CELEX: 62006TJ0223
Recurs
Cerere introductivă semnată de avocat prin intermediul unei ștampile
Inadmisibilitatea acțiunii

Prin recursul declarat în temeiul articolului 9 din anexa la Statutul Curţii de Justiţie, Parlamentul solicită anularea ordonanţei
Tribunalului Funcţiei Publice a Uniunii Europene din 13 iulie 2006, Eistrup/Parlamentul European (F-102/05, nepublicată încă
în Recueil, denumită în continuare „ordonanţa atacată”), prin care Tribunalul Funcţiei Publice a respins excepţia de inadmisibilitate
ridicată de recurent în considerarea încălcării articolului 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură
al Tribunalului, aplicabil mutatis mutandis Tribunalului Funcţiei Publice în baza articolului 3 alineatul (4) din Decizia
2004/752/CE, Euratom a Consiliului din 2 noiembrie 2004 de instituire a Tribunalului Funcției Publice a Uniunii Europene (JO
L 333, p. 7), întrucât cererea introductivă de instanţă, în loc să fie semnată în manieră olografă de către avocatul reclamantului,
avea aplicată o ștampilă care reproduce semnătura acestui avocat.

Asupra procedurii în primă instanţă
Prin acţiunea introdusă inițial în faţa Tribunalului, la 20 octombrie 2005, dl Eistrup a solicitat, pe de o parte, anularea
deciziei din 13 decembrie 2004 prin care Parlamentul a stabilit un cuantum insuficient, potrivit acestuia, al compensaţiei
ce trebuia să-i fie plătită ca urmare a reintegrării sale tardive după un concediu pentru interese personale, precum și anularea
deciziei din 12 iulie 2005, prin care s-a respins reclamaţia formulată împotriva deciziei din 13 decembrie 2004 și, pe de
altă parte, obligarea Parlamentului la plata despăgubirilor pentru prejudiciul cauzat.
[punctele 1 și 2 din ordonanţa atacată (ord.)]
Ulterior constatării potrivit căreia cererea introductivă purta o ștampilă care reproducea semnătura avocatului dlui Eistrup,
grefa Tribunalului, printr-o scrisoare din 25 octombrie 2005, a solicitat acestui avocat să prezinte observaţii scrise cu
privire la respectarea prevederilor articolului 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură, potrivit căruia
„originalul oricărui act de procedură trebuie să fie semnat de către agentul sau avocatul” părţilor.
[punctele 3 și 4 din ord.]
Ca răspuns
,
printr-o notă din 5 noiembrie 2005, avocatul dlui Eistrup a confirmat că este autorul semnăturii aplicate pe cererea introductivă.
Acesta a adăugat că, precum în sistemul de drept danez, se impunea admiterea acestui tip de semnătură.
[punctul 5 din ord.]
Ca urmare, grefa Tribunalului a comunicat Parlamentului actul introductiv de instanţă, precum și o copie a notei menţionate.
[punctul 6 din ord.]
Printr-un înscris separat depus la 15 decembrie 2005, Parlamentul a ridicat excepţia de inadmisibilitate, în conformitate
cu articolul 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură. Observaţiile reclamantului referitoare la această excepţie au
parvenit la 10 aprilie 2006.
[punctele 7 și 8 din ord.]
Prin ordonanţa din 15 decembrie 2005, Tribunalul, făcând aplicarea articolului 3 alineatul (3) din Decizia 2004/752, a trimis
prezenta cauză Tribunalului Funcţiei Publice. Acţiunea a fost înregistrată la grefa acestuia din urmă sub numărul F‑102/05.
[punctul 9 din ord.]
La 16 iunie 2006, avocatul dlui Eistrup, la solicitarea Tribunalului Funcţiei Publice, a comunicat grefei acestei instanţe
un exemplar al cererii introductive semnat olograf.
[punctul 10 din ord.]
În acest context, Tribunalul Funcţiei Publice a respins, prin ordonanţa atacată, excepţia de inadmisibilitate ridicată de
Parlament.

Asupra ordonanţei atacate
După ce a amintit că, în ordonanţa din 24 februarie 2000, FTA și alţii/Consiliu (T‑37/98, Rec., p. II-373, denumită în continuare
„ordonanţa FTA”, punctul 26), Tribunalul interpretase articolul 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul său de procedură
în sensul că acesta impune semnătura olografă a avocatului reclamantului, Tribunalul Funcţiei Publice a admis că utilizarea
de către avocatul dlui Eistrup a unei ștampile care reproducea semnătura sa constituia o neregularitate. Cu toate acestea,
potrivit Tribunalului Funcţiei Publice, o asemenea neregularitate, constatată în stadiul depunerii cererii introductive, nu
putea, în considerarea împrejurărilor cauzei, să determine inadmisibilitatea acţiunii (punctele 22-24 din ordonanţa atacată).
Sub acest aspect, Tribunalul Funcţiei Publice a apreciat, la punctul 25 din ordonanţa atacată, că explicaţiile furnizate de
avocatul dlui Eistrup ca răspuns la scrisoarea grefei Tribunalului din data de 25 octombrie 2005 nu lăsau nicio îndoială asupra
faptului că acest avocat era chiar semnatarul cererii introductive. În acest context, Tribunalul Funcţiei Publice a făcut
referire la hotărârea Tribunalului din 22 februarie 2006, Le Levant 001 și alţii/Comisie ( T‑34/02, Rec., p. II-267, punctul
56), în ceea ce privește aplicarea prevederilor articolului 44 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul de procedură, în
cazul mandatului încredințat de către reprezentantul unei persoane juridice unui avocat, în vederea depunerii unei cereri,
mandat care fusese semnat prin aplicarea unei ștampile.
La punctul 26 din ordonanţa atacată, Tribunalul Funcţiei Publice a amintit că, urmare a explicaţiilor avocatului dlui Eistrup,
grefa Tribunalului a comunicat Parlamentului actul introductiv de instanţă. Tribunalul Funcţiei Publice a reţinut, de asemenea,
la punctul 27, că dl Eistrup a transmis instanţei un exemplar al cererii introductive semnat în manieră olografă de către
avocatul acestuia.
La punctul 28 din ordonanţa atacată, Tribunalul Funcţiei Publice a constatat că Parlamentul nu a indicat niciun element care
să demonstreze, în ceea ce îl privește, existenţa unei atingeri aduse dreptului la apărare în cazul în care cererea ar fi
fost declarată admisibilă în raport cu cerinţele prevăzute de articolul 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul
de procedură.
Tribunalul Funcţiei Publice a concluzionat că, în raport cu împrejurările cauzei, declararea inadmisibilităţii acţiunii pentru
nerespectarea unei asemenea condiţii de formă fără vreo incidenţă de substanţă în administrarea justiţiei ar fi de natură
să aducă o atingere disproporţionată dreptului fundamental al dlui Eistrup de acces la justiţie, în special în primă instanţă
(punctul 29 din ordonanţa atacată).
Ordonanţa atacată a fost comunicată Parlamentului la 17 iulie 2006.
[anexa 2 a cererii de recurs]

Asupra recursului

Procedura
Prezentul recurs a fost declarat de Parlament prin memoriul depus la grefa Tribunalului la 23 august 2006.
Articolul 146 din Regulamentul de procedură prevede că, după depunerea memoriilor, Tribunalul poate decide, pe baza raportului
judecătorului raportor și după ascultarea părților, să se pronunțe asupra recursului fără parcurgerea fazei orale a procedurii,
cu excepția cazului în care una dintre părți depune o cerere prin care arată motivele pentru care solicită să fie ascultată.
Această cerere se depune în termen de o lună de la comunicarea către parte a terminării procedurii scrise.
În cadrul memoriului în răspuns depus la 10 noiembrie 2006, dl Eistrup a solicitat Tribunalului să stabilească data unei ședințe
de judecată, „ţinând seama de caracterul determinant pe care [îl prezenta] formalitatea în litigiu pentru [acesta] și pentru
acţiunea sa împotriva Parlamentului”.
Această cerere se impune a fi respinsă, pe de o parte, ca prematur formulată în raport de prevederile articolului 146 din
Regulamentul de procedură, cât și, pe de altă parte, ca lipsită de indicarea concretă și specifică a motivelor pentru care
dl Eistrup solicită să fie ascultat.
Prin memoriul din 6 decembrie 2006, Parlamentul a solicitat, în conformitate cu prevederile articolului 143 din Regulamentul
de procedură, să-i fie încuviinţată depunerea unui memoriu în replică. Această cerere a fost respinsă prin decizia din 13
decembrie 2006. La aceeași dată, procedura scrisă a fost declarată terminată.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera de recursuri) a constatat că nicio cerere de stabilire a unei
ședințe de judecată nu fusese formulată de către părţi în termenul de o lună de la comunicarea terminării procedurii scrise
și a decis, în temeiul articolului 146 din Regulamentul de procedură, să se pronunțe asupra recursului fără parcurgerea fazei
orale a procedurii.

Concluziile părţilor
Parlamentul a solicitat Tribunalului :
–        anularea ordonanţei atacate;
–        judecarea în mod definitiv a litigiului prin admiterea excepţiei de inadmisibilitate;
–        respingerea acţiunii ca inadmisibilă;
–        pronunţarea asupra cheltuielilor de judecată potrivit legii.
[cererea de recurs, pagina 9]
Dl Eistrup a solicitat Tribunalului:
–        în principal, respingerea recursului;
–        în subsidiar, trimiterea cauzei Tribunalului Funcţiei Publice;
–        obligarea Parlamentului la plata cheltuielilor de judecată.
[Memoriul în răspuns, pagina 15]

Argumentele părţilor
În susţinerea recursului, Parlamentul invocă un singur motiv, întemeiat pe nerespectarea de către Tribunalul Funcţiei Publice
a legislaţiei comunitare. Acest motiv cuprinde două aspecte, întemeiate pe încălcarea, pe de o parte, a articolului 43 alineatul
(1) primul paragraf din Regulamentul de procedură, iar pe de altă parte, a principiului securităţii juridice.
În cadrul primului aspect al motivului invocat, Parlamentul apreciază că Tribunalul Funcţiei Publice a comis o eroare de drept
nedeclarând inadmisibilă acţiunea formulată de dl Eistrup, pentru încălcarea articolului 43 alineatul (1) primul paragraf
din Regulamentul de procedură, deși avocatul acestuia nu a semnat olograf cererea introductivă de instanţă.
[punctele 18 și 19 din cererea de recurs]
Cât privește hotărârea Le Levant 001 și alţii/Comisie, citată anterior, la care a făcut referire Tribunalul Funcţiei Publice,
Parlamentul subliniază că această hotărâre privea articolul 44 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul de procedură, iar
nu articolul 43 alineatul (1) primul paragraf. Or, o neregularitate decurgând din nerespectarea articolului 44 alineatul (5)
litera (b) ar putea fi îndreptată în temeiul articolului 44 alineatul (6), nu însă și neregularitatea decurgând din nerespectarea
articolului 43 alineatul (1) primul paragraf referitor la cerinţa semnării originalului oricărui act de procedură de către
avocatul părţii. Prin urmare, hotărârea citată nu ar fi relevantă în speţă.
[punctele 20 și 21 din cererea de recurs]
În condiţiile în care Tribunalul Funcţiei Publice constată, la punctul 25 din ordonanţa atacată, că „avocatul reclamantului
este chiar semnatarul cererii introductive”, constatare care ar lăsa să se înţeleagă că avocatul a fost chiar semnatarul cererii,
aplicând el însuși ștampila cu semnătura sa pe originalul cererii introductive, Parlamentul pune sub semnul întrebării utilitatea
folosirii unei ștampile în locul semnării olografe a cererii, în cazul în care persoana implicată este prezentă. În orice
caz, ar fi imposibil, la momentul actual, să se verifice în mod cert dacă avocatul, la momentul trimiterii cererii introductive,
și-a însușit într-adevăr conţinutul acesteia.
[punctele 23 și 24 din cererea de recurs]
În cadrul celui de-al doilea aspect al motivului invocat, Parlamentul reproșează Tribunalului Funcţiei Publice că a încălcat
principiul securităţii juridice prin nerespectarea prevederilor Regulamentului de procedură referitoare la condiţiile de admisibilitate
a acţiunii. Într-adevăr, nicio prevedere a dreptului comunitar nu limitează dreptul de a invoca o încălcare a Regulamentului
de procedură doar la ipotezele în care această încălcare ar aduce atingere dreptului la apărare. Cerinţa semnăturii ar constitui
o condiţie de admisibilitate similară respectării termenelor de procedură, așa încât Tribunalul Funcţiei Publice nu putea
invoca principiile proporţionalităţii și accesului la justiţie, pentru a evita aplicarea articolului 43 alineatul (1) primul
paragraf din Regulamentul de procedură.
[punctele 27 și 32‑35 din cererea de recurs]
Dl Eistrup replică în sensul că nici Regulamentul de procedură al Tribunalului, nici textele care se raportează la acesta
nu precizează semnificaţia termenului „semnătură”. Mai mult, nici ordonanţa FTA, nici o altă decizie jurisdicţională nu ar
oferi o definiţie clară a acestei noţiuni și cu atât mai puţin a aceleia de „semnătură olografă”. În plus, în anumite sisteme
de drept, precum cel danez, folosirea unei ștampile ar fi general admisă în privinţa actelor de procedură. În orice caz, eroarea
comisă în speţă ar fi fost scuzabilă, astfel încât acţiunea nu putea fi declarată inadmisibilă.
[Memoriul în răspuns p. 1 și 2]
Sub acest aspect, dl Eistrup susţine, în primul rând, că articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură nu precizează
în niciun mod dacă semnătura unei cereri introductive trebuie să respecte o anumită formă. Acesta adaugă că, în conformitate
cu prevederile Instrucţiunilor practice adresate părţilor (JO 2002, L 87, p. 48) (punctul I 2), în cazul transmiterii pe cale
electronică, Tribunalul nu acceptă facsimilul de semnătură „întocmit pe calculator”. În schimb, acest text nu ar exclude transmiterea
unui facsimil de semnătură întocmit manual. Cât privește articolul 6 alineatul (3) din Instrucţiunile adresate grefierului
Tribunalului din 3 martie 1994 (JO L 78, p. 32), modificate ultima dată la 5 iunie 2002 ( JO L 160, p. 1), potrivit căruia
grefierul nu poate primi decât înscrisurile care poartă semnătura în original a avocatului sau agentului părţii respective,
dl Eistrup apreciază că această prevedere nu conţine niciun indiciu clar referitor la înţelesul termenilor „semnătură” sau
semnătură „ în original”.
[Memoriul în răspuns, p. 2 și 3]
Prin urmare, potrivit dlui Eistrup, se impune a analiza rolul semnăturii fizice. Aceasta ar viza să garanteze autenticitatea,
integritatea și caracterul incontestabil al textului conţinut de înscrisul semnat și, în special, să garanteze destinatarului
faptul că semnătura a fost aplicată de către o persoană determinată, anume titularul semnăturii. Dl Eistrup concluzionează
că folosirea unei ștampile trebuie considerată ca îndeplinind aceste condiţii, cel puţin în Danemarca, și, prin urmare, ca
fiind comparabilă cu semnătura olografă efectuată cu ajutorul unui pix sau stilou. De altfel, Oficiul pentru Armonizare în
cadrul pieței interne (mărci, desene și modele industriale) (OAPI) ar considera, la rândul său, utilizarea unui facsimil de
semnătură drept un mod acceptabil de semnătură [hotărârea Tribunalului din 6 septembrie 2006, DEF-TEC Defense Technology/OAPI
- Defense Technology (FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR), T‑6/05, nepublicată încă în Recueil, punctul 3].
[Memoriul în răspuns p. 3-5]
Cât privește riscul folosirii abuzive a unei asemenea ștampile, dreptul danez ar fi soluţionat această problemă impunând autorului
unui facsimil de semnătură obligaţia de a dovedi că un astfel de abuz a fost comis într-un caz concret. Pe cale de consecinţă,
o semnătură aplicată cu ajutorul unei ștampile ar beneficia de o prezumţie de veridicitate. În alţi termeni, autorul facsimilului
de semnătură ar suporta riscul asociat folosirii ștampilei. De altfel, riscul ca o semnătură să fie falsificată nu ar privi
numai folosirea de ștampile, ci, în egală măsură, semnătura efectuată cu ajutorul unui pix.
[Memoriul în răspuns p. 4]
În acest context, dl Eistrup subliniază că Parlamentul nu a contestat, niciun moment, faptul că avocatul său a fost însărcinat
să-l reprezinte și nici faptul că acest avocat este, în mod efectiv, autorul cererii introductive sau că facsimilul de semnătură
a fost aplicat de către același avocat.
[Memoriul în răspuns p. 8]
Dl Eistrup se opune, în al doilea rând, tezei Parlamentului, potrivit căreia hotărârea Le Levant 001 și alţii/Comisie, citată
anterior, nu poate fi invocată, întrucât ar privi un înscris a cărui neregularitate, spre deosebire de cazul în speţă, ar
fi putut fi îndreptată în temeiul articolului 44 alineatul (6) din Regulamentul de procedură. Acesta subliniază că, în cadrul
acestei hotărâri, Tribunalul, departe de a considera îndreptarea neregularităţii ca fiind necesară, a apreciat că prevederile
articolului 44 alineatul (5) din Regulamentul de procedură nu au fost încălcate, deoarece semnătura, aplicată prin intermediul
unei ștampile asupra procurii date avocatului de către clienţii săi, era pe deplin valabilă. Această hotărâre ar fi relevantă
în speţă, dat fiind că rezultă expres din articolul 7 alineatul (3) din Instrucţiunile adresate grefierului că înscrisurile
care urmează a fi depuse în temeiul articolului 44 alineatul (5) literele (a) și (b) din Regulamentul de procedură trebuie
să cuprindă mandatul încredinţat avocatului „semnat” de către un reprezentant al persoanei juridice respective. Prin urmare,
pentru a fi valabil, un asemenea mandat ar trebui să respecte condiţia referitoare la semnătură. Or, Tribunalul ar fi admis
folosirea unei ștampile în cauza care s-a finalizat prin pronunţarea hotărârii Le Levant 001 și alţii/Comisie, citată anterior.
[Memoriul în răspuns, p. 6]
În ceea ce privește ordonanţa FTA, dl Eistrup arată că problema crucială ridicată în cauza care a determinat pronunţarea acestei
ordonanţe era aceea de a stabili dacă o persoană, alta decât avocatul reclamantelor, putea semna, în numele acestuia, în mod
valabil, cererea introductivă, iar nu aceea de a stabili modalitatea în care o asemenea semnătură trebuia aplicată pe cerere.
Prin urmare, ar fi fost vorba de un
obiter
dictum
atunci când Tribunalul a interpretat articolul 43 alineatul (1) din Regulamentul de procedură în sensul că ar impune o „semnătură
olografă”. Mai mult, prin omisiunea de a preciza înţelesul expresiei „semnătură olografă”, Tribunalul nu s-ar fi pronunţat
asupra chestiunii, dacă folosirea unei ștampile putea fi considerată drept un mod valabil de a semna.
[Memoriul în răspuns p. 7]
Dl Eistrup susţine, în al treilea rând, că folosirea unei ștampile trebuie considerată, cel puţin în Danemarca, ca o semnătură
fizică valabilă și comparabilă cu semnătura scrisă cu stiloul. Acesta ar fi cazul în special cu ocazia depunerii unor acte
de procedură în faţa instanţelor daneze.
[Memoriul în răspuns p. 9]
În al patrulea rând, dl Eistrup arată că, în orice caz, folosirea ștampilei de către avocatul său trebuie considerată drept
o eroare scuzabilă. Sub acest aspect, dl Eistrup invocă următoarele elemente :
–        nici noţiunea de „semnătură”, nici aceea de „original” nu au fost clar definite în dreptul comunitar;
–        Instrucţiunile practice adresate părţilor exclud doar facsimilele de semnătură întocmite pe calculator;
–        potrivit jurisprudenţei comunitare, actele de procedură pot fi semnate cu ajutorul unei ștampile, atunci când nu există nicio
îndoială că autorul își însușește conţinutul și dispune de o procură valabilă;
–        în speţă, identitatea autorului cererii introductive nu a fost pusă sub semnul îndoielii;
–        folosirea unei ștampile care reproduce o semnătură este admisă în Danemarca;
–        declararea inadmisibilităţii prezentei acţiuni ar reprezenta un act extrem de grav.
[Memoriul în răspuns p. 12]

Aprecierea Tribunalului
În cadrul recursului, Parlamentul reproșează Tribunalului Funcţiei Publice că a comis o eroare de drept în aplicarea articolului
43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură, astfel cum acesta a fost interpretat în lumina principiului
securităţii juridice.
În conformitate cu prevederea procedurală menţionată, „originalul oricărui act de procedură trebuie să fie semnat de către
agentul sau avocatul părții” respective.
Această prevedere trebuie interpretată în sensul că impune ca semnătura olografă a avocatului mandatat de către reclamant
să figureze pe originalul cererii introductive de instanţă (ordonanţa FTA, punctele 23, 26 și 27). Această interpretare este
adoptată de Instrucţiunile adresate grefierului Tribunalului, care, în articolul 6 alineatul (3), impun grefierului să primească
doar înscrisurile care poartă „semnătura în original a avocatului”.
Prin urmare, în mod corect a apreciat Tribunalul Funcţiei Publice, la punctele 24 și 25 din ordonanţa atacată, că folosirea
de către avocatul dlui Eistrup a unei ștampile care reproducea semnătura sa constituia o neregularitate în stadiul depunerii
cererii, dat fiind că semnătura efectuată prin intermediul acestei ștampile nu reprezenta o semnătură aplicată direct, așa
cum impune articolul 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură. Într-adevăr, deși ștampila în cauză reproducea
forma semnăturii avocatului, totuși această manieră de a semna a avut un caracter indirect, iar cererea introductivă nu purta
semnătura în original a avocatului.
Niciunul dintre argumentele prezentate de dl Eistrup nu este de natură să infirme această concluzie.
Astfel, trebuie respins ca inaplicabil, în primul rând, argumentul dlui Eistrup întemeiat pe hotărârea Le Levant 001 și alţii/Comisie,
citată anterior, prin care susţine că această hotărâre, admiţând semnătura prin facsimil aplicată pe mandatul încredinţat
unui avocat pentru introducerea unei cereri, în aplicarea articolului 44 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul de procedură,
a definit termenul „semnătură” în sensul articolului 7 alineatul (3) din Instrucţiunile adresate grefierului, această definiţie
fiind relevantă și în speţă ( a se vedea punctul 34 de mai sus).
Sub acest aspect, este suficient a menţiona că articolul 44 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul de procedură impune
doar „dovada că mandatul încredinţat avocatului a fost acordat în mod legal”. O asemenea dovadă nu trebuie să constea în mod
necesar într-un înscris purtând semnătura olografă a mandantului. Deși este adevărat că articolul 7 alineatul (3) din Instrucţiunile
adresate grefierului impune un „contract de mandat […] semnat de către un reprezentant al persoanei juridice”, această prevedere
nu ar putea fi interpretată ca modificând dispoziţia din articolul 44 alineatul (5) litera (b) din Regulamentul de procedură
– care, oricum, nu ar putea fi modificată prin Instrucţiunile adresate grefierului -, ci trebuie, mai degrabă, să fie înţeleasă
ca făcând referire la forma de prezentare cea mai uzuală a unui asemenea mandat, fără ca, totuși, să excludă orice altă posibilitate
de a dovedi că mandatul a fost încredinţat în mod legal. În schimb, redactarea articolului 43 alineatul (1) primul paragraf
din Regulamentul de procedură nu permite admiterea unei cereri nesemnate, chiar dacă se dovedește că aceasta a fost aprobată
sub o altă formă decât prin aplicarea unei semnături olografe de către avocatul sau agentul în numele căruia este introdusă.
În al doilea rând, având în vedere cerinţa formală prevăzută de articolul 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul
de procedură, invocarea hotărârii FIRST DEFENSE AEROSOL PEPPER PROJECTOR, citată anterior, care face vorbire de o decizie
internă a OAPI, care autorizează folosirea facsimilului semnăturii agenţilor responsabili ai OAPI, în vederea adoptării unei
decizii, efectuării unei comunicări sau a unei notificări a acestora din urmă, este inaplicabilă în contextul de faţă. În
general, faptul că folosirea faxului, telexului, a telegramelor sau a poștei electronice este admisă în domenii care nu sunt
supuse unor condiţii de formă mai stricte, cum ar fi comunicările în materie de marcă comunitară [regulile 55 și 79-82 din
Regulamentul (CE) nr. 2868/95 al Comisiei din 13 decembre 1995 de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 40/94 al Consiliului
privind marca comunitară (JO L 303, p. 1)] este irelevant în speţă.
Aceeași este soluţia, în al treilea rând, în privinţa argumentului potrivit căruia se impune a deduce, a contrario, din punctul
I 2 din Instrucţiunile practice adresate părţilor că Tribunalul acceptă, în cazul transmiterii pe cale electronică, facsimile
de semnătură întocmite manual (a se vedea punctul 30 de mai sus). Într-adevăr, instrucţiunea în cauză privește doar folosirea
de mijloace tehnice de comunicare prevăzute ca atare de articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură. Pe cale
de consecinţă, aceasta este irelevantă în privinţa interpretării alineatului (1) primul paragraf din acest articol.
Tribunalul Funcţiei Publice a apreciat, totuși, că, având în vedere împrejurările cauzei, nerespectarea de către avocatul
dlui Eistrup a articolului 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură nu putea atrage inadmisibilitatea
acţiunii. Astfel, Tribunalul Funcţiei Publice a apreciat că această cerinţă a semnăturii olografe poate fi înlăturată, dacă
împrejurările cauzei impun aceasta.
Sub acest aspect, se impune a reaminti că absenţa, din cererea introductivă, a semnăturii olografe a avocatului împuternicit
în acest scop nu face parte dintre neregularităţile de formă susceptibile de îndreptare conform articolului 21 al doilea paragraf
din Statutul Curţii, articolului 44 alineatul (6) din Regulamentul de procedură al Tribunalului și articolului 6 alineatele
(1), (4) și (5) din Instrucţiunile adresate grefierului Tribunalului.
Mai mult, dacă articolul 43 alineatul (6) din Regulamentul de procedură permite, în urma modificărilor acestui regulament
adoptate la 6 decembrie 2000 (JO L 322, p. 4), utilizarea faxului și a poștei electronice, valabilitatea unei comunicări efectuate
cu ajutorul acestor mijloace electronice este subordonată condiţiei ca „originalul semnat al actului” în cauză să fie depus
la grefa Tribunalului cel mai târziu în 10 zile. De altfel, dacă, în urma modificărilor Regulamentului de procedură adoptate
la 12 octombrie 2005 (JO L 298, p. 1), articolul 43 alineatul (7) permite Tribunalului să stabilească prin decizie, care se
publică în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
, condițiile în care se consideră că un act de procedură transmis grefei pe cale electronică este „considerat a fi originalul
acelui act”, se impune a constata că o asemenea decizie nu a fost încă adoptată.
Prin urmare, în stadiul actual al dreptului procesual comunitar, semnătura aplicată olograf de către avocat pe originalul
cererii introductive de instanţă este singura modalitate care permite să se garanteze că responsabilitatea întocmirii și conţinutului
acestui act de procedură este asumată de către o persoană abilitată să reprezinte reclamantul în faţa instanţelor comunitare
(a se vedea, în acest sens, ordonanţa FTA, punctele 25 și 26).
Cerinţa semnăturii olografe în sensul articolului 43 alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură vizează astfel,
din raţiuni de securitate juridică, garantarea autenticităţii cererii și excluderea riscului ca aceasta să nu fie, în realitate,
opera autorului împuternicit în acest scop. Prin urmare, această cerinţă trebuie să fie considerată drept o regulă esenţială
de formă și să facă obiectul unei aplicări stricte, în așa fel încât nerespectarea sa să determine inadmisibilitatea acţiunii.
Cât privește aplicarea, pe cererea introductivă de instanţă, a unei ștampile care reproduce semnătura avocatului împuternicit
de către reclamant, se impune a constata că această modalitate indirectă și mecanică de „a semna” nu permite, prin ea însăși,
constatarea că, în mod necesar, chiar avocatul în cauză a semnat actul de procedură respectiv.
Cât privește constatarea Tribunalului Funcţiei Publice de la punctul 25 al ordonanţei atacate, potrivit căreia explicaţiile
furnizate de către avocatul dlui Eistrup nu lăsau nicio îndoială asupra faptului că acest avocat era chiar semnatarul cererii
introductive, trebuie menţionat că o cerere afectată de un viciu esenţial la momentul depunerii sale nu ar putea fi îndreptată
printr-o simplă declaraţie posterioară și exterioară actului de procedură propriu-zis, absenţa semnăturii olografe nenumărându-se
printre neregularităţile de formă susceptibile de îndreptare pe parcursul judecăţii (a se vedea punctul 48 de mai sus). De
altfel, o asemenea declaraţie nu este suficientă, prin ea însăși, nici pentru a valida acte de procedură transmise prin poșta
electronică sau prin fax, atunci când acestea nu sunt urmate de „originalul semnat al actului”.
Trebuie adăugat că, deși dl Eistrup a confirmat că avocatul său a semnat personal cererea prin intermediul unei ștampile care
reproduce semnătura sa (punctul 20 din ordonanţa atacată), se poate doar constata că modalitatea de semnare a cererii aparţine
numai sferei interne a cabinetului de avocatură respectiv și nu este, în mod normal, accesibilă nici controlului celeilalte
părţi, nici celui al judecătorului. Prin urmare, nu este vorba de o împrejurare care, în mod obiectiv ar fi de natură să permită
să se garanteze, fără nicio îndoială, că responsabilitatea întocmirii și conţinutului cererii a fost asumată de către avocatul
dlui Eistrup.
Această concluzie nu este contrazisă de hotărârea Curţii din 18 ianuarie 2007, PKK și KNK/Consiliu (C-229/05 P, nepublicată
încă în Repertoriu, punctele 114‑119). În cadrul acestei hotărâri, chemată fiind să se pronunţe asupra valorii declaraţiilor
avocatului unei reclamante urmărind să justifice mandatul pe care i-l încredinţase aceasta, Curtea a apreciat că aceste declaraţii,
făcute de un membru al baroului unuia dintre statele membre, supus, în această calitate, unui cod de deontologie profesională,
erau suficiente, în împrejurările particulare ale speţei, pentru a stabili că reclamanta era autorizată pentru a împuternici
avocaţi. Or, particularitatea acestei cauze consta în faptul că reclamanta era o organizaţie fără personalitate juridică,
ceea ce a determinat Curtea să sublinieze că nici prevederile Statutului său, nici acelea ale Regulamentului său de procedură,
nici acelea ale Regulamentului de procedură al Tribunalului nu au fost concepute în considerarea introducerii unei acţiuni
de către o asemenea organizaţie. Potrivit Curţii, în această situaţie excepţională, se impunea a evita un formalism excesiv
și a permite, în consecinţă, organizaţiei reclamante, să demonstreze, prin orice mijloc de probă, că era autorizată pentru
a împuternici avocaţi.
În schimb, în speţă nu există o asemenea situaţie excepţională, cerinţa semnăturii olografe, ca regulă esenţială de formă
(a se vedea punctul 51 de mai sus), fiind consacrată în mod expres de prevederile articolului 43 alineatul (1) primul paragraf
din Regulamentul de procedură al Tribunalului, astfel cum au fost interpretate prin jurisprudenţa sus-menţionată.
În plus, această constatare nu este infirmată de hotărârea Tribunalului din 13 ianuarie 2004, Thermenhotel Stoiser Franz și
alţii/Comisie (T-158/99, Rec., p. II‑1, punctele 42‑45), având în vedere că, în cauza care a determinat pronunţarea acestei
hotărâri, cererea introductivă purta efectiv semnătura olografă a avocatului reclamantului, iar Tribunalul a putut verifica
autenticitatea acestei semnături, comparând-o cu alte semnături ale aceluiași avocat, în alţi termeni, pe baza unor elemente
obiective și nu în lumina unei declaraţii a acestuia din urmă posterioară și exterioară înscrisurilor în cauză.
Ţinând cont de ceea ce precedă, absenţa semnăturii olografe nu poate fi considerată ca susceptibilă de îndreptare deoarece,
pe de o parte, cererea introductivă formulată de dl Eistrup a fost comunicată pârâtului, iar pe de altă parte, Tribunalul
Funcţiei Publice a primit din partea dlui Eistrup un exemplar al actului introductiv de instanţă semnat în manieră olografă
de către avocatul său (punctul 27 din ordonanţa atacată). Într-adevăr, o acţiune nu devine, în mod evident, admisibilă prin
simplul fapt al comunicării sale către partea adversă. Cât privește transmiterea de către dl Eistrup a unei noi cereri, este
suficient a aminti că aceasta din urmă nu a fost depusă la Tribunalul Funcţiei Publice decât la 16 iunie 2006. Astfel cum
Parlamentul a arătat, în mod întemeiat, momentul depunerii este posterior expirării termenului de introducere a acţiunii.
În sfârșit, trebuie amintit că Tribunalul Funcţiei Publice a apreciat că Parlamentul nu a demonstrat existenţa unei atingeri
aduse dreptului la apărare în ipoteza în care cererea introductivă ar fi declarată admisibilă, în timp ce, dacă acţiunea ar
fi declarată inadmisibilă, pentru nerespectarea unei formalităţi de procedură fără incidenţă esenţială pentru administrarea
justiţiei, s-ar aduce o atingere disproporţionată dreptului fundamental de acces la un tribunal (punctele 28 și 29 din ordonanţa
atacată). Sub acest aspect, se impune a sublinia că o cerinţă precum aceea a semnăturii olografe în sensul articolului 43
alineatul (1) primul paragraf din Regulamentul de procedură constituie o regulă esenţială de formă (a se vedea punctul 51
de mai sus). Or, încălcarea unei forme esenţiale determină inadmisibilitatea acţiunii (a se vedea, în acest sens, ordonanţa
Tribunalului din 8 februarie 1993, Stagakis/Parlamentul European, T-101/92, Rec., p. II‑63, punctul 8), fără a fi necesar
a examina efectele unei asemenea încălcări și, în special, a verifica dacă absenţa semnăturii olografe a cauzat un prejudiciu
părţii adverse (a se vedea, în acest sens, hotărârea Curţii din 6 aprilie 2000, Comisia/ICI, C‑286/95 P, Rec., p. I-2341,
punctele 42 și 52).
Prin urmare, aplicarea, pe un act introductiv de instanţă, a unei ștampile care reproduce semnătura avocatului împuternicit
de către reclamant determină inadmisibilitatea acţiunii, și aceasta independent de împrejurări precum acelea luate în considerare
în ordonanţa atacată.
Rezultă din ceea ce precedă că Tribunalul Funcţiei Publice a comis o eroare de drept apreciind că neregularitatea procedurală
constatată nu putea, în considerarea împrejurărilor cauzei, să determine inadmisibilitatea acţiunii.
Cu toate acestea, trebuie amintit că, în ipoteza în care motivarea unei decizii pronunţate în primă instanţă relevă o încălcare
a dreptului comunitar, însă dispozitivul acesteia apare ca fiind temeinic pentru alte motive de drept, recursul trebuie respins
(hotărârea Curţii din 9 iunie 1992, Lestelle/Comisie, C‑30/91 P, Rec., p. I-3755, punctul 28; a se vedea, de asemenea, în
acest sens, hotărârea Curţii din 12 noiembrie 1996, Ojha/Comisie, C-294/95 P, Rec., p. I-5863, punctul 52).
În cauză, dl Eistrup se prevalează de caracterul scuzabil al erorii pe care ar fi comis-o.
Sub acest aspect, trebuie menţionat că o eroare scuzabilă putea avea drept consecinţă nu admisibilitatea cererii afectate
de absenţa semnăturii olografe, ci împiedicarea curgerii termenului de introducere a acţiunii în privinţa persoanei interesate,
astfel încât exemplarul legal semnat al cererii introductive, depus la grefa Tribunalului Funcţiei Publice la 16 iunie 2006,
nu ar fi fost lovit de tardivitate.
Cu toate acestea, este suficient a constata că dl Eistrup nici nu a făcut vorbire de o împrejurare excepţională care l-ar
fi împiedicat pe avocatul său să aplice semnătura sa olografă pe cererea introductivă și nici nu a demonstrat că avocatul
său, folosind o ștampilă care reproducea semnătura sa, a făcut dovada întregii diligenţe pretinse unei persoane în mod normal
avizate (a se vedea, în acest sens, hotărârea Tribunalului din 16 martie 1993, Blackman/Parlament T‑33/89 și T‑74/89, Rec.,
p. II-249, punctul 34 și ordonanţa Tribunalului din 9 iulie 1997, Fichtner/Comisie, T-63/96, Rec FP, p. I-A-189 și II-563,
punctul 25). Or, lectura textelor relevante și în special a articolului 6 alineatul (3) din Instrucţiunile adresate grefierului
și aceea a ordonanţei FTA ar fi trebuit să-l determine pe avocat, în calitatea sa de profesionist diligent și avizat, să semneze
cererea introductivă în manieră olografă.
Prin urmare, noţiunea de eroare scuzabilă nu își găsește aplicare în cauză.
Pe cale de consecinţă, se impune anularea ordonanţei atacate.

Asupra excepţiei de inadmisibilitate
În conformitate cu articolul 13 alineatul (1) din anexa la Statutul Curţii, Tribunalul poate, în cazul anulării deciziei Tribunalului
Funcţiei Publice, să soluţioneze el însuși litigiul, dacă acesta este în stare de judecată. Acesta este cazul în speţă.
Rezultă din punctele 38-67 de mai sus că excepţia de inadmisibilitate invocată în faţa Tribunalului Funcţiei Publice de către
Parlament trebuie admisă. În consecinţă, acţiunea formulată de dl Eistrup trebuie respinsă ca inadmisibilă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În conformitate cu articolul 148 primul paragraf din Regulamentul de procedură, atunci când recursul este fondat și Tribunalul
soluţionează el însuși litigiul, acesta se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 87 alineatul (2) primul paragraf din același regulament, aplicabil procedurii recursului în virtutea
articolului 144 din regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Cu toate acestea, potrivit articolului 88 din Regulamentul de procedură, aplicabil recursurilor declarate de către instituţii
în virtutea articolului 144 și a articolului 148 al doilea paragraf din același regulament, în litigiile dintre Comunități
și agenţii acestora, cheltuielile efectuate de către instituții rămân, în principiu, în sarcina acestora.
În aceste condiţii, fiecare parte va suporta propriile cheltuieli.
Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera de recursuri)
declară şi hotărăşte:
1)
Anulează ordonanţa Tribunalului Funcţiei Publice a Uniunii Europene din 13 iulie 2006, Eistrup/Parlamentul European (F-102/05,
nepublicată încă în Recueil).
2)
Respinge ca inadmisibilă acţiunea introdusă de dl Eistrup și înregistrată pe rolul Tribunalul Funcţiei Publice sub nr. F-102/05.
3)
Fiecare parte suportă propriile cheltuieli de judecată aferente atât procedurii desfășurate în primă instanţă, cât și procedurii
de recurs.
Vesterdorf
Jaeger
Pirrung
Vilaras

Legal
Pronunţată astfel în ședinţă publică la Luxemburg, la 23 mai 2007.
Grefier

Preşedinte
E. Coulon

B. Vesterdorf
*
Limba de procedură: daneza.