CELEX: 62008CJ0399
Apelācija
EKL 87. pants
Dalībvalstu piešķirts atbalsts
Pasākumi, ko veikusi Vācijas Federatīvā Republika par labu Deutsche Post AG
EKL 86. pants
Pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi
Kompensācija par papildu izmaksām, kas radušās, īstenojot tirdzniecības ar zaudējumiem politiku pasta sūtījumu piegādes no vienas vietas uz citu sektorā
Priekšrocības esamība
Komisijas izmantotā pārbaudes metode
Pierādīšanas pienākums
EKL 230. pants
Pārbaudes Vispārējā tiesā apjoms

Savā apelācijas sūdzībā Eiropas Kopienu Komisija lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2008. gada 1. jūlija
spriedumu lietā T‑266/02
Deutsche Post
/Komisija (Krājums, II‑1233. lpp.; turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tā atcēla Komisijas 2002. gada 19. jūnija
Lēmumu 2002/753/EK par pasākumiem, ko Vācijas Federatīvā Republika veikusi
Deutsche Post AG
labā (OV L 247, 27. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
Kā izriet no valsts tiesību sistēmas, kas ir aprakstīta pārsūdzētajā spriedumā, saskaņā ar 1989. gada 8. jūnija
Postverfassungsgesetz
(Likums par pasta organizāciju) (
BGBl
. 1989 I, 1026. lpp.; turpmāk tekstā – “
PostVerfG
”) 1. panta 2. punktu
Deutsche Bundespost
(Vācijas Pasta pārvalde) tika sadalīta trīs atsevišķās juridiskās personās, proti,
Deutsche Bundespost Postdienst
(turpmāk tekstā – “
DB Postdienst
”),
Deutsche Bundespost Telekom
(turpmāk tekstā – “
DB Telekom
”) un
Deutsche Bundespost Postbank
. Tā kā
PostVerfG
65. panta 2. punktā ir noteikts, ka minētajām juridiskajām personām bija pienākums turpināt sniegt pakalpojumus, ko piedāvāja
Deutsche Bundespost
,
DB Postdienst
pārņēma
Deutsche Bundespost
darbības pasta nozarē.
Saskaņā ar
PostVerfG
37. panta 3. punktu kādai no trim juridiskajām personām bija jāizmaksā finansiāla kompensācija, ja tā nespēja segt savus
izdevumus pati no saviem ienākumiem. Turklāt saskaņā ar
PostVerfG
63. panta 1. punktu, lai gan
Deutsche Bundespost
bija sadalīta, tai joprojām līdz 1995. gadam bija pienākums maksāt retrocesiju valstij atbilstoši tās ekspluatācijas ieņēmumu
procentuālajai daļai.
Saskaņā ar 1994. gada 12. janvāra
Postdienst
‑
Pflichtleistungsverordnung
(Noteikumi par obligātajiem pakalpojumiem) (
BGBl
. 1994 I, 86. lpp.; turpmāk tekstā – “
PPfLV
”) 1. panta 1. punktu
DB Postdienst
savi “obligātie pakalpojumi” bija jāsniedz visā valsts teritorijā atbilstoši principam par vienotu cenu visā valsts teritorijā.
Konkrētāk runājot par pasta sūtījumu pārvadājumiem,
PPfLV
2. panta 1. punktā bija paredzēts, ka
DB Postdienst
visā teritorijā bija jānodrošina to pasta sūtījumu savākšana, pārvadāšana un piegāde, kuru svars nepārsniedz 20 kilogramus
un kuri atbilst konkrētiem maksimālajiem izmēriem. Turklāt
PPfLV
2. panta 2. punkta 3) apakšpunktā
DB Postdienst
bija atļauts noteikt cenu, kas ir zemāka nekā vienotā cena, gadījumā, ja klients apņemas pats veikt pasta sūtījumu šķirošanu
vai ja viņš iesniedz minimālo pasta sūtījumu daudzumu.
Saskaņā ar 1994. gada 14. septembra
Postumwandlungsgesetz
(Likums par pasta reorganizāciju) (
BGBl
. 1994 I, 2339. lpp.) 1. un 2. pantu trīs juridiskās personas, kas izveidojušās, sadalot
Deutsche Bundespost
, sākot no 1995. gada 1. janvāra, tika pārveidotas par akciju sabiedrībām (“Aktiengesellschaft” (
AG
)), proti,
Deutsche Post AG
(turpmāk tekstā – “
DP AG
”),
Deutsche Telekom AG
un
Deutsche Postbank AG
.
Visbeidzot, no 1997. gada 22. decembra
Postgesetz
(Pasta likums) (
BGBl
. 1997 I, 3294. lpp.) 4. panta 1. punkta izriet, ka to pasta sūtījumu pārvadāšana, kuru svars nepārsniedz 20 kilogramus, veido
universālo pakalpojumu.

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

DP AG
darbojas gan kurjerpasta pārvadājumu sektorā, kurā tai lietas faktisko apstākļu rašanās laikā piederēja monopols, gan arī
divos citos pasta darbības sektoros, proti, pasta sūtījumu pārvadājumu, kā arī laikrakstu un žurnālu pārvadājumu sektorā,
un abi pēdējie minētie savukārt ir atvērti konkurencei.
Pasta sūtījumu pārvadājumu sektorā
DP AG
nodrošina tādu liela skaita pasta sūtījumu pārvadāšanas pakalpojumus, kuri netiek tieši apstrādāti pasta kasēs (turpmāk tekstā
– “pasta sūtījumu tiešās piegādes sektors”). Pats šis sektors ir sadalīts divos galvenajos segmentos, proti, pirmkārt, pasta
sūtījumu tiešā piegāde, kas vērsta uz profesionāliem klientiem, kuri iepriekš sašķiro vai iesniedz minimālu pasta sūtījumu
skaitu, un, otrkārt, pasta sūtījumu pārvadājumi uz tādu uzņēmumu rēķina, kas veic tirdzniecību pa pastu un kas nosūta preces,
kuras pasūtītas no kataloga vai elektroniski.
1994. gadā privāts pasta sūtījumu izplatīšanas uzņēmums
UPS Europe SA
(turpmāk tekstā – “
UPS
”) un
Bundesverband Internationaler Express‑ und Kurierdienste eV
(turpmāk tekstā – “
BIEK
”) Komisijā iesniedza sūdzību. Būtībā
UPS
un
BIEK
pārmet
DB Postdienst
, pirmkārt, ka tā īsteno tirdzniecības ar zaudējumiem politiku pasta sūtījumu tiešās piegādes sektorā, kas ir uzskatāma par
dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta nozīmē, un, otrkārt, sedz savus zaudējumus minētajā nozarē vai nu
no ienākumiem, kuri radušies rezervētajā sektorā, vai arī no valsts līdzekļiem, kas tai piešķirti, pārkāpjot EKL 87. panta
prasības.
2001. gada 20. martā Komisija pieņēma Lēmumu 2001/354/EK par EK līguma 82. panta piemērošanas procedūru (Lieta COMP/35.141
–
Deutsche Post AG
) (OV L 125, 27. lpp.), ar kuru tā būtībā atzina, ka
DB Postdienst
, pēc tam
DP AG
ir pārkāpusi EKL 82. pantu, jo tā bija ļaunprātīgi izmantojusi savu dominējošo stāvokli tikai segmentā, ko veido pasta sūtījumu
pārvadājumi uz tādu uzņēmumu rēķina, kas veic tirdzniecību pa pastu un kas nosūta preces, kuras pasūtītas no kataloga vai
elektroniski, proti, no 1990. līdz 1995. gadam īstenojusi tirdzniecības ar zaudējumiem politiku, piedāvājot cenas, kas zemākas
nekā pašu izmaksas, kuras saistītas ar attiecīgā pakalpojuma veidu.
2002. gada 19. jūnijā Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu, kurā tā atzina, ka pārskaitījumu summa, ko atbilstoši
PostVerfG
37. panta 3. punktam veica
DB

Telekom
, pēc tam –
deutsche Telekom AG
par labu
DB

Postdienst
un pēc tam par labu
DP AG
, lai kompensētu pakalpojumu ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (turpmāk tekstā – “
SIEG
”) sniegšanu, bija augstāka nekā tā, kas bija nepieciešama, lai kompensētu tīrās papildu izmaksas, kuras radušās šiem diviem
pēdējiem uzņēmumiem, sniedzot minētos pakalpojumus. Komisija no tā secina, ka summa, kas atbilst šai pārāk lielajai kompensācijai,
tika izmantota, lai kompensētu deficītus pasta sūtījumu tiešās piegādes pakalpojumu, kas ir atvērti konkurencei, nozares segmentos.
Saskaņā ar minēto lēmumu šie deficīti kopumā veidoja DEM 1118,7 miljonus un tos radīja tirdzniecības ar zaudējumiem politika,
ko īstenoja
DB Postdienst
, pēc tam
DP AG
laika posmā no 1994. līdz 1999. gadam, kura konstatēta Lēmumā 2001/354.
Tādējādi Komisija secināja, ka šī pārāk lielā kompensācija veidoja ar EK līgumu nesaderīgu valsts atbalstu un lika Vācijas
Federatīvajai Republikai veikt visus pasākumus, kas vajadzīgi, lai pieprasītu
DP

AG
atmaksāt minēto atbalstu.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums

DP AG
iesniedza Pirmās instances tiesā [tagad – Vispārējā tiesa] prasību atcelt apstrīdēto lēmumu, atsaucoties īpaši uz EKL 87. panta
1. punkta un 86. panta 2. punkta pārkāpumu, ko izdarījusi Komisija, jo tā nebija pierādījusi priekšrocības esamību par labu
DP

AG
.
Pirmajā iebildumā
DP

AG
apgalvoja, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu pārbaudīt, vai
DB

Telekom
veikto pārskaitījumu kopējā summa pārsniedza kopējo tīro papildu izmaksu summu, kas
DP AG
bija jāsedz, lai izpildītu savus
SIEG
uzdevumus. Otrajā iebildumā tā apgalvoja, ka Komisija katrā ziņā nepamatoti uzskatīja, ka
DB Telekom
veiktie pārskaitījumi tai ļāva segt papildu izmaksas, kas saistītas ar tās tirdzniecības ar zaudējumiem politiku.
Attiecībā uz pirmo iebildumu Pirmās instances tiesa vispirms aprakstīja metodi, ko Komisija bija izmantojusi, lai secinātu,
ka
DP

AG
bija guvusi priekšrocību.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 78. punktā norādīja, ka Komisija bija konstatējusi, pirmkārt, ka
DP

AG
no 1990. līdz 1995. gadam bija saņēmusi pārskaitījumus no
DB

Telekom
DEM 11 081 miljona apmērā, proti, vienīgos valsts līdzekļus, kas apstrīdētā lēmuma ietvaros tiek uzskatīti par atbilstošiem,
tā, otrkārt, konstatēja, ka
DP

AG
bija radušās tīrās papildu izmaksas DEM 1118,7 miljonu apmērā, ko radījusi tās tirdzniecības ar zaudējumiem politika no 1994. līdz
1999. gadam pasta sūtījumu tiešās piegādes pakalpojumu, kas ir atvērti konkurencei, segmentos un ka šīs papildu izmaksas nebija
saistītas ar kāda
SIEG
izpildi. Treškārt, Komisija konstatēja, ka no 1990. līdz 1998. gadam
DP

AG
kopējais deficīts visos darbības sektoros kopā bija DEM 2289 miljoni, līdz ar to tā nevarēja segt minētās papildu izmaksas
no pašas līdzekļiem. Tā kā
DP

AG
nebija sniegusi pierādījumus, ka tā attiecīgās tīrās papildu izmaksas segusi no citiem līdzekļiem, nevis no
DB

Telekom
veiktajiem pārskaitījumiem, Komisija no šiem trim apstākļiem secināja, ka
DP

AG
minētās papildu izmaksas noteikti bija segusi no šiem pārskaitījumiem, līdz ar ko tā bija saņēmusi valsts atbalstu atbilstošas
summas apmērā.
Lai izanalizētu, vai šāda metode bija pareiza, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 80.–82. punktā norādīja, ka Komisija,
nepārbaudot informāciju, ko šajā sakarā bija iesniegusi Vācijas Federatīvā Republika, nelēma par to, vai pasta sūtījumu tiešās
piegādes sektors veidoja
SIEG
, bet vismaz netieši bija atzinusi, ka
DP

AG
, neskaitot tīrās papildu izmaksas, ko bija radījusi tās tirdzniecības ar zaudējumiem politika, bija radušās arī tīrās papildu
izmaksas, kas, tāsprāt, bija saistītas ar
SIEG
izpildi.
Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 84. punktā bija arī konstatējusi, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Vācijas Federatīvā
Republika bija sniegusi Komisijai informāciju par izdevumiem, kas saistīti ar
SIEG
uzdevumiem, kurus noteikts veikt
DP

AG
, un kas sasniedza DEM 20 426 miljonus, proti, summu, kas acīmredzami lielāka nekā DEM 11 081 miljons, kas atbilst pārskaitījumiem,
kurus
DB Telekom
veikusi par labu
DP AG
.
Visbeidzot Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 85. punktā norādīja, ka Komisija nepārbaudīja, vai kopējā šo pārskaitījumu
summa bija mazāka nekā kopējā
DP

AG
tīro papildu izmaksu summa, kas attiecas uz
SIEG
uzdevumiem, jo šādā gadījumā minētie pārskaitījumi nesniedza nekādas priekšrocības pēdējai minētajai.
Līdz ar to pārsūdzētā sprieduma 88. punktā Pirmās instances tiesa secināja, ka Komisija nebija atbilstoši pierādījusi, ka
pārskaitījumi, ko
DB

Telekom
veica par labu
DP

AG
, pēdējai minētajai bija radījuši priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē.
Šajā sakarā, atbildot uz Komisijas argumentiem, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 91. punktā precizēja, ka šīs iestādes
rīcības brīvība nav tik plaša, lai tā varētu prezumēt, ka
DB

Telekom
veiktie pārskaitījumi bija radījuši
DP

AG
priekšrocību, iepriekš nepārbaudot, vai kopējā šo pārskaitījumu summa pārsniedza to kopējo papildu izmaksu summu, kas saistītas
ar
SIEG
izpildi, kaut gan Vācijas iestādes bija sniegušas informāciju šajā sakarā.
Apstrīdētā sprieduma 93. un 94. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka Komisijai bija pienākums veikt šādu pārbaudi pat
tad, ja, kā pēdējā minētā to uzsvēra šajā gadījumā, nebija izpildīti nosacījumi, kas paredzēti 2001. gada 22. novembra spriedumā
lietā C‑53/00
Ferring
(
Recueil
, I‑9067. lpp.), kā arī 2003. gada 24. jūlija spriedumā lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
(
Recueil
, I‑7747. lpp.). Komisija tikai esot konstatējusi, ka tīrās papildu izmaksas, ko radīja
DP

AG
tirdzniecības ar zaudējumiem politika, nevar tikt kompensētas, jo tās nebija saistītas ar
SIEG
izpildi, bet tā neesot pārbaudījusi, vai
DP

AG
nebija radušās citas tīrās papildu izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
izpildi, par kurām tai bija tiesības uz kompensāciju, saņemot visus
DB

Telekom
veiktos pārskaitījumus.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 96. punktā apmierināja pirmo
DP

AG
izvirzīto iebildumu.
Pēc tam Pirmās instances tiesa pakārtoti izskatīja otro
DP

AG
izvirzīto iebildumu. Pārsūdzētā sprieduma 102.–107. punktā tā, pamatojoties uz apstrīdētajā lēmumā iekļauto un Vācijas Federatīvās
Republikas sniegto informāciju, pārbaudīja, vai pārskaitījumi, ko
DB

Telekom
veica no 1990. līdz 1995. gadam DEM 11 081 miljona apmērā, bija ļāvuši
DP

AG
segt tīrās papildu izmaksas, ko radījusi tās tirdzniecības ar zaudējumiem politika, DEM 1118,7 miljonu apmērā. Tā paša sprieduma
108. punktā Pirmās instances tiesa konstatēja, ka tā tas nebija, ņemot vērā zaudējumus, kas
DP

AG
radušies tajā pašā laika posmā un kas veidoja DEM 16 363 miljonus.
Pamatojoties uz iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 109. punktā secināja, ka Komisijas argumentāciju,
saskaņā ar kuru
DP

AG
tika radīta priekšrocība DEM 1118,7 miljonu apmērā, atspēko secinājums, ka šīs sabiedrības galīgie zaudējumi, kas radušies
laikā no 1990. līdz 1995. gadam, bija tādi, ka
DB

Telekom
veiktie pārskaitījumi
DP

AG
nebija pietiekami, lai segtu tīrās papildu izmaksas, kuras laikā no 1994. līdz 1999. gadam radījusi tās tirdzniecības ar zaudējumiem
politika.
Apmierinot šos divus iebildumus, Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, neizskatot pārējos
DP

AG
celtos iebildumus.

Lietas dalībnieku prasījumi
Savā apelācijas sūdzībā Komisija lūdz Tiesu pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu un, galvenokārt, noraidīt
DP

AG
iesniegto prasību atcelt tiesību aktu vai, pakārtoti, nosūtīt lietu atpakaļ Vispārējai tiesai un piespriest
DP

AG
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

BIEK
un
UPS
ir iesnieguši pretapelācijas sūdzību, kurā tie lūdz Tiesu pilnībā atcelt pārsūdzēto spriedumu un piespriest
DP

AG
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

DP

AG
lūdz Tiesu pilnībā noraidīt Komisijas apelācijas sūdzību un piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies apelācijas
tiesvedībā. Turklāt tā uztur pirmajā instancē izvirzītos prasījumus, kuru mērķis ir panākt, ka tiek atcelts apstrīdētais lēmums
un ka Komisijai tiek piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies tiesvedībā Pirmās instances tiesā.
DP

AG
arī norāda, ka pamati, kas izvirzīti pretapelācijas sūdzībās, ir nepamatoti.
Vācijas Federatīvā Republika lūdz Tiesu noraidīt apelācijas sūdzību un piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par galveno apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija norāda divus pamatus, no kuriem pirmais ir pamatots ar EKL 87. panta 1. punkta
un 86. panta 2. punkta pārkāpumu, jo Pirmās instances tiesa par prettiesisku uzskatīja metodi, kas izmantota, lai secinātu,
ka pastāv valsts atbalsts, un otrais – ar EKL 230. panta pārkāpumu, jo Pirmās instances tiesa pārsniedza savu kompetenci,
Komisijas izmantoto metodi aizstājot ar savu metodi, lai aprēķinātu papildu izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
izpildi.

Par pirmo pamatu, kas ir saistīts ar EKL 87. panta 1. punkta un 86. panta 2. punkta pārkāpumu
Par pirmo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija,
BIEK
un
UPS
uzskata, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu un 86. panta 2. punktu, jo, nepaskaidrojot iemeslus,
kuru dēļ metode, ko Komisija izmantoja, lai pierādītu priekšrocības esamību, bija nepareiza, tā uzskatīja, ka, lai pārbaudītu,
vai šāda priekšrocība pastāvēja šajā gadījumā, bija jāpiemēro cita analīzes metode.
Komisija uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā metode bija saprātīga, jo tā bija pamatota ar apsvērumu, ka “naudai – vismaz
vidējā vai ilgākā termiņā – no kaut kurienes ir jārodas un ka tā nerodas vienkārši no nekā”.
A fortiori
ir jāizdara secinājums, ka
DP

AG
īstenotā tirdzniecības ar zaudējumiem politika tika finansēta no valsts atbalsta, ko tā saņēmusi, jo, kā izriet no faktiem,
darbība pasta sūtījumu tiešās piegādes sektorā tika veikta ar zaudējumiem agresīvas cenu politikas dēļ, kas neļāva segt sniegto
pakalpojumu izmaksas, un ka
DP

AG
neguva papildu peļņu no citām darbībām, kuru tā varēja novirzīt minētajam sektoram.
Šajos apstākļos no neapstrīdētā secinājuma par vidēja un ilgāka termiņa deficītu pasta sūtījumu tiešās piegādes sektorā, kā
arī no pašu līdzekļu neesamības “neizbēgami” izriet, ka šajā sektorā
DP

AG
bija atkarīga no finanšu kompensācijām, kas saistītas ar citām uzņēmuma darbības jomām, kurās tika saņemts valsts atbalsts.
Līdz ar to attiecības starp valsts finansējumu un tirdzniecības ar zaudējumiem politiku ir pavisam acīmredzamas, un līdz ar
to nav vajadzīgi nekādi papildu pierādījumi.

DP

AG
pārmet, ka Pirmās instances tiesai nebija jānorāda iemesli, kuru dēļ Komisijas izvēlētā metode bija nepareiza, jo valsts atbalsta
jēdziens ir objektīvs jēdziens. Šajā ziņā Tiesa jau iepriekš minētā sprieduma lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
92. punktā atzina, ka, lai kompensāciju nevarētu kvalificēt par valsts atbalstu, šai kompensācijai, kas ir atlīdzība par
pakalpojumiem, kurus snieguši uzņēmumi, kas to saņēmuši, lai izpildītu sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, nedrīkst pārsniegt
to, kas nepieciešams, lai segtu visas izmaksas, kuras radušās, izpildot šos pienākumus, vai daļu no tām. Šāds aprēķins ir
obligāts, un ikviena metode, kura kā tā, kuru Komisija izmantojusi šajā gadījumā, abstrahējas no šāda aprēķina, noteikti ir
nepareiza.
Katrā ziņā
DP

AG
uzskata, ka Komisijas izmantotā metode ir nepiemērota, lai pierādītu, ka norādītais deficīts pasta sūtījumu tiešās piegādes
sektorā “noteikti” tiek finansēts no
DB Telekom
pārskaitījumiem
DP

AG
. Šādā metodē nav ņemts vērā, ka ar ekonomiku saistītās norisēs, ja zaudējumus, kas radušies vienā gadā, nav iespējams kompensēt
no pašu līdzekļiem, tie tiek reģistrēti kā zaudējumi, kuri pārnesti uz nākamā gada bilanci. Tādējādi tas vien, ka zaudējumus
nav iespējams kompensēt no pašu līdzekļiem gadā, kurā tie ir radušies, nebūt nozīmē, ka tie ir tikuši kompensēti no ārējiem
līdzekļiem.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka šī lieta nav saistīta tikai ar jautājumu par šajā gadījumā piemērojamo metodi, bet
tās priekšmets ir Komisijas pienākuma pierādīt, ka
DP

AG
saņēma priekšrocību, apmērs. Šī dalībvalsts uzskata, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
ir paredzēts, ka ir jāaprēķina tīrās papildu izmaksas, ko radījuši pienākumi sniegt
SIEG
, un tās ir jāsalīdzina ar līdzekļiem, kuri pārskaitīti kā kompensācija par šiem pašiem pienākumiem. Tikai ņemot vērā šī salīdzinājuma
rezultātu, var konstatēt iespējamās pārmērīgās kompensācijas esamību.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pasākumu var kvalificēt par “atbalstu” EKL 87. panta 1. punkta
nozīmē, ja ir izpildīti visi šajā normā paredzētie nosacījumi (1990. gada 21. marta spriedums lietā C‑142/87 Beļģija/Komisija,
t.s., saukts “Tubemeuse”,
Recueil
, I‑959. lpp., 25. punkts; 2008. gada 1. jūlija spriedums apvienotajās lietās C‑341/06 P un C‑342/06 P
Chronopost
un
La Post
/
Ufex
u.c., Krājums, I‑4777. lpp., 125. punkts, kā arī 2008. gada 17. jūlija spriedums lietā C‑206/06
Essent Netwerk Noord
u.c., Krājums, I‑5497. lpp., 63. punkts).
Tādējādi, lai valsts pasākumu varētu kvalificēt par valsts atbalstu, pirmkārt, jābūt valsts iejaukšanās vai valsts līdzekļu
piesaistīšanas faktam, otrkārt, šādi iejaucoties, jāiespaido tirdzniecība starp dalībvalstīm, treškārt, [šādi iejaucoties,]
jāsniedz priekšrocības tās saņēmējam un, ceturtkārt, [šādi iejaucoties,] jārada vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus
(šajā ziņā skat. it īpaši 2006. gada 23. marta spriedumu apvienotajās lietās no C‑34/01 līdz C‑38/01
Enirisorse
, Krājums, I‑2843. lpp., 38. un 39. punkts; 2006. gada 30. marta spriedumu lietā C‑451/03
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, Krājums, I‑2941. lpp., 56. punkts, kā arī 2009. gada 17. novembra spriedumu lietā C‑169/08
Presidente del Consiglio dei Ministri
, Krājums, I‑0000. lpp., 52. punkts).
Tā kā šis pamats attiecas tikai uz trešo no šiem nosacījumiem, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru par valsts
atbalstu tiek uzskatīta tāda iejaukšanās, kas neatkarīgi no tās veida var dot tiešu vai netiešu labumu uzņēmumiem vai kas
uzskatāma par saimniecisku priekšrocību, kuru atbalsta saņēmējs uzņēmums negūtu parastos tirgus apstākļos (iepriekš minētie
spriedumi apvienotajās lietās
Enirisorse
, 30. punkts; lietā
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, 59. punkts, kā arī lietā
Essent Netwerk Noord
u.c., 79. punkts).
Šajā kontekstā attiecībā uz uzņēmumiem, kam uzdots sniegt
SIEG
, Tiesa precizēja, ka tiktāl, ciktāl valsts iejaukšanās ir jāuzskata par kompensāciju par atbalsta saņēmēju uzņēmumu sniegtajiem
pakalpojumiem, pildot sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu, kā rezultātā šie uzņēmumi faktiski negūst finansiālu priekšrocību
un minētā iejaukšanās šo uzņēmumu konkurētspējai nerada labvēlīgāku situāciju, salīdzinot ar konkurējošiem uzņēmumiem, uz
šo iejaukšanos neattiecas EKL 87. panta 1. punkts (šajā ziņā skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Ferring
, 27. punkts; lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 87. punkts; apvienotajās lietās
Enirisorse
, 31. punkts, kā arī lietā
Essent Netwerk Noord
u.c., 80. punkts).
Tomēr, lai konkrētajā gadījumā šāda kompensācija netiktu atzīta par valsts atbalstu, ir jābūt izpildītiem vairākiem nosacījumiem
(iepriekš minētie spriedumi lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 88. punkts; lietā
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, 61. punkts, kā arī lietā
Essent Netwerk Noord
u.c., 81. punkts).
Kompensācija nedrīkst pārsniegt to, kas nepieciešams, lai segtu visas ar sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas pienākumu izpildi
saistītās izmaksas vai to daļu, ņemot vērā attiecīgus ieņēmumus, kā arī saprātīgu peļņu par šo pienākumu izpildi (šajā ziņā
skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, 92. punkts; lietā
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, 66. punkts, kā arī lietā
Essent Netwerk Noord
u.c., 84. punkts).
No tā izriet, ka, ja Komisijai ir jāpārbauda
SIEG
finansēšanas sistēmas spēkā esamība, ņemot vērā EKL 87. pantu, tai ir jāpārbauda, vai šis nosacījums ir izpildīts.
Šajā ziņā attiecībā uz iebildumu, ka pārsūdzētajā spriedumā nebija norādīti Komisijas izmantotās metodes trūkumi, ir jānorāda,
ka Pirmās instances tiesa minētā sprieduma 85. punktā vispirms konstatēja, ka Komisija nepārbaudīja, vai kopējā
DB

Telekom
veikto pārskaitījumu summa pārsniedz
SIEG
kopējo tīro papildu izmaksu summu, ko segusi
DP

AG
.
No pārsūdzētā sprieduma 91. un 94. punkta izriet, ka Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisija nevarēja prezumēt, ka minētie
pārskaitījumi veidoja priekšrocību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, tieši tāpēc, ka tā nepārbaudīja, pirmkārt, vai kopējā
DB

Telekom
veikto pārskaitījumu summa pārsniedz kopējo neapstrīdēto papildu izmaksu summu, kas radušās
DP

AG
, un, otrkārt, vai tai nebija radušās citas tīrās papildu izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
izpildi, attiecībā uz kurām tai bija tiesības pieprasīt kompensāciju, saņemot visus minētos pārskaitījumus atbilstoši nosacījumiem,
kas norādīti iepriekš minētajā spriedumā lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
.
Šajos apstākļos nav pamata Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā apstrīdētajā lēmumā nav norādījusi Komisijas izmantotās
metodes trūkumus. No iepriekš izklāstītā izriet, ka uz šiem trūkumiem Pirmās instances tiesa norādīja, pārbaudot minētās metodes
likumību saistībā ar EKL 87. panta 1. punktu.
Tā kā Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka metode, ko Komisija piemērojusi apstrīdētajā lēmumā, ir neefektīva,
pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otro daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Šī pamata otrās daļas ietvaros Komisija, ko atbalsta
BIEK
un
UPS
, norāda, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti tai ir pārmetusi, ka tā nav pārbaudījusi visus pierādījumus, tostarp tos, ko
iesniegusi Vācijas Federatīvā Republika, un ka, šādi rīkojoties, tā nav ievērojusi noteikumus, kuri reglamentē pierādīšanas
pienākumu.
Ar to vien, ka
DP

AG
nebija savu līdzekļu, pietika, lai pierādītu, ka tā bija izmantojusi valsts līdzekļus, ko tā bija saņēmusi, lai finansētu
tīrās papildu izmaksas, kuras radījusi tās tirdzniecības ar zaudējumiem politika pasta sūtījumu tiešās piegādes sektorā. Turklāt
Komisija un
UPS
uzskata, ka, pat ja Komisija bija ieguvusi un pārbaudījusi visu informāciju un pierādījumus, uz kuriem pārsūdzētajā spriedumā
atsaucas Pirmās instances tiesa, tā loģiski nevarēja likt izdarīt citu secinājumu.
Komisija arī apgalvo, ka
DP

AG
bija jāpierāda, ka apstrīdētajā lēmumā izmantotā metode bija prettiesiska, nevis ka pastāvēja cita metode, ko arī varēja
paredzēt. Katrā ziņā pretēji tam, ko pārsūdzētā sprieduma 87. punktā ir norādījusi Pirmās instances tiesa, Komisijai nav jāpierāda,
ka nebija iespējams piemērot Pirmās instances tiesas izvēlēto metodi.
Vācijas Federatīvā Republika šajā ziņā uzskata, ka Komisijas un
UPS
apgalvojums, ka
DP

AG
un tās sniegtās informācijas par tīro papildu izmaksu, kas saistītas ar vispārējas nozīmes pienākumiem pasta pakalpojumu jomā,
apmēru pārbaude katrā ziņā nebūtu devusi Komisijai iespēju panākt atšķirīgu rezultātu attiecībā uz priekšrocības esamību,
ir nepamatots un ir pretrunā
DP

AG
un minētās dalībvalsts iesniegtajiem skaitliskajiem datiem.
–       Tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz argumentu, ka Pirmās instances tiesa nav ievērojusi noteikumus, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu,
pārmetot Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi visus pierādījumus, ir jānorāda, ka, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 85. punktā
Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nebija ņēmusi vērā Vācijas Federatīvās Republikas
sniegto informāciju par atsevišķām papildu izmaksām, kas saistītas ar kāda
SIEG
uzdevuma izpildi. Otrkārt, tā paša sprieduma 86. punktā Pirmās instances tiesa arī ir konstatējusi, ka Komisija nebija norādījusi
vai pierādījusi, ka šī dalībvalsts un
DP

AG
nebija tai sniegušas informāciju, kas vajadzīga, lai pārbaudītu, vai
DB

Telecom
veikto pārskaitījumu summa nepārsniedz neapstrīdētās tīrās papildu izmaksas.
Jāsecina, ka pārsūdzētā sprieduma 85.–88. punktā Pirmās instances tiesa pārmeta Komisijai, ka tā nav pārbaudījusi pierādījumus,
ko tai iesnieguši administratīvā procesa dalībnieki, proti, pierādījumus, kuri varēja izrādīties noderīgi, analizējot “priekšrocības”
esamību par labu
DP

AG
EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, uz ko norādīja Komisija. Šajos apstākļos ir jānorāda, ka Pirmās instances tiesa nekādā veidā
nav pārkāpusi noteikumus, kas reglamentē pierādīšanas pienākumu.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru, pat ja Komisija būtu pārbaudījusi visu informāciju un pierādījumus, uz kuriem Pirmās
instances tiesa ir atsaukusies pārsūdzētajā spriedumā, tā loģiski nebūtu varējusi izdarīt citādāku secinājumu, pietiek konstatēt,
ka, tieši ņemot vērā minēto informāciju, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 108. un 109. punktā izdarīja secinājumu,
kas atšķiras no tā, kurš tika izdarīts apstrīdētajā lēmumā. No tā izriet, ka šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt, attiecībā uz apgalvojumu, saskaņā ar kuru Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 87. punktā prettiesiski bija
noteikusi Komisijai pienākumu pierādīt “neiespējamību” piemērot pašas Pirmās instances tiesas izvēlēto metodi, ir jāsecina,
ka šis apgalvojums izriet no nepareizas minētā sprieduma interpretācijas.
Minētajā punktā Pirmās instances tiesa tikai ir konstatējusi, ka par pamatojumu tam, ka tika izmantota metode, kas atšķīrās
no tās, kura izriet no iepriekš minētajā spriedumā lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
norādīto kritēriju piemērošanas, tā bija atzinusi apstākli, ka Komisija objektīvu iemeslu dēļ nevarēja pārbaudīt
DP

AG
un Vācijas Federatīvās Republikas sniegto informāciju.
Minētajā 87. punktā Pirmās instances tiesa tikai norādīja, ka Komisija nebija atsaukusies ne uz vienu apstākli, kas varētu
pierādīt jebkādu kavēkli veikt šo pārbaudi. Šajos apstākļos arī šim argumentam nevar piekrist.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija, ko atbalsta
BIEK
un
UPS
, pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir sagrozījusi lietas materiālus, pirmkārt, pārsūdzētā sprieduma 82. punktā atzīstot,
ka apstrīdētajā lēmumā tā nebija konstatējusi, ka informācija, kuru tai bija sniegusi Vācijas Federatīvā Republika un saskaņā
ar kuru pasta sūtījumu tiešās piegādes sektors veidoja
SIEG
, bija nepamatota, un, otrkārt, vismaz netieši atzīstot, ka papildus tīrajām papildu izmaksām, ko bija radījusi
DP

AG
īstenotā tirdzniecības ar zaudējumiem politika,
DP

AG
bija radušās arī tīrās papildu izmaksas, kuras, tāsprāt, bija saistītas ar
SIEG
izpildi. Apstrīdētā lēmuma pamatojuma 76. punktā Komisija ir norādījusi, ka tika konstatēts, ka attiecīgais sektors neveido
SIEG
un ka jautājums par tīro papildu izmaksu, kas saistītas ar
SIEG
izpildi, esamību katrā ziņā nebija būtisks saistībā ar tās izvēlēto analīzes metodi.

DP

AG
savukārt uzskata, ka šī daļa ir acīmredzami nepamatota, jo, pirmkārt, attiecībā uz minētajām tīrajām papildu izmaksām Pirmās
instances tiesa ir pamatojusies uz apstrīdētā lēmuma pamatojuma 43. punktu, kurā jautājums ir par visiem pasta sūtījumu pakalpojumiem,
saistībā ar kuriem pasta sūtījumu tiešās piegādes sektors veido tikai daļu no tiem. Otrkārt, Komisijas iebildums ir pamatots
ar nepareizu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju, ņemot vērā, ka Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu tāpēc, ka
Komisija katrā ziņā nebija pārbaudījusi, vai
DB

Telekom
veiktie pārskaitījumi nebija pamatoti ar šīm tīrajām papildu izmaksām, kas saistītas ar
SIEG
izpildi.
Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija ir paudusi viedokli tikai par atsevišķiem īpašiem pakalpojumiem
pasta sūtījumu pārvadājumu jomā, ņemot vērā tiem piemītošo
SIEG
raksturu, bet nevis par pasta sūtījumu pārvadāšanas pakalpojumiem kopumā. Turklāt šī lēmuma pamatojuma 72. punktā Komisija
neapšaubāmi ir atsaukusies uz “precīzi definētu
DP

AG
uzdevumu” un “sabiedriskā pakalpojuma sniegšanas pienākumu izpildi”. Tādējādi Pirmās instances tiesa pamatoti ir konstatējusi,
ka Komisija klusējot ir atzinusi, ka arī pasta sūtījumu tiešās piegādes sektorā pastāvēja sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas
pienākumi pārvadāšanas pienākuma veidā, ievērojot pieņemamu vienotu tarifu.
–       Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet,
ka Tiesa nav kompetenta konstatēt faktus vai principā pārbaudīt pierādījumus, ar ko Pirmās instances tiesa ir pamatojusi šos
faktus. Ja šie pierādījumi ir atbilstoši iegūti un ir ievēroti vispārējie tiesību principi, kā arī piemērojamie procesuālie
noteikumi par pierādīšanas pienākumu un pierādījumu sniegšanu, iesniegto pierādījumu izvērtējums Pirmās instances tiesai ir
jāveic pašai. Tādēļ šis izvērtējums, ja vien nav sagrozīta pati pierādījumu jēga, nav tiesību jautājums, kas jāpārbauda Tiesai
(skat. it īpaši 2010. gada 18. marta spriedumu lietā C‑419/08 P
Trubowest Handel
un
Makarov
/Padome un Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 30. un 31. punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka sagrozīšanai acīmredzami ir jāizriet no lietas materiāliem, no jauna neizvērtējot faktus un pierādījumus
(iepriekš minētais spriedums lietā
Trubowest Handel
un
Makarov
/Padome un Komisija, 32. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šīs daļas ietvaros Komisija savā pirmajā iebildumā apstrīd pārsūdzētā sprieduma 82. punktā iekļauto apgalvojumu, ka tā neesot
paudusi viedokli par Vācijas Federatīvās Republikas paziņoto informāciju par apstākli, ka pasta sūtījumu tiešās piegādes sektors
veidoja
SIEG
, kaut gan apstrīdētajā lēmumā Komisija bija konstatējusi, ka šis sektors neveidoja
SIEG
.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma pamatojuma 76. punktā Komisija ir atsaukusies uz
PPfLV
pamatojuma izklāstu, saskaņā ar kuru šī dokumenta 2. panta 2. punkta 3) apakšpunktā no vispārējā piegādes pienākuma ir izslēgtas
sīkpakas, par kurām ir noslēgtas īpašas vienošanās ar atsevišķiem klientiem, piemēram, tiem, kuri savus sūtījumus iepriekš
paši sašķiro vai kuri noslēdz sadarbības līgumus, un ka šie profesionālie klienti var tikt atbrīvoti no piegādes pienākuma,
ņemot vērā, ka konkurence šajā sektorā padara šo pienākumu par pārmērīgu.
Jāsecina, kā to ir norādījusi Vācijas Federatīvā Republika, ka minētajā lēmuma pamatojuma punktā Komisija ir atsaukusies uz
atsevišķiem konkrētiem pakalpojumiem pasta sūtījumu pārvadājumu jomā, ņemot vērā tiem piemītošo
SIEG
raksturu, nevis uz pasta sūtījumu pārvadājuma pakalpojumu kopumā. Turklāt ir arī jāuzsver, kā to ir darījusi
DP

AG
, ka Pirmās instances tiesa atcēla apstrīdēto lēmumu, nevis ņemot vērā Komisijas pieeju attiecībā uz attiecīgo pakalpojumu
kā
SIEG
kvalifikāciju, bet tāpēc, ka Komisija nebija pārbaudījusi, vai
DB Telekom
veiktie pārskaitījumi veidoja pārmērīgu kompensāciju salīdzinājumā ar tīrajām neapstrīdētajām papildu izmaksām, kas saistītas
ar
SIEG
izpildi.
Šajos apstākļos nav nekāda pamata Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā sagrozījusi šīs lietas faktiskos apstākļus.
Tādējādi pirmajam Komisijas izvirzītajam iebildumam nevar piekrist.
Attiecībā uz otro iebildumu par to, ka Komisija netieši atzina faktu, ka
DP

AG
bija radušās tīrās papildu izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
izpildi, pietiek konstatēt, ka Komisija apstrīdētā lēmuma pamatojuma 73. punktā ir norādījusi, ka “izrādās, ka
DP

AG
sedz tīrās papildu izmaksas, no kurām minimālā daļa nav saistīta ar sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildi”. No šī atzinuma
Pirmās instances tiesa, nesagrozot faktus, varēja secināt, ka Komisija vismaz netieši bija atzinusi, ka
DP

AG
sedza arī izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
.
Tā kā no iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa nav sagrozījusi faktus, kas nodoti tās vērtējumam,
arī pirmā pamata trešā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par ceturto daļu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija, ko atbalsta
BIEK
un
UPS
, apstrīd pamatojumu, kas pakārtoti pausts pārsūdzētā sprieduma 101.–109. punktā, kuros Pirmās instances tiesa papildus apstrīdētajā
lēmumā iekļautajai informācijai pārbaudīja Vācijas Federatīvās Republikas sniegto informāciju. Minētie lietas dalībnieki uzskata,
ka šai informācijai, it īpaši tai, kas attiecas uz retrocesijām, kuras
DP

AG
samaksājusi Vācijai, kā arī
DB

Telekom
pārskaitījumiem, nav nozīmes Komisijas izmantotās metodes piemērošanai, kas pamato to, ka tā nav apstrīdējusi tās pareizību.
Katrā ziņā vērtējums, ko šādā veidā sniegusi Pirmās instances tiesa, ir nepietiekams un kļūdains, jo, pirmkārt, no tā neizriet,
ka
DP

AG
būtu varējusi finansiāli izdzīvot bez
DB

Telekom
kompensācijas, un, otrkārt, tas neattiecas uz to, vai
DP

AG
rīcībā bija pietiekami naudas līdzekļi, lai kompensētu tīrās papildu izmaksas, kuras radīja tās tirdzniecības ar zaudējumiem
politika, neraugoties pat uz šīs sabiedrības vispārējo deficītu.
Šajā sakarā
DP

AG
norāda, ka nav nozīmes Komisijas pārmetumam Pirmās instances tiesai, ka tā nav konstatējusi, ka
DP

AG
būtu varējusi izdzīvot bez finanšu kompensācijas. Pirmās instances tiesa varēja tikai izslēgt, ka līdzekļi, kas iegūti no
pārskaitījumiem, kurus
DB Telekom
veica no 1990. līdz 1994. gadam, tika izmantoti, lai segtu tīrās papildu izmaksas, ko radīja tirdzniecības ar zaudējumiem
politika laikā no 1995. līdz 1999. gadam, jo tie jau bija beigušies.
Vācijas Federatīvā Republika piebilst, ka Komisijai katrā ziņā bija jāpierāda, ka attiecīgā valsts palīdzība veidoja tīro
papildu izmaksu, kas radušās, sniedzot
SIEG
, pārmērīgu kompensāciju. Turklāt nevienus izdevumus, atsevišķi ņemot, nevarēja segt no citiem
DP

AG
pašu līdzekļiem, jo attiecīgajā laika posmā tā cieta zaudējumus. Patiesībā Komisijas pieeja izraisītu absurdu situāciju,
ka visi izdevumi būtu jāfinansē no valsts līdzekļiem.
–       Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru iebildumi, kas vērsti pret nebūtiskiem Pirmās instances tiesas nolēmuma pamatojuma
punktiem, nevar izraisīt šī nolēmuma atcelšanu un tādējādi ir neefektīvi (2002. gada 7. novembra spriedums lietā C‑184/01 P
Hirschfeldt
/EVA,
Recueil
, I‑10173. lpp., 48. punkts; 2005. gada spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P
un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 148. punkts, kā arī 2007. gada 9. marta rīkojums lietā C‑188/06 P
Schneider Electric
/Komisija, 64. punkts).
Šajā ziņā no trīs pirmo šī pamata daļu analīzes izriet, ka Pirmās instances tiesa, nepieļaujot kļūdu tiesību piemērošanā,
apmierināja pirmo iebildumu, ko
DP

AG
izteikusi savā prasībā atcelt tiesību aktu, saskaņā ar kuru Komisija bija pārkāpusi EKL 87. panta 1. punktu, uzskatot, ka
DB

Telekom
veiktie pārskaitījumi tai bija radījuši priekšrocību.
Līdz ar to, pat ja pieņem, ka pārsūdzētā sprieduma 101.–109. punktā iekļautais pamatojums ir juridiski nepareizs, ir jāuzsver,
ka šāds secinājums nekādā veidā neietekmē iebilduma, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu saistībā ar EKL 87. panta
1. punktu, vērtējuma pamatotību.
Šajos apstākļos ir jāsecina, ka šī pamata ceturtā daļa ir neefektīva.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Komisijas izvirzītais pirmais pamats ir jānoraida pilnībā.

Par otro pamatu, kas attiecas uz EKL 230. panta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrajā pamatā Komisija pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav ievērojusi savas kompetences robežas, kas izriet no EKL 230. panta,
jo tā ar savu metodi ir aizstājusi Komisijas metodi ar
SIEG
izpildi saistīto papildu izmaksu aprēķināšanai. Ja Komisija dod priekšroku metodei, kas tai ļauj ātri un efektīvi izskatīt
iebildumus, kurus izvirzījuši sūdzības iesniedzēji, labas iekšējās administratīvās prakses ietvaros Pirmās instances tiesai
nebūtu tās vietā jāizlemj par metodes izvēli.
Turklāt Komisija, ko atbalsta
BIEK
un
UPS
, norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 101.–109. punktā norādītajā pamatojumā Pirmās instances tiesa esot stājusies Komisijas vietā,
pārbaudot informāciju, kas netika pārbaudīta saistībā ar apstrīdēto lēmumu.
Savukārt
DP

AG
uzskata, ka Pirmās instances tiesa tikai izmantoja metodi, kam obligāti jāatbilst Tiesas judikatūrai. Saskaņā ar Tiesas uzskatiem
un Komisijas administratīvo praksi priekšrocības konstatēšana valsts atbalsta gadījumā, izmaksājot valsts līdzekļus kā atlīdzību
par sabiedrisko pakalpojumu pienākumu izpildi, nozīmē, ka vispirms tiek noteiktas izmaksas, kas radušās, izpildot šos vispārējas
nozīmes pienākumus.
Vācijas Federatīvā Republika savukārt apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav prettiesiski ar savu vērtējumu aizstājusi Komisijas
vērtējumu. Šajā pamatā norādītajos pārsūdzētā sprieduma punktos tā ir veikusi tikai ar grāmatvedību saistītu pārbaudi pēc
tam, kad tā paša sprieduma 78.–96. punktā bija juridiski izanalizējusi apstrīdēto lēmumu. Katrā ziņā, tā kā ir konstatēts
EKL 87. panta 1. punkta pārkāpums, minētais pamats ir neefektīvs.
Tiesas vērtējums
Jānorāda, kā izriet no EKL 230. panta, ka prasības atcelt tiesību aktu priekšmets ir tajā uzskaitīto Kopienu iestāžu pieņemto
tiesību aktu likumības kontrole, jo ne šādā prasībā izvirzīto pamatu analīzes mērķis, ne tās sekas nav aizstāt lietas pilnīgu
izmeklēšanu administratīvā procesa ietvaros (šajā ziņā skat. 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās C‑204/00 P,
C‑205/04 P, C‑211/04 P, C‑213/04 P, C‑217/04 P un C‑219/04 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑123. lpp., 103. punkts).
Šajā sakarā ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 68.–88. punktā Pirmās instances tiesa analizēja metodi, ko Komisija bija
izmantojusi apstrīdētajā lēmumā, ņemot vērā EKL 87. panta 1. punktu, it īpaši, lai pārbaudītu, vai pārskaitījumi, ko
DP

AG
saņēma no
DB

Telekom
, varēja radīt priekšrocību minētās tiesību normas, kā arī attiecīgās judikatūras nozīmē.
Šīs analīzes ietvaros Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 80.–88. punktā norādīja apstrīdētajā lēmumā veiktā Komisijas
aprēķina vājos elementus, no kā izrietēja, ka tā nebija pierādījusi, ka minētie pārskaitījumi radīja šādu priekšrocību
DP

AG
.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka Pirmās instances tiesa ar savu metodi neaizstāja Komisijas metodi, bet ka tās pārbaude bija
tikai apstrīdētā lēmuma likumības pārbaude tiesā.
Attiecībā uz iebildumu par to, ka Pirmās instances tiesa, pārbaudot informāciju, kas netika analizēta apstrīdētajā lēmumā,
stājusies Komisijas vietā, jāsecina, ka, ņemot vērā, pirmkārt, šī sprieduma 76.–78. punktā iekļautos apsvērumus par vērtējuma,
ko Pirmās instances tiesa veikusi pārsūdzētā sprieduma 101.–109. punktā, pārmērīgo raksturu, kā arī, otrkārt, šī sprieduma
75. punktā minēto judikatūru, ir jāsecina, ka šis otrais iebildums ir nepamatots.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, nav pamata Pirmās instances tiesai pārmest, ka tā ir pārsniegusi savu kompetenci,
izdarot EKL 230. panta pārkāpumu. Tādējādi otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tā kā neviens no abiem pamatiem, ko Komisija izvirzījusi savas apelācijas sūdzības pamatojumam, nav apmierināts, sūdzība ir
jānoraida kopumā.

Par pretapelācijas sūdzībām

Lietas dalībnieku argumenti
Savās pretapelācijas sūdzībās
BIEK
un
UPS
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, jo tā neuzskatīja, ka šajā gadījumā nav izpildīta neviena no prasībām, kas minētajā spriedumā izvirzītas, lai uz kompensācijām
par
SIEG
sniegšanu neattiektos tiesību normas par valsts atbalstu. Pirmkārt,
DP

AG
īstenotā prakse, ko veidoja tādu cenu piemērošana, kuras zemākas nekā likumā paredzētais vienotais tarifs, kas attiecas uz
pasta sūtījumu tiešās piegādes sektoru, neatbilda sabiedriskā pakalpojuma uzdevumam. Otrkārt, apstākļi, kādos tika veikti
DB

Telekom
pārskaitījumi, nebija iepriekš objektīvi un pārskatāmi noteikti. Treškārt, tā kā nebija precīza izlietošanas mērķa, nebija
iespējams noteikt, vai šie pārskaitījumi radīja pārmērīgu kompensāciju. Visbeidzot, kompensācija, kas, kā tiek uzskatīts,
tika radīta ar minētajiem pārskaitījumiem, būtu pastāvējusi neatkarīgi no jebkādas to izmaksu analīzes, kas saistītas ar
SIEG
izpildi.

DP

AG
uz šiem argumentiem atbild, ka Pirmās instances tiesai nebija pienākuma pārbaudīt, vai ir ievērotas prasības, kas izvirzītas
iepriekš minētajā spriedumā lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
. Secinājums, ka Komisija nebija pārbaudījusi, vai
DP

AG
bija jāsedz tīrās papildu izmaksas, kas saistītas
SIEG
pienākumu izpildi, ir pietiekams, lai atceltu apstrīdēto lēmumu.

Tiesas vērtējums
No sākuma uzskatot, ka Komisija vismaz netieši bija atzinusi, ka
DP

AG
sedza izmaksas, kas daļēji saistītas ar
SIEG
izpildi, kā tas ir norādīts šī sprieduma 66.–73. punktā, Pirmās instances tiesa, pārbaudot tiesiskumu, pamatoti izskatīja
DP

AG
celto iebildumu par metodi, kuru Komisija izmantoja, aprēķinot iespējamo pārmērīgo kompensāciju iepriekš minētā sprieduma
lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
trešā nosacījuma nozīmē, kas ir minēts šī sprieduma 41.–43. punktā.
Veicot šo pārbaudi, Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 94. punktā secināja, ka, tā kā ar minēto metodi netika pārbaudīts,
vai
DP

AG
nebija radušās citas tīrās papildu izmaksas, kas saistītas ar
SIEG
izpildi, tā neļāva atbilstoši pierādīt šīs papildu izmaksas, un tādējādi, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, atzina, ka apstrīdētais lēmums ir jāatceļ.
Šajā situācijā ir jāsecina, kā ģenerāladvokāts to ir norādījis secinājumu 125.–128. punktā, ka Pirmās instances tiesa tādējādi
analizēja apstrīdētā lēmuma likumību, ievērojot ar EKL 230. pantu tai piešķirtās kompetences robežas, ņemot vērā atbilstošo
judikatūru, kas attiecas uz valsts atbalsta kvalifikāciju, kā arī judikatūru, kura attiecas uz kompensācijām par
SIEG
pienākumiem, pie kuras pieder iepriekš minētais spriedums lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
.
Jānorāda arī, ka tieši tad, ja Pirmās instances tiesa apstrīdēto lēmumu būtu izskatījusi salīdzinājumā ar citiem šajā spriedumā
minētajiem kritērijiem, kā tai būtu bijis jādara atbilstoši
BIEK
un
UPS
apgalvojumiem, Pirmās instances tiesa būtu stājusies Komisijas vietā, veicot pārbaudi tās vietā, kā tā to pati ir pamatoti
norādījusi pārsūdzētā sprieduma 95. punktā.
Jāsecina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru kontrole, ko Kopienu tiesas veic attiecībā uz tādiem Komisijas veiktiem sarežģītiem
ekonomiskiem vērtējumiem, kādi tiek aplūkoti šajā gadījumā, ietver tikai pārbaudi, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un
noteikumi par pamatojumu, vai fakti ir materiāli precīzi atspoguļoti, vai nav acīmredzamas kļūdas faktu vērtējumā un vai pilnvaras
nav izmantotas nepareizi (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 279. punkts, kā arī 2009. gada 6. oktobra spriedums apvienotajās lietās C‑501/06 P, C‑513/06 P, C‑515/06 P
un C‑519/06 P
GlaxoSmithKline Services
u.c./Komisija u.c., Krājums, I‑0000. lpp., 85. punkts).
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa nav pārbaudījusi visus kritērijus, ko Tiesa ir norādījusi iepriekš minētajā spriedumā
lietā
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
, pēc tam, kad bija konstatēts apstrīdētā lēmuma prettiesiskums, ņemot vērā vienu no šiem nosacījumiem.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pretapelācijas sūdzības ir jānoraida kā nepamatotas.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī
reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to
ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar tā paša reglamenta 69. panta 4. punkta pirmo daļu
dalībvalstis, kas iestājas lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas saistīti ar galveno apelācijas
sūdzību, atbilstoši
DP

AG
prasījumiem.
Kaut arī
BIEK
un
UPS
spriedums ir nelabvēlīgs, attiecībā uz pretapelācijas sūdzībām ir jāsecina, ka savā atbildes rakstā uz šīm sūdzībām
DP

AG
nav prasījusi piespriest tiem atlīdzināt ar minētajām sūdzībām saistītos tiesāšanās izdevumus. No tā izriet, ka katrs no šiem
lietas dalībniekiem ar pretapelācijas sūdzībām saistītos tiesāšanās izdevumus sedz pats.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
noraidīt galveno apelācijas sūdzību un pretapelācijas sūdzības;
2)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus, kā arī atlīdzina
Deutsche Post AG
tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar galveno apelācijas sūdzību;
3)
Bundesverband Internationaler Express‑ und Kurierdienste eV
un
UPS Europe SA
savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar galveno apelācijas sūdzību, sedz paši;
4)
Deutsche Post AG
,
Bundesverband Internationaler Express‑ und Kurierdienste eV
un
UPS Europe SA
savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies saistībā ar galveno apelācijas sūdzību, sedz paši;
5)
Vācijas Federatīvā Republika sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.