Dėl įrodymų pateikimo ir teismo kontrolės apimties
Ieškovai teigia, kad per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą nebuvo sudarytas joks susitarimas dėl keitimo komisinių mokesčių
dydžio ir struktūros. Jie mano, kad Komisija neįrodė aplinkybių, kuriomis remdamasi ji padarė išvadą, jog padarytas pažeidimas.
Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas aiškindamas sprendimą dėl EB 81 straipsnio taikymo privalo atsižvelgti
į jo formuluotę, o taip pat ir į jo kontekstą bei tikslus vadovaudamasis veiksmingo poveikio principu (1984 m. vasario 21 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
St. Nikolaus Brennerei
, 337/82, Rink. p. 1051, 10 punktas; 1996 m. liepos 30 d. Sprendimo
Bosphorus
, C‑84/95, Rink. p. I‑3953, 11 punktas ir 1999 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Pharos prieš Komisiją
, C‑151/98 P, Rink. p. I‑8157, 19 punktas). Ši būtinybė yra dar svarbesnė, dėl to, kad EB 81 straipsniu draudžiami susitarimai
dažnai būna užslėpti, todėl juos nustatyti galima tik remiantis visuma įrodymų, kuriuos reikia nagrinėti kartu (2004 m. sausio
7 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P, Rink. p. I‑123, 55 punktas ir generalinio advokato
D. R. J. Colomer išvada, pateikta 2003 m. rugsėjo 18 d. Teisingumo Teismo sprendime
Volkswagen prieš Komisiją
, C‑338/00 P, Rink. p. I‑9189, I‑9193). Taigi Pirmosios instancijos teismas negali reikalauti, kad dokumentiniai įrodymai,
esantys ginčijamame sprendime, būtų „nenuginčijami“ pažeidimo „įrodymai“. Pagal teismų praktiką reikalaujama tik pateikti
pakankamus įrodymus (1998 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Enso-Gutzeit prieš Komisiją
, T‑337/94, Rink. p. II‑1571, 94 ir 153 punktai). Bet kokia akivaizdi klaida atmetama, jei Komisijos pateiktas faktinių aplinkybių
vertinimas yra labiau tikėtinas nei nurodytasis ieškovų.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad, kiek tai susiję su dėl EB 81 straipsnio 1 dalies pažeidimo įrodymų pateikimu,
Komisija turi įrodyti savo konstatuotus pažeidimus ir pateikti pakankamus teisinius įrodymus, patvirtinančius pažeidimą sudarančių
faktinių aplinkybių buvimą (1998 m. gruodžio 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Baustahlgewebe prieš Komisiją
, C‑185/95 P, Rink. p. I‑8417, 58 punktas ir 1999 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
, C‑49/92 P, Rink. p. I‑4125, 86 punktas).
Teismui suabejojus, abejonės turėtų būti aiškinamos įmonės, kuriai skirtas pažeidimą konstatuojantis sprendimas, naudai. Todėl
teismas negali pripažinti, kad Komisija pateikė pakankamus teisinius pažeidimo buvimo įrodymus, jei šiuo klausimu vis dar
turi abejonių, ypač nagrinėjant ieškinį dėl sprendimo, kuriuo paskirta bauda, panaikinimo.
Iš tikrųjų tokioje situacijoje būtina atsižvelgti į nekaltumo prezumpcijos principą, išplaukiantį iš Europos žmogaus teisių
konvencijos 6 straipsnio 2 dalies, vieną pagrindinių teisių, kurios – remiantis Teisingumo Teismo praktika, kaip tą be kita
ko patvirtina Suvestinio Europos Akto preambulė bei ES sutarties 6 straipsnio 2 dalis – sudaro bendruosius Bendrijos teisės
principus. Atsižvelgiant į nagrinėjamų pažeidimų pobūdį ir už juos paskirtų sankcijų pobūdį bei griežtumą, nekaltumo prezumpcijos
principas taikomas ir procedūroms dėl įmonėms taikomų konkurencijos taisyklių pažeidimų, per kurias gali būti skirtos vienkartinės
arba periodiškai mokamos baudos (žr. 1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 149 ir 150 punktus bei sprendimo
Montecatini prieš Komisiją
, C‑235/92 P, Rink. p. I‑4539, 175 ir 176 punktus).
Taigi būtina, kad Komisija pateiktų tikslius ir neprieštaringus įrodymus, patvirtinančius, kad pažeidimas tikrai buvo padarytas
(šiuo klausimu žr. 2000 m. liepos 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Volkswagen prieš Komisiją
, T‑62/98, Rink. p. II‑2707, 43 punktą ir jame minimą teismų praktiką).
Vis dėlto reikia pabrėžti, kad kiekvienas Komisijos pateiktas įrodymas nebūtinai turi atitikti šiuos kriterijus kiekvieno
pažeidimo elemento atžvilgiu. Pakanka, kad šį reikalavimą atitiktų institucijos pateiktų įrodymų visuma, vertinama bendrai
(šiuo klausimu žr. 1999 m. balandžio 20 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, vadinamojo PVC II, T‑305/94–T‑307/94, T‑313/94–T-316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 ir T‑335/94, Rink. p. II‑931,
768–778 punktus, ypač 777 punktą, atitinkamu klausimu patvirtintą Teisingumo Teismui nagrinėjant apeliacinį skundą 2002 m.
spalio 15 d. Sprendimo
Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. prieš Komisiją
, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P, Rink. p. I‑8375, 513–523 punktuose.)
Atsižvelgiant į akivaizdų antikonkurencinių susitarimų draudimo pobūdį, negalima reikalauti iš Komisijos pateikti dokumentų,
aiškiai patvirtinančių atitinkamų ūkio subjektų tarpusavio ryšius. Bet kuriuo atveju Komisijos turimus nepilnus ir atskirus
įrodymus, galėjo papildyti išvados, iš kurių būtų galima atkurti atitinkamas faktines aplinkybes.
Todėl egzistuojanti antikonkurencinė praktika arba susitarimas gali būti nustatomi iš tam tikro skaičiaus sutapimų ir įrodymų,
kurie nagrinėjant juos kartu gali įrodyti konkurencijos taisyklių pažeidimą, jeigu nėra kito logiško paaiškinimo (minėto sprendimo
Aalborg Portland ir kt. prieš Komisiją
55–57 punktai).
Kalbant apie Bendrijos teismų atliekamų sprendimų teisėtumo kontrolės apimtį, atkreiptinas dėmesys į esminį skirtumą tarp
duomenų ir faktinių išvadų, kuriuos Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgdamas į jam pateiktus įrodymus ir argumentus,
gali pripažinti esant neteisingomis, bei ekonominio įvertinimo (2005 m. gruodžio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
General Electric prieš Komisiją
, T‑210/01, Rink. p. II‑0000, 62 punktas).
Nors Teisingumo Teismas negali pakeisti Komisijos ekonominio vertinimo savuoju, jis turi patikrinti ne tik pateikiamų įrodymų
faktinį teisingumą, patikimumą ir nuoseklumą, bet ir tai, ar šie įrodymai atspindi visus esminius duomenis, į kuriuos reikėjo
atsižvelgti vertinant kompleksinę situaciją, ir ar jie gali pagrįsti jais remiantis padarytas išvadas (2005 m. vasario 15 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Tetra Laval
, C‑12/03 P, Rink. p. I‑987, 39 punktas).
C –
Dėl susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių dydžio
1.     Šalių argumentai
Ieškovai neigia, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikime buvo sudarytas koks nors susitarimas dėl komisinių mokesčių už pavienių
grynųjų pinigų keitimą dydžio ir jie ginčija Komisijos pateiktų įrodymų įrodomąją galią. Jie teigia, kad susitikimu buvo siekiama
pašalinti tam tikrus teisinius ir techninius su euro įvedimu susijusius neaiškumus, iš esmės didžiausią poveikį darančius
tarpbankinėje grynųjų pinigų keitimo paslaugų srityje. Be to, jie mano, kad susitarimas, kurio sudarymu juos kaltina Komisija,
nebūtų turėjęs jokios prasmės. Būtų absurdas, jeigu nedidelę rinkos dalį sudarantys bankai siektų sudaryti susitarimą, skirtą
nustatyti keitimo paslaugų kainas pereinamuoju laikotarpiu, likus daugiau nei vieneriems metams iki jo pradžios.
Komisija mano, jog pateikė įrodymą dėl horizontalaus susitarimo dėl kainų nustatymo sudarymo. 1997 m. spalio 15 d. susitikime
dalyvavę bankai susitarė apmokestinti savo klientų grynųjų pinigų keitimo paslaugas siekdami išvengti, jog kai kurie bankai
šių paslaugų neteiktų nemokamai. Taip jie susitarė dėl šių paslaugų apmokestinimo principo, iš kurio išplaukia du ginčijamame
sprendime nurodyti susitarimai. Pažeidimo priežastis – grėsmė, kad
Deutsche Bundesbank
,
Deutsche Bank
ir kiti komerciniai bankai teiks visuomenei nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas. Būtent reaguodamas į tokią grėsmę
GWK Vokietijos bankus bandė įtikinti nepasirinkti nemokamų grynųjų pinigų keitimo paslaugų ir šiuo klausimu susisiekė su
Reisebank
(ginčijamo sprendimo 58–97 ir 108–111 konstatuojamosios dalys).
Per posėdį Komisija paaiškino, kad pažeidimas taip pat galėjo atsirasti dėl trijų iš keturių pagrindinių universalių Vokietijos
bankų slapto susitarimo, kaip atsako į grėsmę, jog jų pagrindinis konkurentas
Deutsche Bank
pereinamuoju laikotarpiu teiks nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas. Atsižvelgiant į šių keturių bankų ekonominę svarbą
ir dominavimą Vokietijos rinkoje,
Dresdner Bank
, HVB ir
Commerzbank
susitarimas, draudžiantis teikti nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas, įspėtų kitus ūkio subjektus, paskatindamas rinkoje
elgtis taip pat.
Taip bankai iš esmės sudarė susitarimą dėl grynųjų pinigų keitimo paslaugų apmokestinimo principo, iš kurio išplaukia du ginčijamame
sprendime minimi susitarimai. Iš tikrųjų, susitarus dėl apmokestinimo principo, bankai buvo suinteresuoti susitarti ir dėl
apskaičiavimo tvarkos bei dėl šių paslaugų kainos. Susitarimais dėl grynųjų pinigų keitimo komisinių mokesčių apskaičiavimo
tvarkos ir jų dydžio nustatymo buvo siekiama antikonkurencinio tikslo. Todėl nagrinėjamas susitarimas patenka į EB 81 straipsnio 1 dalyje
numatyto draudimo taikymo sritį, todėl jo poveikio konkurencijai nagrinėti nereikia.
Be dokumentų, įrodančių 1997 m. spalio 15 d. susitikimo diskusijas, šio susitarimo sudarymas išplaukia iš bendro šio susitikimo
konteksto. Konkrečiai kalbant, Komisija pažymi, kad reikia skirti ypatingą dėmesį parengiamiesiems 1997 m. spalio 15 d. susitikimo
darbams. Kalbant apie teisės aktus, ji mano, jog galintys egzistuoti neaiškumai buvo susiję tik su keliais techniniais klausimais,
iškilusiais dėl euro įvedimo. Vis dėlto nė vienu šiuo neaiškumu negalima pateisinti susitarimo dėl kainų dydžio sudarymo.
Ieškovai atsikerta, kad šis teiginys dėl susitarimo dėl mokesčių už keitimo paslaugų apskaičiavimo sudarymo nebuvo išdėstytas
ginčijamame sprendime ir Komisija jį pirmą kartą nurodė savo atsiliepime į prašymą panaikinti sprendimą bei jį patikslino
per posėdį. Todėl Komisija negali pakeisti ginčijamo sprendimo
a posteriori
. HVB (bylos T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP) ir DVB (byla T‑60/02 OP) mano, kad tai yra naujas argumentas, todėl jis yra nepriimtinas.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)     Dėl ginčijamo sprendimo aiškinimo ir pažeidimo, susijusio su susitarimo, draudžiančio teikti nemokamas grynųjų pinigų keitimo
paslaugas, egzistavimo
Reikia išnagrinėti, ar, kaip teigia Komisija, ginčijamame sprendime numatytas ne tik susitarimas dėl komisinių mokesčių dydžio
nustatymo ir jų apskaičiavimo tvarkos, bet taip pat, iš pirmojo susitarimo išplaukiantis antrasis susitarimas, kurio tikslas
– uždrausti, kad dalyviai pereinamuoju laikotarpiu teiktų nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas.
Remiantis ginčijamo sprendimo 1 straipsniu nustatytas pažeidimas susijęs su ieškovų dalyvavimu „susitarime, kurio tikslas
1999 m. sausio 1 d. prasidedančiu pereinamuoju laikotarpiu nustatyti: a) mokesčio už dalyvaujančių valstybių valiutų banknotų
keitimo sandorius apskaičiavimo tvarką (t. y. procentais išreikštą komisinį mokestį) ir b) siektiną maždaug 3 % mokestį (siekiant
susigrąžinti 90 % buvusių pajamų iš kurso svyravimo)“. Taigi ginčijamo sprendimo preambulėje visiškai nenurodomas susitarimas
dėl apmokestinimo principo, o kalbant tiksliau, – dėl draudimo teikti nemokamas keitimo paslaugas principo.
Be to, ginčijamo sprendimo motyvuose nėra jokios analizės, iš kurios būtų galima daryti išvadą, jog Komisija manė, kad tokį
tikslą turintis susitarimas pažeistų EB 81 straipsnį. Vis dėlto Komisija savo rašytinėse pastabose pažymėjo, jog nagrinėjamo
susitarimo pažeidžiantis pobūdis išplaukia iš to fakto, ir tai aiškiai matyti iš ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamosios
dalies, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavę bankai sutarė nustatyti procentinį komisinį mokestį. Ši konstatuojamoji
dalis išdėstyta taip:
„Tai, kad kiekvienas bankas individualiai nuspręs pakeisti kurso svyravimo sistemą procentiniu komisiniu mokesčiu, nėra nei
natūralus, nei logiškas žingsnis. Iš tikrųjų, atrodo, jog
Deutsche Bank
iš pradžių svarstė galimybę paslaugas teikti nemokamai. Kada ir kaip būtų, problema iškilo ne dėl to, kokia keitimo komisinių
mokesčių apskaičiavimo tvarka ekonominiu požiūriu galėtų būti racionaliausia, bet dėl to, ar dėl šios tvarkos buvo sudarytas
bankų susitarimas“.
Reikia pripažinti, kad šie motyvai visiškai neleidžia manyti, jog jie apima susitarimą dėl draudimo teikti nemokamas paslaugas
principo. Be to, Komisija per posėdį Pirmosios instancijos teismui negalėjo nurodyti, kokie galimi ginčijamo sprendimo motyvai
galėjo patvirtinti tokio susitarimo sudarymą. Taigi net jeigu Komisija būtų norėjusi netiesiogiai patvirtinti ginčijamo sprendimo
teiginį apie susitarimą dėl draudimo teikti nemokamas paslaugas, reikia pripažinti, kad bet kuriuo atveju ginčijamas sprendimas
yra nepakankamai motyvuotas šiuo klausimu EB 253 straipsnio atžvilgiu, kad adresatai sužinotų priimto sprendimo motyvus ir
teismas galėtų vykdyti savo kontrolę.
Komisija sprendimo dalyko negali pakeisti vėliau pateiktais rašytiniais ir žodiniais paaiškinimais, kai sprendimas jau nagrinėjamas
Bendrijos teisme (žr. 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Rendo ir kt. prieš Komisiją
, T‑16/91, Rink. p. II‑1827, 45 punktą ir jame minimą teismo praktiką).
Todėl ji negali kaltinti tuo, kad buvo sudarytas pažeidžiantis susitarimas, kuris nebuvo aiškiai nurodytas ginčijamame sprendime,
ir dėl kurio ieškovams nebuvo suteikta galimybė būti išklausytiems, kaip to reikalaujama laikantis teisės į gynybą.
Be to, Pirmosios instancijos teismas negali vietoj Komisijos
ex officio
nagrinėti, ar šiuo atveju yra įrodymų, kad buvo sudarytas susitarimas dėl draudimo teikti nemokamas grynųjų pinigų keitimo
paslaugas principo.
Todėl šiuo klausimu Komisijos pareikštus kaltinimus reikia atmesti.
b)     Dėl įrodymų, susijusių su susitarimu dėl keitimo komisinių mokesčių dydžio
Pirmiausia reikia išnagrinėti argumentus ir įrodymus, susijusius su 1997 m. spalio 15 d. vykusio susitikimo aplinkybėmis,
o tada nagrinėti tiesioginius susitikime vykusių diskusijų įrodymus ir Komisijos pastabas dėl nagrinėjamo susitarimo įgyvendinimo.
Dėl įrodymų, susijusių su 1997 m. spalio 15 d. susitikimo aplinkybėmis
–       Dėl 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavusių bankų dalies rinkoje

Dresdner Bank
,
Commerzbank
, VUW ir HVB iš esmės teigia, kad darant prielaidą, jog Komisija teisingai apibrėžė atitinkamą rinką, 1997 m. spalio 15 d.
susitikimo dalyvių apjungtos dalys yra daug mažesnės nei GWK ataskaitoje pateiktame įvertinime, kuriame jos nurodytos kaip
sudarančios nuo 70 % iki 80 %, taip pat minimo ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamojoje dalyje. Neturėdami ekonominės galios,
kurios reikia norint daryti įtaką rinkoje ir sudaryti susitarimą dėl kainų nustatymo, jie mano, jog teiginys, kad buvo sudarytas
horizontalus susitarimas dėl kainų nustatymo, neturi prasmės.
Komisija tvirtina, jog kadangi nagrinėjamu susitarimu siekiama antikonkurencinio tikslo, ji neprivalo nagrinėti ieškovų dalies
rinkoje bei šio susitarimo poveikio rinkai. Todėl ieškovių argumentas dėl dalies rinkoje neturi reikšmės.
Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad argumentai dėl dalies rinkoje įvertinimo susiję su horizontalaus susitarimo dėl
kainų nustatymo sudarymu, nes neturint pakankamos galios rinkoje mažai tikėtina, jog būtų sudaromas toks susitarimas. Šie
argumentai taip pat netiesiogiai susiję su ieškovų ginčijamu GWK ataskaitos patikimumu, kuris bus nagrinėjamas toliau. Todėl
reikia įvertinti šių argumentų, kurie negali būti laikomi nesvarbiais, pagrįstumą.
Pranešime apie kaltinimus Komisija, viena vertus, pasirėmė GWK ataskaitoje esančiu įvertinimu, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo
dalyvių dalis rinkoje sudaro nuo 70 % iki 80 % (pranešimo apie kaltinimus 79 konstatuojamoji dalis), ir, kita vertus, remdamasi
savo atliktu tyrimu ji konstatavo, kad penkiems bankams (
Deutsche Bank
,
Hypo Vereinsbank
,
Dresdner Bank
,
Commerzbank
ir
Hamburger Sparkasse
) bendrai priklausė 65 % keitimo paslaugų rinkos. Po to, kai ieškovai per administracinę procedūrą šiuos duomenis užginčijo,
ginčijamame sprendime nebeliko jokio tikslaus ginčijamo sprendimo adresatų arba 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyvių dalyvavimo
rinkoje dalių įvertinimo. Vis dėlto ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamojoje dalyje ji remiasi GWK ataskaita, pagal kurią
„bankai (kurie dalyvavo 1997 m. spalio 15 d. susitikime) sudarė nuo 70 iki 80 % Vokietijos nedidelių sumų keitimo rinkos dalies“.
Šiuo klausimu matyti, kad, pirma, Komisija ir ieškovai pripažįsta, jog ginčijamame sprendime nurodyta 1998 m. Vokietijoje
iškeistų grynųjų pinigų suma yra netiksli. 1998 m.
Deutsche Bundesbank
statistiniais duomenimis, bendra iškeistų grynųjų pinigų suma – 13,203 milijardo eurų, o ne ginčijamame sprendime nurodyti
6,8 milijardo eurų (7 puslapyje pateikta 14 konstatuojamosios dalies išnaša). Be to, šie duomenys sutampa su ginčijamo sprendimo
75 konstatuojamojoje dalyje minimais 1997 m. balandžio 23 d. Europos pinigų instituto (EPI) ataskaitoje nurodytaisiais duomenimis.
Per posėdį Komisija pripažino neteisingai išaiškinusi ginčijamo sprendimo 7 puslapyje pateiktos išnašos duomenis. Toks faktinis
netikslumas šiuo atveju negali neturėti įtakos, nes dėl jo buvo pervertinta 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyvių įtaka
rinkoje. Toks skirtumas dar akivaizdesnis atsižvelgus į ginčijamo sprendimo 14 konstatuojamąją dalį, pagal kurią, penkiolikos
valstybių narių valiutų „1998 m. bendra parduotų ir pirktų banknotų vertė sudarė maždaug 2,1 milijardo eurų“.
Antra, pavienių grynųjų pinigų keitimo paslaugų rinkoje ieškovų turimą apjungtą dalį, apskaičiavus kartu visas užsienio valiutas,
Vokietijoje (1997 m.) ieškovai ir Komisija kartu įvertino kaip sudarančią 4,68 % pagal banko skyrių skaičiaus kriterijų, 16,46 %
pagal bendrą bankų balanso kriterijų ir 15,24 % pagal pakeistų grynųjų pinigų sumos kriterijų. Svarbu pažymėti, kad šis apskaičiavimas
atliktas remiantis vien kredito įstaigomis ir neatsižvelgiama į kitus ūkio subjektus, o būtent – į valiutų keityklas.
Trečia, ieškovai ir Komisija sutinka, kad visų 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyvių atžvilgiu ieškovai užėmė dominuojančią
padėtį grynųjų pinigų keitimo sumos požiūriu. Iš tikrųjų Komisija savo rašytiniuose atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo
pateiktus klausimus nurodė, kad kitų susitikime dalyvavusių bankų dalis rinkoje nėra didelė. Per posėdį
Commerzbank
įvertino, kad ieškovai pakeitė mažiausiai 90 % visų susitikimo dalyvių iškeistos pinigų sumos. Kadangi nė viena šalis nenorėjo
tokio apskaičiavimo užginčyti, reikia laikyti, kad jis yra teisingas.
Pirmiausia šie įrodymai leidžia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 87 konstatuojamojoje dalyje minimoje GWK ataskaitoje
nurodytas rinkos dalių įvertinimas yra netikslus, nes 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavusių bankų ekonominė galia atitinkamoje
rinkoje yra aiškiai pervertinama.
Vis dėlto tokio netikslumo nepakanka paneigti teiginiui, kad buvo sudarytas horizontalus susitarimas dėl kainų nustatymo.
Tačiau jis sumažina tokio teiginio tikėtinumą. Iš tikrųjų tai, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyvių vien kredito įstaigų
teikiamos paslaugos sudaro daugiausiai maždaug 17 %, gali sukelti abejonių dėl horizontalaus susitarimo dėl kainų nustatymo
sudarymo. Be to, ginčijamame sprendime nebuvo nurodyta nė vienos konkrečios aplinkybės, susijusios, pavyzdžiui, su nagrinėjamos
rinkos struktūra, kuri būtų galėjusi išsklaidyti šias abejones.
–       Dėl teisinių neaiškumų
Ieškovai tvirtina, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo tikslas nebuvo sudaryti neteisėtą susitarimą, o tik išnagrinėti pereinamojo
laikotarpio teisės aktų poveikį organizuojant grynųjų pinigų keitimo paslaugas. Iš esmės jie teigia, kad tuo metu nebuvo galutinai
atsakyta į tris dideles klausimų grupes.
Pirmoji klausimų grupė susijusi su neatšaukiamai nustatytais grynųjų pinigų keitimo kursais.
Antroji klausimų grupė susijusi su grynųjų pinigų keitimo mokesčio apskaičiavimo principu, o būtent su klausimu, ar prie EB
sutarties pridėto Protokolo dėl Europos centrinių bankų sistemos ir Europos centrinio banko sistemos statuto (toliau – ECBS
statutas) 52 straipsnio norma, kad centriniai bankai keičia banknotus „pagal nominalias kainas“, įpareigoja banko įstaigas
pereinamuoju laikotarpiu grynuosius pinigus keisti nemokamai.
Trečioji klausimų grupė susijusi su grynųjų pinigų keitimo mokesčio apskaičiavimo tvarka, o būtent – su techninėmis pasekmėmis,
atsirandančiomis panaikinus nustatytą valiutos keitimo kursą (1 DEM = x EUR) ir pagal 1997 m. birželio 17 d. Tarybos reglamentą
(EB) Nr. 1103/97 dėl tam tikrų nuostatų, susijusių su euro įvedimu (OL L 162, p. 1), įvedus nenustatytą valiutos keitimo kursą
(1 EUR= y DEM) bei pakeitus aiškiai nustatytus komisinius mokesčius į aiškiai nurodytuosius, kurie, ypač tarpbankiniams sandoriams,
nustatomi neatsižvelgiant į kursą. Taip pat buvo svarstomas klausimas, ar komisinių mokesčių dydis turi būti tas pats visoms
nacionalinėms euro išraiškoms, ar jis turi skirtis, atsižvelgiant į pasiūlą ir atitinkamą jų paklausą.
Komisija iš esmės pažymi, kad 1997 m. spalio 15 d. beveik nebuvo teisinių neaiškumų, susijusių su euro įvedimo pasekmėmis.
Ji tvirtina, kad 1995 m. „visi žinojo“, jog nuo 1999 m. sausio 1 d. dalyvaujančių valstybių narių banknotų valiutų keitimo
kursai bus pakeisti neatšaukiamais keitimo kursais ir kad nebus leidžiama naudoti kurso svyravimo sistemos (ginčijamo sprendimo
139 konstatuojamoji dalis). 1997 m. pradžioje daugiausiai nerimo pramonėje kėlė klausimas, ar pereinamuoju laikotarpiu bankai
galės reikalauti mokesčio už dalyvaujančių valstybių narių grynųjų pinigų keitimo paslaugas ir, jei atsakymas teigiamas, –
remiantis kokia apskaičiavimo tvarka. Pažeidimo priežastis – grėsmė, kad
Deutsche Bundesbank
,
Deutsche Bank
bei kiti komerciniai bankai visuomenei teiks nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas. Reaguodamas į tokią grėsmę GWK ieškojo
būdų, kaip įtikinti Vokietijos bankus nepasirinkti nemokamo grynųjų pinigų keitimo, ir šiuo klausimu susisiekė su
Reisebank
(ginčijamo sprendimo 58–97 ir 108–111 konstatuojamosios dalys).
Pirmosios instancijos teismas mano, kad todėl reikia patikrinti, ar, kaip teigia ieškovai, 1997 m. spalio 15 d. susitikimo
aplinkybes daugiausiai nulėmė teisiniai neaiškumai, susiję su euro įvedimo negrynųjų pinigų pavidalu nuo 1999 m. sausio 1 d.
pasekmėmis, ar, kaip teigia Komisija, vieninteliai neaiškumai buvo susiję su prekyba ir grėsme, kad
Deutsche Bank
ir
Deutsche Bundesbank
teiks nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas.
Neginčijama, jog, kaip tai matyti iš ginčijamo sprendimo 34–37 ir 139 konstatuojamųjų dalių, po 1995 m. gruodžio 15–16 d.
Madrido Europos Vadovų Tarybos, o 1997 m. birželio 17 d. priėmus Reglamentą Nr. 1103/97, tai tapo visiškai akivaizdu, jog
neatšaukiamų keitimo kursų taikymas pereinamuoju laikotarpiu daugiau negalėjo kelti abejonių.
Vis dėlto negalima daryti išvados, kad nebuvo jokių kitų neaiškumų, kaip per šį laikotarpį keisti grynuosius pinigus. Iš ginčijamo
sprendimo 52–61 konstatuojamosiose dalyse nurodytų tam tikrų Vokietijos bankų ir
Deutsche Bundesbank
konsultacijų matyti, kad tik nuo 1997 m. spalio 15 d.
Deutsche Bundesbank
galėjo aiškiai nurodyti savo partneriams, jog pereinamuoju laikotarpiu nebebus galima toliau taikyti kurso svyravimo sistemos.
Pagal ginčijamą sprendimą, būtent šiame kontekste GWK ir DVB nusprendė surengti kelių bankų susitikimą, siekiant susitarti
dėl tokio pasikeitimo (ginčijamo sprendimo 81–84 konstatuojamosios dalys).
Be to, atrodo, kad 1997 m. vienas svarbiausių spręstinų klausimų buvo susijęs su mokesčiu už grynųjų pinigų keitimo paslaugas,
iškilęs dėl sunkumų aiškinant ECBS statuto 52 straipsnį, kuriame numatyta, jog: „po to, kai bus neatšaukiamai nustatyti valiutų
kursai, Valdančioji taryba imasi reikiamų priemonių, kad užtikrintų, jog nacionaliniai centriniai bankai banknotus, kurių
valiutų kursai yra neatšaukiamai nustatyti, keistų pagal jų atitinkamas nominalias vertes“.
1997 m. gegužės 15 d. Komisija nusprendė, kad naudinga surengti apskritojo stalo diskusiją ir išnagrinėti praktinius euro
įvedimo aspektus. Po šios apskritojo stalo diskusijos Komisija ekspertų grupei pavedė ištirti, ar ir kokiu būdu bankai turi
teisę reikalauti mokesčio už šias paslaugas.
Šios ekspertų grupės išvados buvo pateiktos 1997 m. lapkričio 20 d., t. y. po 1997 m. spalio 15 d. susitikimo (žr. ginčijamo
sprendimo 137 konstatuojamojoje dalyje minėtą dokumentą, 56 puslapyje pateikta išnaša). Remiantis šiomis išvadomis dėl euro
zonos banknotų keitimo pažymėtina, kad ECBS statuto 52 straipsnis įpareigoja centrinius euro zonos valstybių bankus keisti
kitų dalyvaujančių valstybių valiutų banknotus pagal neatšaukiamai nustatytus keitimo kursus, tačiau jokia nuostata nedraudžia
komerciniams bankams reikalauti mokesčio už tokios rūšies paslaugas. Ekspertų grupė nepritarė, kad reikia priimti Bendrijos
teisės aktus, reglamentuojančius mokesčius už grynųjų pinigų keitimo sandorius ir keitimo paslaugas. Ji pritarė „geros praktikos
principo“ patvirtinimui. Ekspertų grupė manė, kad pageidautina sudaryti geresnes sąlygas kainų skaidrumui, o tam reikia, jog
neatšaukiami keitimo kursai būtų naudojami visiems keitimo sandoriams ir kad visi renkami komisiniai mokesčiai būtų nustatomi
atskirai.
Po 1997 m. spalio 15 d. susitikimo šios išvados iš esmės buvo perkeltos į 1998 m. balandžio 23 d. Komisijos rekomendaciją
98/286/EB dėl bankų mokesčių, susijusių su perėjimu prie euro (OL L 130, toliau – 1998 m. balandžio 23 d. Komisijos rekomendacija),
kurios 3 straipsnis numato, kad pereinamuoju laikotarpiu keičiantys grynuosius pinigus „bankai turėtų aiškiai nurodyti, kad
taiko keitimo kursus pagal Reglamento Nr. 1103/97 <...>, ir atskirai nurodyti visų rūšių renkamus mokesčius“.
Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad kai kurie bankai, o būtent
Reisebank
, tik pavėluotai sužinojo apie šias diskusijas dėl pereinamojo laikotarpio teisės aktų. Taip pat iš GWK ataskaitos, parengtos
po jo 1997 m. balandžio 29 d. susitikimo su
Reisebank
, matyti, kad pastarasis tuo metu manė, jog teisės aktai euro srityje darys poveikį jo veiklai tik pasibaigus pereinamajam
laikotarpiui, kai bus įvesti grynieji eurų pinigai (ginčijamo sprendimo 63–68 konstatuojamosios dalys).
Taigi matyti, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo metu pereinamajam laikotarpiui taikytinos grynųjų pinigų keitimo paslaugų
taisyklės dar nebuvo tiksliai nustatytos, dėl to Komisijai prižiūrint dar vyko centrinių bankų, banko sektoriaus ir vartotojų
organizacijų atstovų konsultacijos. Todėl negalima paneigti, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimas vyko dėl teisinių neaiškumų
ir kad jo pagrindinis tikslas – sužinoti, ar ir kaip apskaičiuoti mokestį už grynųjų pinigų keitimo paslaugas pereinamuoju
laikotarpiu.
Grėsmė, kad
Deutsche Bundesbank
teiks nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas, tiesiogiai išplaukia iš ECBS statuto 52 straipsnio. Vis dėlto reikia pripažinti,
kad faktinių aplinkybių metu visos praktinės šios nuostatos įgyvendinimo taisyklės dar nebuvo priimtos. Todėl, pavyzdžiui,
ekspertų grupės 1997 m. lapkričio 20 d. ataskaitoje dėl bankų mokesčių, susijusių su perėjimu prie euro (žr. pirmiau šio sprendimo
102 punktą), nurodė, kad nors dauguma centrinių bankų ketina nemokamai teikti kitų euro zonos valstybių narių valiutų keitimo
paslaugas tik savo pačių valiutų atžvilgiu, kai kurie bankai (pavyzdžiui, Prancūzijos bankas) ketino nemokamai keisti valiutas
abiem būdais (p. 4 ir 7 bei 2 lentelės B priedas).
Be to, bendrai iš ekspertų grupės darbų matyti, jog didžioji dauguma bankų ketino ir toliau skaičiuoti mokestį už grynųjų
pinigų keitimo paslaugų teikimą pereinamuoju laikotarpiu, nepaisydami to, kad išnykus keitimo rizikai šių paslaugų kainos
turėjo kristi. Tačiau 1997 m. gegužės 15 d. apskritojo stalo diskusijose
Deutsche Bank
(žr. pirmiau šio sprendimo 101 punktą) paskelbė, kad jis ketina nemokamai vykdyti sąskaitų keitimo sandorius: čekių, išrašytų
eurais, bei „kitas keitimo rūšis“, nors „pereinamuoju laikotarpiu ne klientams, keičiantiems banknotus, bankas norėjo išlaikyti
teisę apmokestinti sandorį, patikslindamas, jog komisiniai mokesčiai būtų mažesni nei dabar nustatytieji, ir labiau tikėtina,
kad tai būtų nustatyta suma, o ne procentas nuo pinigų keitimo“ (apskritojo stalo diskusija dėl praktinių su perėjimu prie
euro susijusių aspektų; Apibendrinimas ir išvados, p. 5).
Nepaisant šių aplinkybių, nepaneigiama, kad nuolatinėms banko pajamoms, gaunamoms iš grynųjų pinigų keitimo paslaugų, pereinamuoju
laikotarpiu kilo grėsmė, jog centriniai bankai teiks tokias paslaugas nemokamai, ir tai, jog kai kurie bankai
Deutsche Bank
pavyzdžiu ketins taip elgtis savo klientų atžvilgiu. Ši grėsmė buvo dar didesnė tiems bankams, kurių pagrindinę veiklą sudarė
grynųjų pinigų keitimas, kaip antai
GWK
Reisebank
, nei tiems – o būtent
Dresdner Bank
, HVB ir
Commerzbank,
– kurių tik nedidelę dalį veiklos sudarė šie sandoriai.
–       Dėl parengiamųjų 1997 m. spalio 15 d. susitikimo diskusijų
Ieškovai prieštarauja, kad tam tikri dokumentai, susiję su GWK ir
Reisebank
kontaktais per paskutinį mėnesį iki 1997 m. spalio 15 d. susitikimo, būtų naudojami kaip apkaltinamieji įrodymai. Jie pažymi,
kad daugumą šių dokumentų pateikia GWK, todėl jais galima remtis tik jo atžvilgiu. Jie mano, kad bet kuriuo atveju šie dokumentai
negali įrodyti neteisėto susitarimo dėl kainų nustatymo sudarymo.
Komisija mano, kad ginčijamas sprendimas pagrįstas keliais dokumentais, susijusiais su parengiamosiomis 1997 m. spalio 15 d.
susitikimo diskusijomis, kurie yra įrodymai arba bent jau įrodo pažeidimą. Nors iš šių dokumentų negalima padaryti išvados,
kad sudarytas susitarimas, jie padeda įrodinėjant antikonkurencinį 1997 m. spalio 15 d. susitikimo pobūdį.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad Komisijos ginčijamame dokumente mimimi penki dokumentai, kuriais ji remiasi šiame
procese yra:
–        1997 m. balandžio 29 d.
Reisebank
ir GWK susitikimo ataskaita (ginčijamo sprendimo 63–67 konstatuojamosios dalys);
–        1997 m. gegužės 5 d. GWK faksas
Reisebank
, kuriame pateikta GWK atsakymų kopija į EPI vykdomą tyrimą dėl grynųjų pinigų keitimo (ginčijamo sprendimo 69–75 konstatuojamosios
dalys);
–        1997 m. liepos 25 d.
Commerzbank
, DVB,
West LB
ir
Reisebank
laiškas, skirtas
Landeszentralbank Hessen
, kuriame jie išreiškė savo nusistatymą dėl
Deutsche Bundesbank
pareigos nemokamai supirkti euro zonos valiutas (ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamoji dalis);
–        1997 m. rugpjūčio 11 d.
Reisebank
, DVB, GWK ir
Landeszentralbank
Hessen
susitikimo ataskaita (ginčijamo sprendimo 76–80 konstatuojamosios dalys);
–        1997 m. rugsėjo 29 d. GWK ir DVB telefoninio pokalbio ataskaita (ginčijamo sprendimo 81–83 konstatuojamosios dalys).
Ieškovai šių dokumentų turinio ir jų aiškinimo neginčijo. Priešingai, jie teigia, kad šiais dokumentais jų atžvilgiu remtis
negalima.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad visi šie dokumentai buvo parengti iki 1997 m. spalio 15 d. susitikimo, todėl jie svarbūs tik
tiek, kiek gali nurodyti iki tariamo pažeidimo buvusias aplinkybes.
Be to, svarbu pažymėti, kad keturis iš šių dokumentų tiesiogiai pateikė GWK ir jie gali būti svarbūs nustatant jo, kaip 1997 m.
spalio 15 d. susitikimo organizatoriaus, vaidmenį. Juose nėra jokio įrodymo ar patikslinimo dėl kitų bankų – ne GWK ar prireikus
Reisebank
– ketinimų vykstant 1997 m. spalio 15 d. susitikimui.
Dėl 1997 m. liepos 25 d. laiško, išsiųsto
Landeszentralbank Hessen
, svarbos: jame tik apibūdinama tarp bankų ir
Deutsche Bundesbank
atstovų rengtų konsultacijų eiga minėtomis teisinio neaiškumo aplinkybėmis.
Taigi šiuose dokumentuose, kurie susiję tik su GWK, kaip organizatoriaus, vaidmeniu, nėra duomenų, įrodančių 1997 m. spalio
15 d susitarimo dėl kainų nustatymo sudarymą per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą.
Dėl tiesioginių 1997 m. spalio 15 d. susitikimo įrodymų
Nors Komisija pabrėžė, kad pažeidimo konstatavimas grindžiamas keliais dokumentiniais įrodymais (ginčijamo sprendimo 62, 120,
126, 142 ir 158 konstatuojamosios dalys), iš ginčijamo sprendimo matyti, jog kalbant apie susitarimą dėl grynųjų pinigų keitimo
paslaugų kainų nustatymo tėra tik vienas tiesioginis dokumentinis įrodymas dėl per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą vykusių
diskusijų turinio: GWK parengta ataskaita. Komisija manė, kad šią ataskaitą patvirtina kitų dviejų 1997 m. spalio 15 d. susitikimo
dalyvių padaryti pareiškimai per administracinę procedūrą, o taip pat bankų elgesys rinkoje, išplaukiantis iš susitarimo dėl
kainų nustatymo įgyvendinimo. Todėl reikia išnagrinėti iš eilės visas tris įrodymų kategorijas, siekiant patikrinti jų įrodomąją
galią.
–       Dėl GWK ataskaitos
Ieškovai ginčija GWK ataskaitos įrodomąją galią.
Dresdner Bank
ir HVB (bylos T‑54/02 OP ir T‑56/02 OP) pateikė asmenų, dalyvavusių 1997 m. spalio 15 d. susitikime, parodymus, kurie neigia
bet kokias diskusijas dėl susitarimo dėl kainų nustatymo.
Komisija tvirtina, kad GWK ataskaita aiškiai įrodo, jog nepaisant nesutarimo dėl vieningo komisinio mokesčio visoms nacionalinėms
euro išraiškoms, dalyvavę bankai susitarė dėl maždaug 3 % komisinio mokesčio. Iki bankų susitikimo, nuo 1997 m. balandžio
iki spalio mėn., buvo kilę abejonių dėl jų būsimos grynųjų pinigų keitimo paslaugų politikos. Vien tai, kad buvo diskutuota
ir susitarta dėl maždaug 3 % komisinio mokesčio, žymiai sumažino tokį neaiškumą. Tokio pobūdžio diskusijos yra susitarimas,
kurio tikslas – apriboti konkurenciją EB 81 straipsnio 1 dalies prasme.
Komisija mano, kad nagrinėjant šį ieškinį pateikti liudytojų parodymai turi mažesnę įrodomąją galią nei dokumentai, įrodantys
to meto aplinkybes, kaip antai GWK ataskaita.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad vertinant dokumento įrodomąją galią reikia patikrinti jame nurodytos informacijos
tikėtinumą visų pirma reikia atsižvelgti į dokumento kilmę, parengimo aplinkybes, adresatą ir atsakyti į klausimą, ar jo turinys
atrodo pagrįstas ir patikimas (2000 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Cimenteries CBR ir kt. prieš Komisiją,
vadinamojo „
Ciment
“, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95–T‑32/95, T‑34/95–T‑39/95, T‑42/95–T‑46/95, T‑48/95, T‑50/95–T‑65/95, T‑68/95–T‑71/95, T‑87/95,
T‑88/95, T‑103/95 ir T‑104/95, Rink. p.  II‑491, 1838 punktas).
GWK ataskaitos ištrauka, kuria rėmėsi Komisija, išdėstyta taip:
„Susitikime dalyvaujantys bankai išreiškė ketinimus dabartines pajamas iš maržų maždaug 90 % padengti komisiniais mokesčiais.
Bankų nuomone, tai nulemtų bendro maždaug 3 % komisinio mokesčio įvedimą“.
Pirma, iš šios ištraukos negalima suprasti, kodėl kainų pateikimo sistemos pakeitimas, t. y. pakeičiant aiškiai nenustatytų
kainų sistemą (kurso svyravimo) į aiškiai nurodytas kainas (komisinius mokesčius), galėtų daryti poveikį iš šių paslaugų banko
gaunamoms pajamoms. Nesant kitų paaiškinimų reikia manyti, kad pasirinkimas tarp dviejų kainų išraiškos būdų neturi įtakos
šių kainų lygiui. Todėl siekiant patikrinti ištraukos, kuria remiantis Komisija kaltina, svarbą, reikia atsižvelgti į visą
GWK ataskaitos dalį.
Taigi iš šios GWK ataskaitos dalies teksto matyti, kad ji susijusi su kurso svyravimo sistemos išnykimo pasekmėmis nuo 1999 m.
sausio 1 d. įsigaliojus neatšaukiamiems keitimo valiutos kursams. O būtent šioje dalyje kalbama apie tai, ar pereinamuoju
laikotarpiu bankai ir toliau galės apskaičiuoti mokestį už grynųjų pinigų keitimo paslaugas atsižvelgdami į atitinkamą kiekvienos
valiutos rinką, ar vis dėlto euro įvedimas negrynųjų pinigų pavidalu nuo 1999 m. sausio 1 d. turėtų nulemti vienodo komisinio
mokesčio dydį visoms nacionalinėms euro išraiškoms. Todėl ši dalis nesusijusi su komisinio mokesčio dydžiu, bet su klausimu,
ar turėtų būti įvestas vienodas komisinis mokestis visoms atitinkamoms ankstesnėms nacionalinėms valiutoms, ar skirtingas
komisinis mokestis atskirai kiekvienai valiutai. GWK parengta ataskaita parodo, kad šalys šiuo klausimu neturėjo vieningos
nuomonės.
Antra, ši GWK ataskaitos dalis rodo, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyviai susitarė, jog būtina pakeisti kurso svyravimo
sistemą keitimo komisiniais mokesčiais, kurie būtų pateikiami aiškiai ir atskirai nuo taikomų neatšaukiamų keitimo kursų (žr.
ginčijamo sprendimo 88, 93 ir 95 konstatuojamąsias dalis). Vis dėlto toks pareiškimas neleidžia daryti išvados, kad buvo sudarytas
susitarimas dėl kainų nustatymo, nes kurso svyravimas buvo panaikintas ne dalyvaujančių bankų valia, bet buvo tuo metu labai
tikėtinas vis dar vykstančio teisės aktų keitimo, kuris vėliau turėjo būti sukonkretintas 1998 m. balandžio 23 d. Komisijos
rekomendacija, rezultatas.
Trečia, atitinkamoje GWK ataskaitos ištraukoje esančios nuorodos į 90 % pajamų iš maržų sistemos išlaikymo negalima vertinti
atskirai nuo 1997 m. spalio 15 d. susitikimo teisinių aplinkybių.
Šiuo klausimu neginčijama, kad įsigaliojus neatšaukiamiems valiutų keitimo kursams išnyktų keitimo rizika, kuri ginčijamo
sprendimo 75 konstatuojamojoje dalyje minimoje 1997 m. balandžio 23 d. EPI ataskaitoje buvo įvertinta nuo 5 iki 10 % grynųjų
pinigų keitimo paslaugų sąnaudų. EPI manė, kad įvedus neatšaukiamus keitimo kursus sumažės sąnaudos ir dėl to grynųjų pinigų
keitimo paslaugų kaina sumažės maždaug nuo 5 iki 10 %.
Taip pat bankų atstovai 1997 m. gegužės 15 d. Komisijos organizuotoje apskritojo stalo diskusijoje (žr. pirmiau šio sprendimo
101 punktą) teigė, jog nepaisant to, kad pereinamuoju laikotarpiu „žinoma, keitimo rizika išnyks, – o tai (sumažins) sąnaudas
maždaug 20 %, – kitos administravimo išlaidos (išliks) identiškos“ (Apskritojo stalo diskusija dėl praktinių perėjimo prie
euro aspektų; Apibendrinimas ir išvados; žr. ginčijamo sprendimo 41 konstatuojamąją dalį; taip pat žr. Komisijos dokumentą
„Apskritojo stalo diskusijos dėl praktinių perėjimo prie euro aspektų ataskaita“, dokumentas II/237/97, EN rev, 4).
GWK ataskaitos ištrauką, numatančią, kad išliks 90 % bankų pajamų, galima aiškinti kaip nurodančią, jog dėl išnykusios valiutos
keitimo rizikos grynųjų pinigų keitimo sąnaudos sumažės maždaug 10 %. Toks sąnaudų sumažėjimas turėtų atsispindėti kainų lygyje;
jos taip pat turėtų sumažėti maždaug 10 % dėl to, kad įsigalios neatšaukiami valiutų keitimo kursai. Toks kainų pasikeitimo
įvedus eurą įvertinimas negali būti laikomas atsiradusiu dėl susitikime dalyvavusių bankų valios.
Ketvirta, dėl GWK ataskaitos sakinio, kuriame aiškiai minimas 3 % komisinis mokestis („Bankų nuomone, tai nulemtų bendro maždaug
3 % komisinio mokesčio įvedimą“), neginčytina, jog konkuruojančių įmonių susitikime minimas būsimas kainų lygis gali leisti
daryti išvadą, kad egzistuoja susitarimas dėl kainų nustatymo. Tačiau šiuo atveju ieškovai tvirtina, kad šis paminėjimas buvo
ne tik netikslus, bet taip pat tik atspindėjo 1997 m. balandžio 23 d. EPI ataskaitoje minimą viešai prieinamą informaciją
apie rinkos padėtį.
Taigi jeigu GWK ataskaitos ištrauka nėra aiški ir nedviprasmiška, reikia pažymėti, kaip tai buvo padaryta ginčijamo sprendimo
105 konstatuojamojoje dalyje, kad ši ataskaita nurodo, jog tikimybė, kad
Deutsche Bank
nemokamai teiks keitimo paslaugas, kėlė „daug didesnę grėsmę nei tai, jei nemokamai paslaugas teiktų centriniai regioniniai
bankai, kurie neturi įrangos teikti tokias paslaugas“. Remiantis ataskaita, tai galėjo „pakenkti susitikime sutartai dalyvių
pozicijai, t. y. nustatyti maždaug 3 % (90 % dabar gaunamų pajamų) komisinį mokestį“. Vertinant visus įrodymus reikia atsižvelgti
į tai, kad šia ištrauka gali būti siekiama patvirtinti teiginį, jog buvo sudarytas susitarimas dėl komisinių mokesčių dydžio.
Dėl GWK ataskaitos patikimumo buvo minėta pirmiau, kad joje buvo labai pervertinta nagrinėjamų bankų dalis rinkoje. Ieškovai
taip pat pabrėžia, kad jos rengėjas nebuvo germanistas, todėl jis galėjo suklysti dėl pasikeitimo pasiūlymais susitikimo metu
turinio. Be to, kadangi GWK inicijavo 1997 m. spalio 15 d. susitikimą, dokumento rengėjas buvo asmeniškai suinteresuotas pagražinti
faktus, siekdamas pateikti savo vadovams jų lūkesčius atitinkančius rezultatus. Šiuo klausimu svarbu paminėti1997 m. spalio
20 d. GWK vidaus raštą (pranešimo apie kaltinimus 16 priedas), kuriame minimas 1997 m. gegužės mėn. GWK ir pagrindinių Nyderlandų
bankų sudarytas susitarimas dėl „būsimo euro zonos valiutų keitimo sandorių apmokestinimo“. Šiame susitarime nustatytas 3,8 %
grynųjų pinigų keitimo komisinis mokestis. Todėl šis dydis atitinka GWK pateiktus duomenis EPI (ginčijamo sprendimo 72 konstatuojamoji
dalis), kurie toliau buvo perduoti
Reisebank
1997 m. gegužės 5 d. pirmiau minėtu faksu. Šiomis aplinkybėmis iškilo klausimas, ar GWK nebandė Vokietijoje sudaryti susitarimo
dėl kainų nustatymo, panašaus į vidaus rašte minimą 1997 m. gegužės mėn. susitarimą su Nyderlandais.
Galiausiai neginčytina, kad GWK ataskaita yra tik vidaus naudojimui skirtas raštas, kuris ieškovams nebuvo perduotas iki administracinės
procedūros, todėl jie neturėjo galimybės atsiriboti nuo jo turinio, kad galėtų išsklaidyti bet kokią riziką dėl dviprasmiško
per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą vykusių diskusijų aiškinimo.
Galiausiai reikia pripažinti, kad GWK ataskaita, kurioje nurodomas susitarimas dėl 3 % komisinių mokesčių, daugiausiai gali
būti prielaida, leidžianti įtarti, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikime buvo suderinta dalyvavusių bankų valia. Vis dėlto atižvelgiant
į įrodymus, kurie buvo išnagrinėti, šis dokumentas teisiškai neįrodė tokio valių suderinimo.
–       Dėl kai kurių bankų pareiškimų vykstant administracinei procedūrai
Remiantis ginčijamu sprendimu
Commerzbank
ir
Bayerische Landesbank Girozentrale
apklausoje pateikti paaiškinimai patvirtina GWK ataskaitos teiginį, kad buvo diskutuojama apie komisinių mokesčių tarifą
(ginčijamo sprendimo 96, 107 ir 118–120 konstatuojamosios dalys). Ginčijamo sprendimo 44 išnašoje Komisija taip pat remiasi
Commerzbank
, HVB, VUW,
West LB
bei
Hamburgische Landesbank Girozentrale
atsakymais. Savo atsiliepime į prašymą panaikinti sprendimus Komisija taip pat rėmėsi ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamojoje
dalyje minimu
Reisebank
atsakymu į pranešimą apie kaltinimus.
Pirmosios instancijos teismas šio pirmojo dokumento atžvilgiu konstatuoja, kad ginčijamo sprendimo 68 konstatuojamojoje dalyje
nurodyta, jog
Reisebank
pripažino, kad jis „nesuprato įvyksiančių didelių pasikeitimų, susijusių su euro zonos valiutų keitimo sandoriais pereinamuoju
laikotarpiu“. Šis pareiškimas akivaizdžiai neįrodo valių suderinimo dėl kainų nustatymo.
Nors matyti, kad atitinkami bankai yra pareiškę, jog „kai kurių bankų kai kurie atstovai minėjo skaičius nuo 2 iki 4 %“ (ginčijamo
sprendimo 107 konstatuojamoji dalis), nė vieno šio pareiškimo nepakanka patvirtinti, kad buvo suderinta valia dėl komisinio
mokesčio dydžio nustatymo. Tiesa, kad orientacinių ribų ar tikslinių kainų lygio nustatymas gali būti laikomas neteisėtu kainų
nustatymu, nes tokiu atveju kainos nebėra savarankiško ūkio subjektų apsisprendimo, bet valios suderinimo rezultatas. Vis
dėlto minėti skaičiai („nuo 2 iki 4 %“, „maždaug 3 %“, „nuo 2 iki 6 %“, žr. ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamąją dalį ir
44 išnašą) atspindi, kaip minėta pirmiau, EPI nustatytas rinkos kainas, šie duomenys pasižymi labai dideliu svyravimu (iki
trijų kartų), o tai prisideda prie jų netikslumo. Todėl šie pareiškimai parodo, kad susitikime kai kurie bankai paminėjo komisinių
mokesčių dydį tokiu būdu, kuris neleidžia be pagrįstų abejonių padaryti išvadą, jog buvo suderinta valia dėl atitinkamų bendrų
kainų nustatymo.
Dėl argumentų, susijusių su susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių įgyvendinimo
Nurodžiusi, kad jei susitarimo tikslas – apriboti konkurenciją, nereikia įrodyti jo poveikio, bet kuriuo atveju Komisija nusprendė,
kad po 1997 m. spalio 15 d. susitikimo dalyviai suderino savo kainų politiką pagal tariamai sudarytą susitarimą. Ginčijamo
sprendimo 147 ir 148 konstatuojamosiose dalyse ji išvardijo
Dresdner Bank
,
Commerzbank
, HVB, VUW, GWK ir
Reisebank
taikytus mokesčių tarifus. Šie mokesčiai svyravo nuo 3 iki 4,5 %, o kai kurie bankai taip pat taikė nustatyto dydžio mokestį.
Ieškovai teigia, kad nurodytos pereinamojo laikotarpio kainos įrodo, jog susitarimas nebuvo sudarytas, o Komisija tai ginčija.
Nagrinėjant faktinius komisinius mokesčius reikia kartu atsižvelgti į faktiškai gautų komisinių mokesčių procentinę ir nustatytąją
sudedamąją dalis. Iš tikrųjų kadangi nagrinėjamos paslaugos dažniausiai buvo susijusios su sumomis, neviršijančiomis 200 eurų
(pranešime apie kaltinimus kalbama apie 70 % tokių sandorių (9 punktas), nustatyti 5 ar 10 Vokietijos markių (DEM) komisiniai
mokesčiai ar minimali keičiama suma turėjo didelę įtaką sumai, kurią, išreikštą procentais, bankai faktiškai rinko. Todėl
Komisija negalėjo apsiriboti tuo, kad nagrinėjo tik taikytą procentinį tarifą, nes jis tik iš dalies atspindėjo vartotojo
faktiškai mokėtą kainą.
Pirmosios instancijos teismas, taikydamas proceso organizavimo priemones, nurodė Komisijai lentelėje pateikti duomenis apie
faktinį komisinių mokesčių, kuriuos 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavę bankai taikė keičiamoms 25, 50, 100 ir 200 eurų
sumoms, dydį. Iš lentelės, Komisijos pateiktos per teisminius ginčus, matyti, kad kiekvieno banko faktinis komisinių mokesčių
dydis buvo skirtingas. Taigi, keičiant 20 eurų, komisinių mokesčių tarifas kito nuo 3 % iki 30 %, t. y. kurso svyravimas nuo
1 iki 10. Šis svyravimas turėjo proporcingai sumažėti didėjant keičiamai sumai. Taigi, keičiant 200 eurų, faktinis komisinių
mokesčių tarifas kito nuo 2 % iki 4,5 %, t. y. kurso svyravimas nuo 1 iki 2,25. Ieškovai šių duomenų neginčijo.
Todėl reikia daryti išvadą, jog ginčijamo sprendimo 147 ir 148 konstatuojamosiose dalyse konstatavusi, kad ieškovai suderino
savo kainas 3–4,5 % ribose, Komisija rėmėsi netiksliais duomenimis. Ginčijamo sprendimo priėmimo metu Komisijos turimi duomenys
nepatvirtino teiginio, kad vykdydami susitarimą, kuriuo yra kaltinami, ieškovai taikė suderintas kainas.
Išvada
Bendrai įvertinus, iš šių įrodymų matyti, kad 1997 m. spalio 15 d. susitikimo organizatorius veikė turėdamas tikslą paskatinti
susitarimą dėl kainų nustatymo ir reaguodamas į dvigubą grėsmę, kylančią dėl didėjančio konkurencinio spaudimo, atsiradusio
dėl
Deutsche Bundesbank
ir
Deutsche Bank
ketinimo pereinamuoju laikotarpiu teikti nemokamas grynųjų pinigų keitimo paslaugas.
Vis dėlto tiesioginių 1997 m. spalio 15 d. įrodymų nepakanka norint padaryti išvadą – dėl kurios šiuo klausimu nekiltų jokių
pagrįstų abejonių, – jog dalyvavę bankai sudarė tokį susitarimą. Nors Komisijos pateikti argumentai rodo, kad kai kurie dalyvavę
bankai susitikime nurodė apytikslį komisinių mokesčių dydį, kuris, be to, yra plačiai žinomas, šių argumentų, atsižvelgus
į reikalaujamą įrodymų lygį, nepakanka patvirtinti teiginio, jog buvo suderinta valia dėl bendro šių kainų nustatymo.
Šiuo požiūriu reikia atkreipti dėmesį į to laikotarpio teisinius ir techninius neaiškumus, kurie, konkrečiai kalbant, buvo
susiję su euro įvedimu, ir į daugelį konsultacijų, vykusių tarp bankų sektoriaus, Komisijos, finansų institucijų ir vartotojų
asociacijų. Šis kontekstas neleidžia atmesti ieškovų tvirtinimo, kad jų suderintais veiksmais buvo siekiama nustatyti teisės
aktų pakeitimo pasekmes jų grynųjų pinigų keitimo veiklai pereinamuoju laikotarpiu ir prireikus įspėti
Deutsche Bundesbank
apie sunkumus, su kuriais nagrinėjamo sektoriaus ūkio subjektai susidūrė dėl šio pasikeitimo.
Be to, teiginį, kad buvo sudarytas susitarimas dėl kainų nustatymo, susilpnina tai, jog 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavę
bankai daugiausia teikė maždaug 17 % vien kredito įstaigų teikiamų grynųjų pinigų keitimo paslaugų.
Galiausiai, Komisijos turimi duomenys apie taikomą kainų dydį pereinamuoju laikotarpiu prieštarauja pastabai, kad 1999 m.
nurodytos kainos buvo susijusios su susitarimo įgyvendinimu.
Todėl reikia manyti, kad Komisija teisiškai neįrodė, kad per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą buvo suderinta valia dėl keitimo
komisinių mokesčių dydžio.
D –
Dėl susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių apskaičiavimo tvarkos
Su mokesčio apskaičiavimo tvarka susijusi pažeidimo dalis, išdėstyta ginčijamo sprendimo 95, 96, 114, 115, 132 ir 184 konstatuojamosiose
dalyse, nes Komisija daugiausiai nagrinėjo klausimą apie komisinių mokesčių dydžio nustatymą. Konkrečiai kalbant Komisija
pareiškė nuomonę dėl įrodymų, susijusių su susitarimu dėl mokesčių nustatymo tik procentais principo (ginčijamo sprendimo
95 konstatuojamoji dalis):
„Apie keitimo sandorius (
Commerzbank
) ataskaitoje pažymima, kad buvo sudarytas susitarimas dėl nustatytų dalyvaujančių valstybių valiutų keitimo kursų taikymo
(t. y. be pirkimo ir pardavimo kursų), nustatant komisinį mokestį procentais. Kiekvienas bankas turės pats nustato šių valiutų
keitimo apskaičiavimo metodą <...>
Keitimo sandorių kursų (kainų) nustatymo 3a (Ekonominės ir pinigų sąjungos) etape (nuo 1999 m. sausio 1 d. iki 2002 m. sausio
1 d.) klausimu dalyviai susitarė dėl tokių punktų:
1) Sandoriai su privačiais klientais
<...>
–        komisiniai mokesčiai ar rinkliavos apskaičiuojami procentais nuo keitimo sumos.
<...>“.
Pagal ginčijamą sprendimą,
Commerzbank
ir GWK ataskaitose „vienodai teigiama, kad pasiektas konsensusas, jog klientams nustatomi procentais išreikšti mokesčiai“
(ginčijamo sprendimo 96 konstatuojamoji dalis). Tai iš esmės atkartojama ginčijamo sprendimo 106 konstatuojamojoje dalyje.
Be to, ginčijamo sprendimo 114–116 konstatuojamose dalyse Komisija taip atsakė į šalių argumentus:
„Skaidrus ir aiškus mokesčių paskelbimas nereikalauja kainų apmokestinimo mokesčiais tvarkos ar kitų banko sektoriaus paslaugų
standartizavimo. Kiekvienas bankas turi savarankiškai nuspręsti dėl savo komercinės politikos mokesčių srityje. Kiek tai susiję
su mokesčių nustatymu klientams, – įskaitant ir mokesčių apskaičiavimo tvarką, – kiekvienas bankas tai nustato savarankiškai.
Tai, kad kiekvienas bankas individualiai nuspręs pakeisti (kurso) svyravimo sistemą procentiniu komisiniu mokesčiu, nėra nei
natūralus, nei logiškas žingsnis. Iš tikrųjų, atrodo, jog
Deutsche Bank
iš pradžių svarstė galimybę paslaugas teikti nemokamai. Kad ir kaip būtų, problema iškilo ne dėl to, kokia keitimo komisinių
mokesčių apskaičiavimo tvarka ekonominiu požiūriu galėtų būti racionaliausia, bet dėl to, ar dėl šios tvarkos buvo sudarytas
bankų susitarimas.
Šioje byloje buvo aiškiai sudarytas tarpbankinis susitarimas dėl bendro maždaug 3 % komisinio mokesčio, kurio tikslas – susigrąžinti
maždaug 90 % pajamų, prarastų 1999 m. sausio 1 d. panaikinus (kurso) svyravimą.“
1.     Šalių argumentai
Ieškovai ginčija susitarimo reikalauti komisinių mokesčių, išreikštų procentais, sudarymą. Jų argumentai dvejopi. Pirma, jie
mano, kad nepakanka Komisijos pateiktų įrodymų. Antra, jie pateikia alternatyvų paaiškinimą: per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą
visi bankai sutiko, kad įsigaliojus neatšaukiamiems valiutų keitimo tarifams bus panaikintas grynųjų pinigų keitimo kurso
svyravimas ir taikomas aiškaus komisinių mokesčių paskelbimo mechanizmas. Taigi nekalbama apie susitarimą EB 81 straipsnio
1 dalies prasme, bet tik apie diskusiją dėl teisės aktų pakeitimo.
Komisija teigia, kad konstatavimą apie susitarimo dėl mokesčių apskaičiavimo tvarkos sudarymą pagrindžia
Commerzbank
ataskaita, kurios turinys ypač aiškus: „mokesčiai (komisiniai mokesčiai) apskaičiuojami procentais nuo keičiamos valiutos
vertės“ ir jie „bus apskaičiuoti atskirai“. Šią ataskaitą patvirtina GWK ataskaita, pagal kurią, komisiniai mokesčiai apskaičiuojami
„procentais nuo keičiamos valiutos vertės“.
Komisija taip pat patvirtina, kad ginčijamas sprendimas taip pat grindžiamas keletu iki 1997 m. spalio 15 d. susitikimo GWK
parengtų ataskaitų. Be pirmiau minėtų GWK parengtų dokumentų, Komisija nurodo
Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale
atsakymus į pranešimą apie kaltinimus (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis).
Ieškovai prieštarauja, kad šie pastarieji įrodymai, su kuriais Komisija atsisakė leisti susipažinti per administracinę procedūrą,
būtų naudojami jų atžvilgiu.
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl kaltinimo, susijusio su apkaltinamųjų įrodymų, dėl kurių ieškovai nebuvo išklausyti, panaudojimo, Pirmosios instancijos
teismas primena, kad laikantis teisės į gynybą reikalaujama, kad suinteresuota įmonė galėtų tinkamai išdėstyti savo nuomonę
apie Komisijos nurodytų faktų aplinkybių, kaltinimų ir aplinkybių tikrumą ir reikšmingumą (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 11 punktas ir 1984 m. sausio 17 d. Sprendimo
VBVB ir VBBB prieš Komisiją
, 43/82 ir 63/82, Rink. p. 19, 25 punktas).
Pranešime apie kaltinimus reikia pakankamai aiškiai, nors ir glaustai, nurodyti visus kaltinimus, kad suinteresuotieji asmenys
iš tikrųjų galėtų žinotų, kuo juos Komisija kaltina. Iš tiesų tik tokiu atveju pranešimas apie kaltinimus gali atlikti Bendrijos
reglamentuose jam nustatytą funkciją – pateikti įmonėms ir įmonių asociacijoms visą informaciją, kad jos galėtų veiksmingai
pasinaudoti savo teise į gynybą prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą, tik tuomet, jei laikomasi šio reikalavimo (žr.
1993 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ahlström Osakeyhtiö ir kt. prieš Komisiją
, C‑89/86, C‑104/85, C‑114/85, C‑116/85, C‑117/85 ir C‑125/85–C‑129/85, Rink. p. I‑1307, 42 punktą).
Iš esmės tik pranešime apie kaltinimus cituoti ar nurodyti dokumentai gali būti priimtini įrodymai (1992 m. kovo 10 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Shell prieš Komisiją
, T‑11/89, Rink. p. II‑757, 55 punktas ir
ICI prieš Komisiją
, T‑13/89, Rink. p. II‑1021, 34 punktas; taip pat šiuo klausimu žr. 1991 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AKZO prieš Komisiją
, T‑62/86, Rink. p. I‑3359, 21 punktą).
Dokumentą galima laikyti turinčiu apkaltinamuoju įrodymu, tik jeigu jį Komisija naudoja įmonės padaryto pažeidimo konstatavimui
pagrįsti. Norint įrodyti įmonės teisės gynybą pažeidimą atžvilgiu nepakanka, kad ši įmonė įrodytų, jog per administracinį
procedūrą ji negalėjo pareikšti savo nuomonės dėl dokumento, kuriuo buvo kaip nors pasiremta ginčijamame sprendime. Reikia,
kad ji įrodytų, jog Komisija šiuo dokumentu remėsi ginčijamame sprendime kaip įrodymu, pagrindžiančiu pažeidimą, kurį padarant
dalyvavo įmonė.
Šioje byloje Komisija nurodė, kad
Landesbank Hessen Thüringen Girozentrale
savo atsakyme į pranešimą apie kaltinimus pripažino, jog „1997 m. spalio 15 d. susitikime sudarė susitarimą dėl mokesčių
apskaičiavimo tvarkos pereinamuoju laikotarpiu“ (ginčijamo sprendimo 113 konstatuojamoji dalis). Nepaisant to, kad šis tariamas
prisipažinimas buvo minimas dalyje „Šalių argumentai dėl faktinių aplinkybių išaiškinimo“, reikia pripažinti, kad Komisija
šį pareiškimą ginčijamame sprendime pripažino apkaltinamuoju įrodymu ir juo rėmėsi savo rašytinėse pastabose.
Tačiau Komisija savo rašytiniuose atsakymuose į Pirmosios instancijos teismo klausimus pripažino, kad nė vienas iš ieškovų
negalėjo susipažinti su kitų pranešimo apie kaltinimus adresatų atsakymais. Iš to išplaukia, kad remdamasi dokumentais, su
kuriais jie negalėjo susipažinti administracinėje procedūroje, Komisija pažeidė ieškovų teisę į gynybą. Todėl šiuos dokumentus,
kaip įrodinėjimo priemones reikia atmesti (2003 m. rugsėjo 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Atlantic Container Line ir kt. prieš Komisiją
, T‑191/98, T‑212/98–T‑214/98, Rink. p. II‑3275, 338 punktas; taip pat žr. šiuo klausimu 1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
AEG prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 24–30 punktus ir minėto sprendimo
Ciment
382 punktą).
Dėl kitų Komisijos minimų įrodymų reikia pripažinti, jog kalbama apie dokumentus, kurie buvo pirmiau nagrinėti analizuojant
teiginius dėl susitarimo dėl kainų nustatymo. Šie dokumentai tėra tik netiesiogiai susiję su 1997 m. spalio 15 d. susitikime
vykusiomis diskusijomis. Visi jie susiję su ankstesniu nei šis laikotarpiu ir daugiausia gali įrodyti tik GWK, kaip organizatoriaus,
vaidmenį. Šių dokumentų nepakanka įrodyti ieškovių ir GWK valios suderinimą dėl susitarimo, kuriuo akivaizdžiai siekiama antikonkurencinio
tikslo, sudarymo.
Dėl tiesioginių susitarimo dėl mokesčių apskaičiavimo tvarkos įrodymų reikia pripažinti, kad atsižvelgiant į konkretų šių
bylų kontekstą, kuris susijęs su euro įvedimu, Komisijos pateiktas GWK ir
Commerzbank
ataskaitų išaiškinimas kelia rimtų abejonių.
Iš tikrųjų susitarimas dėl komisinių mokesčių apskaičiavimo tvarkos tiesiogiai susijęs su susitarimu dėl kainų nustatymo ir
jis yra antraeilės svarbos. Kadangi Pirmosios instancijos teismas padarė išvadą, kad Komisija teisiškai neįrodė, jog buvo
sudarytas susitarimas dėl kainų nustatymo, todėl nepriimtini ir argumentai bei vertinimai dėl tariamo susitarimo dėl komisinių
mokesčių apskaičiavimo tvarkos.
Kadangi ginčijamas sprendimas grindžiamas konstatavimu, jog buvo suderinta valia dėl aiškiai procentais išreikštų komisinių
mokesčių naudojimo, reikia priminti, kad tuo metu galiojusios aiškiai nenustatytų komisinių mokesčių sistemos panaikinimas
nepriklausė nuo 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavusių bankų valios. Aiškių komisinių mokesčių nustatymas išplaukia iš
teisės aktų, susijusių su euro įvedimu. Todėl Komisija negalėjo remtis pažodiniu
Commerzbank
ataskaitoje minimo bankų „konsensuso“ naudoti neatšaukiamus keitimo mokesčius atitinkamai panaikinant kurso svyravimą, išaiškinimu
(žr. būtent ginčijamo sprendimo 95 ir 106 konstatuojamąsias dalis). Priešingai, šią ištrauką reikia aiškinti kaip bendrą pareiškimą
dėl susipažinimo su teisės aktais įvedamu pakeitimu, reglamentuojančiu euro įvedimą, kurį sukonkretino 1998 m. balandžio 23 d.
Komisijos rekomendacija.
Be to, vien susitarimo dėl komisinių mokesčių struktūros, griežtai proporcingos keičiamai sumai, sudarymas prieštarauja ginčijamo
sprendimo išvadoms, pagal kurias dauguma bankų naudojo mišrias struktūras, sujungdami nustatytąją ir procentinę dalis (ginčijamo
sprendimo 147 konstatuojamoji dalis). Taigi Komisijos turimi duomenys parodo, kad pereinamuoju laikotarpiu ieškovai naudojo
skirtingas komisinių mokesčių struktūras, kai kurie naudojo tik procentinę komisinių mokesčių struktūrą, o kiti iki šio laikotarpio
pabaigos naudojo mišrią struktūrą.
Todėl reikia pripažinti, kad Komisija teisiškai neįrodė aplinkybių, kurios patvirtintų valios suderinimą dėl susitarimo dėl
keitimo komisinių mokesčių apskaičiavimo tvarkos per 1997 m. spalio 15 d. susitikimą.
E –
Bendra išvada
Komisija teisiškai neįrodė, jog buvo sudarytas susitarimas dėl grynųjų euro zonos valiutų pinigų keitimo paslaugų pereinamuoju
laikotarpiu kainų nustatymo ir dėl mokesčių apskaičiavimo už šias paslaugas tvarkos. Iš to išplaukia, kad ieškinio pagrindai,
susiję su neteisingu faktinių aplinkybių konstatavimu ir nepakankamos apkaltinamųjų įrodymų įrodomosios galios, yra pagrįsti.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, vadovaujantis rungtyniškumo principu  pakartotinis ieškinių nagrinėjimas nepakeičia už
akių vykusio proceso rezultato. Iš to išplaukia, kad prašymą panaikinti sprendimus reikia atmesti nenagrinėjant kitų ieškinio
pagrindų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovų išlaidas pagal jų pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti prašymą panaikinti sprendimus.
2.
Priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Legal
Lindh
Vadapalas
Paskelbta 2006 m. rugsėjo 27 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

H. Legal
Turinys
Bylos aplinkybės
Procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
I –  Dėl prašymo panaikinti sprendimus proceso
II –  Ieškinio pagrindų santrauka
III –  Dėl antikonkurencinio susitarimo sudarymo
A –  Pirminės pastabos
B –  Dėl įrodymų pateikimo ir teismo kontrolės apimties
C –  Dėl susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių dydžio
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
a)  Dėl ginčijamo sprendimo aiškinimo ir pažeidimo, susijusio su susitarimo, draudžiančio teikti nemokamas grynųjų pinigų
keitimo paslaugas, egzistavimo
b)  Dėl įrodymų, susijusių su susitarimu dėl keitimo komisinių mokesčių dydžio
Dėl įrodymų, susijusių su 1997 m. spalio 15 d. susitikimo aplinkybėmis
–  Dėl 1997 m. spalio 15 d. susitikime dalyvavusių bankų dalies rinkoje
–  Dėl teisinių neaiškumų
–  Dėl parengiamųjų 1997 m. spalio 15 d. susitikimo diskusijų
Dėl tiesioginių 1997 m. spalio 15 d. susitikimo įrodymų
–  Dėl GWK ataskaitos
–  Dėl kai kurių bankų pareiškimų vykstant administracinei procedūrai
Dėl argumentų, susijusių su susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių įgyvendinimo
Išvada
D –  Dėl susitarimo dėl keitimo komisinių mokesčių apskaičiavimo tvarkos
1.  Šalių argumentai
2.  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
E –  Bendra išvada
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.