CELEX: 62008CJ0540
Директива 2005/29/ЕО
Нелоялни търговски практики
Национална правна уредба, която предвижда принципна забрана на търговските практики, които поставят предлагането на безплатни добавки на потребителите в зависимост от придобиване на стоки или услуги

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 3, параграф 1 и член 5, параграфи 2 и 5 от Директива 2005/29/ЕО
на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители
на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, директиви 97/7/EО, 98/27/EО и 2002/65/EО на Европейския
парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива за нелоялни търговски
практики“) (ОВ L 149, стр. 22; Специално издание на български език, 2007 г., глава 15, том 14, стр. 260, наричана по-нататък
„Директивата“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Mediaprint Zeitungs- und Zeitschriftenverlag GmbH & Co. KG (наричано по-нататък
„Mediaprint“) и „Österreich“-Zeitungsverlag GmbH, издателски дружества в областта на периодичния печат, относно законосъобразността
на продажба с безплатни добавки, организирана от ответника в главното производство.

Правна уредба

Правото на Съюза
Съображения 6, 8, 9 и 17 от Директивата гласят:
„(6)      […] настоящата директива сближава законодателствата на държавите членки относно нелоялните търговски практики, включително
нелоялната реклама, които пряко нарушават икономическите интереси на потребителите и в тази връзка непряко нарушават и икономическите
интереси на конкурентите действащи законосъобразно. Следвайки принципа на пропорционалността, тази директива защитава потребителите
от последиците на такива нелоялни търговски практики, които са съществени, но отчита, че в някои случаи въздействието върху
потребителите може да бъде и незначително. Тази директива не засяга и не обхваща националните законодателства за нелоялни
търговски практики, които увреждат само икономическите интереси на конкурентите, или които са свързани със сделките между
търговци; отчитайки напълно принципа на субсидиарност, държавите членки ще продължат да регулират такива практики по свое
усмотрение, в съответствие с правото на Общността.
[…]
(8)      Тази директива пряко защитава икономическите интереси на потребителите от нелоялни търговски практики от страна на търговци
към потребители. […]
(9)      Тази директива не накърнява индивидуалното право на иск на лицата, увредени от нелоялни търговски практики. Тя не накърнява
също и законодателството на Общността и националното законодателство в областта на облигационното право, правата върху интелектуалната
собственост, здравословните условия и безопасността на стоките, условията за установяване на разрешителни режими, в това число
и правилата, които са свързани с хазартната дейност в съответствие с общностното право, а така също и правилата на общността
в областта на конкуренцията и вътрешните разпоредби за тяхното прилагане. Така държавите членки ще могат да запазват или въвеждат
ограничения и забрани за търговски практики на основание защита на здравето и безопасността на потребителите на тяхна територия,
независимо от местонахождението на седалището на търговеца, например относно алкохол, тютюн или фармацевтични препарати. […]
[…]
(17)      Желателно е тези търговски практики, които са нелоялни във всички случаи, да бъдат определени, за да се осигури по-висока
правна сигурност. Приложение I съдържа пълния списък на всички такива практики. Това са единствените търговски практики, които
може да считат за нелоялни, без оценка на индивидуални случаи съгласно разпоредбите на членове 5 до 9. Списъкът може да бъде
променян само чрез изменение на директивата.“
Член 1 от Директивата гласи:
„Целта на настоящата директива е да допринесе за правилното функциониране на вътрешния пазар и постигане на високо ниво на
защита на потребителите чрез сближаване на законовите, подзаконови и административни разпоредби на държавите членки по отношение
на нелоялните търговски практики, накърняващи икономическите интереси на потребителите.“
Член 2, буква г) от Директивата предвижда:
„За целите на настоящата директива:
[…]
г)      „търговски практики от търговците към потребителите“ (наричани по-долу за краткост „търговски практики“) са всяко действие,
бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения, включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и]
с [рекламиране], продажба или доставка на стока [на] потребители.“
Съгласно член 3 от Директивата:
„1.      Настоящата директива се прилага по отношение на нелоялни търговски практики от страна на търговците към потребителите, съгласно
разпоредбата на член 5, преди, по време на и след търговска сделка във връзка със стока.
2.      Настоящата директива не противоречи на облигационното право, и по-специално на правилата относно действителност, сключване
или последиците на договора.
3.      Настоящата директива не засяга националните или на Общността разпоредби относно здравеопазването и безопасността на стоките.
[…]“
Член 4 от Директивата гласи:
„Държавите членки няма да ограничават нито свободата за предоставяне на услуги, нито свободното движение на стоки по причини,
попадащи в областта на сближаването постигнато с настоящата директива.“
Член 5 от Директивата, озаглавен „Забрана за нелоялни търговски практики“, има следното съдържание:
„1.      Забраняват се нелоялните търговски практики.
2.      Една търговска практика е нелоялна, ако:
a)      противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа,
и
б)      съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение по отношение на продукта на средния потребител,
до когото достига или за когото е предназначена стоката, или на средния представител на група, когато една търговска практика
е ориентирана към група потребители.
[…]
4.      По-специално търговските практики са нелоялни, когато:
a)      са заблуждаващи по смисъла на членове 6 и 7,
или
б)      са агресивни по смисъла на членове 8 и 9.
5.      Приложение I съдържа списъка на тези търговски практики, които се считат за нелоялни при всякакви обстоятелства. Същият списък
се прилага във всички държави членки и може да бъде променян само чрез изменение на настоящата директива.“

Национално право
Член 9а от австрийския федерален Закон срещу нелоялната конкуренция от 1984 г. (Bundesgesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
1984) (BGBl. I, 448/1984) във версията му съгласно BGBl. I, 136/2001 (наричан по-нататък „UWG“) има следното съдържание:
„1)      Иск за преустановяване на нарушение и иск за обезщетение за вреди може да се предявят срещу всяко лице, което при упражняването
на търговска дейност за целите на конкуренцията
1.      в публикации или други съобщения, предназначени за широката общественост, обявява, че предоставя на потребителите безплатни
добавки (награди) заедно със стоките или услугите или предлага, обявява или предоставя на потребителите безплатни добавки
(награди) заедно с периодичните издания; или
2.      предлага, обявява или предоставя на търговците безплатни добавки (награди) заедно със стоките или услугите.
Това се прилага и в случаите, когато безвъзмездният характер на добавката се прикрива чрез общи цени на стоките или услугите,
фиктивни цени на добавката или по друг начин.
2)      Параграф 1 не се прилага, когато добавката се състои в:
1.      обичайна в търговската практика принадлежност към стоката или услугата;
2.      мостри;
3.      рекламни предмети, които като такива се характеризират с много ясно и трайно посочване на рекламиращото предприятие;
4.      добавки (награди) с незначителна стойност или дребни предмети с незначителна стойност, доколкото последните не са предназначени
за съчетаване, стойността на което надхвърля общата стойност на предоставените отделни предмети;
5.      определена или подлежаща на изчисляване по определен начин парична сума, която не придружава стоката;
6.      определено количество — или количество, което се определя просто като част — от същата стока;
7.      предоставянето на информация или съвети; или
8.      предоставянето на възможност за участие в конкурс (игра с награда), при който стойността на отделния билет за участие (произтичаща
от общата стойност на разиграните награди спрямо броя на раздадените билети за участие) не надхвърля 0,36 EUR, а общата стойност
на разиграните награди не надхвърля 21 600 EUR; това може да се направи само посредством собствени билети за участие. Точка 8
не се прилага за добавките към периодичните издания.“

Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
От 25 ноември до 6 декември 2007 г. всекидневникът „Österreich“, който принадлежи на ответника по главното производство, организира
избор на „футболист на годината“ и кани читателите да участват в този конкурс по интернет или с талон за гласуване, публикуван
във всекидневника. Участието в посочения конкурс дава възможност за спечелване на вечеря с избрания футболист.
Тъй като счита, че тази възможност за награда, подчинена на условието за закупуване на вестника, представлява незаконна безплатна
добавка по смисъла на член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG, Mediaprint иска от Handelsgericht Wien (Търговски съд, Виена) да
разпореди на ответника в главното производство преустановяването на посочената практика. Макар тази юрисдикция да уважава
искането, Oberlandesgericht Wien (Върховен областен съд, Виена) като апелативна инстанция решава, че забраната на продажбите
с безплатни добавки може да се приложи единствено ако обявената награда може да накара хората да купуват вестника. Според
апелативния съд обаче такъв „привличащ ефект“ не е налице в настоящия случай, като се има предвид по-специално обстоятелството,
че хората могат да участват в конкурса и по интернет.
Ето защо Mediaprint подава ревизионна жалба срещу това решение до Oberster Gerichtshof. В своя акт за препращане тази юрисдикция
уточнява най-напред, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG предвижда обща забрана на продажбите с безплатни добавки, която
цели да осигури както закрилата на потребителите, така и запазването на ефикасна конкуренция. След това уточнение запитващата
юрисдикция си задава въпроса дали Директивата, която от своя страна има за цел защитата на потребителите и урежда изключително
отношенията между тях и предприятията, допуска подобна разпоредба.
Тъй като счита, че решението му зависи от тълкуването на Директивата, Oberster Gerichtshof решава да спре производството и
да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Национална разпоредба, която с изключение на няколко изчерпателно изброени случая забранява обявяването, предлагането и предоставянето
на безплатни добавки към периодичните издания, както и обявяването на безплатни добавки към други продукти и услуги, без да
предвижда задължение за проверка във всеки отделен случай дали подобна търговска практика е заблуждаваща, агресивна или нелоялна,
противоречи ли на член 3, параграф 1 и член 5, параграф 5 от [Директивата] или на други разпоредби от тази директива дори
когато с тази национална разпоредба се преследват не само целите за защита на потребителите, но и други цели, които не попадат
в материалния обхват на [Директивата], например за запазване на медийния плурализъм или за защита на по-слабите конкуренти?
2)      При утвърдителен отговор на първия въпрос: свързаната със закупуване на вестник възможност за участие в игра с награда представлява
ли нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от [Директивата] само поради факта че поне за част от съответните
потребители тази възможност за участие се явява наистина не единственото, но със сигурност решаващото съображение за закупуването
на вестника?“
С писмо, постъпило в секретариата на Съда на 27 юли 2009 г., австрийското правителство отправя искане на основание член 44,
параграф 3, втора алинея от Процедурния правилник на Съда делото да бъде разгледано от голям състав.

По преюдициалните въпроси

По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да се установи дали Директивата трябва да бъде тълкувана в смисъл,
че тя не допуска национална разпоредба, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка и която е насочена
не само към защитата на потребителите, но преследва също така и други цели, като например запазване на медийния плурализъм
или за защита на по-слабите конкуренти.
За да се отговори на този въпрос, най-напред следва да се определи дали продажбите с безплатни добавки, предмет на разглежданата
в главното производство забрана, представляват търговски практики по смисъла на член 2, буква г) от Директивата и дали поради
това се уреждат от нейните разпоредби.
В това отношение следва да се отбележи, че член 2, буква г) от Директива 2005/29 съдържа изключително обширна дефиниция на
понятието „търговска практика“, определяйки го като „всяко действие, бездействие, поведение[, подход или] търговски съобщения,
включително реклама и маркетинг, извършвани от търговец, пряко свързан[и] с [рекламиране], продажба или доставка на стока
[на] потребители“.
Въпреки това рекламните кампании като тази по главното производство, които свързват безплатното участие на потребителя в конкурс
със закупуването на стоки или услуги, ясно се вписват в рамките на търговската стратегия на даден стопански субект и са пряко
насочени към рекламата с цел продажби и извършването на продажби от негова страна. Следователно те наистина представляват
търговски практики по смисъла на член 2, буква г) от Директива 2005/29 и вследствие на това попадат в нейното материално приложно
поле (вж. Решение от 14 януари 2010 г. по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, C‑304/08, посочено по-горе, точка 37 и цитираната
съдебна практика).
Това заключение не може да се постави под въпрос от становището на Mediaprint, както и на австрийското и белгийското правителство,
че разглежданите в главното производство рекламни практики с цел продажба не били предвидени от Директива 2005/29, поради
това че са били изрично включени в предложение на Комисията за регламент на Европейския парламент и на Съвета (COM (2001) 546
окончателен), което е било изменено (COM (2002) 585 окончателен). В това отношение всъщност следва да се посочи, че само по
себе си това обстоятелство не позволява да се изключи, по-специално предвид факта, че посоченото предложение е било оттеглено
през 2006 г. и следователно не е довело до приемането на регламент, че при настоящото положение на правото на Съюза такива
практики могат да представляват нелоялни търговски практики по смисъла на тази директива и да попадат в приложното ѝ поле
(Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено по-горе, точка 33).
При това положение следва да се разгледа и дали национална разпоредба като член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG може да попадне
в рамките на приложното поле на Директивата независимо, че — както уточнява запитващата юрисдикция — тя има по-широка крайна
цел от тази на Директивата, тъй като е насочена не само към защитата на потребителите, но преследва и други цели.
В това отношение следва да се посочи — както бе подчертано в точка 17 от настоящото решение, — че Директивата се характеризира
с особено широко материално приложно поле, обхващащо всички търговски практики, които имат пряка връзка с рекламата с цел
продажба, с продажбата или доставянето на стока на потребителите. Както следва от съображение 6 на тази директива, от приложното
ѝ поле се изключват единствено националните законодателства относно нелоялните търговски практики, които увреждат „само“ икономическите
интереси на конкурентите или които са свързани със сделките между търговци.
Определено не такъв е случаят с разглежданата в главното производство национална разпоредба.
Всъщност, както посочва запитващата юрисдикция, член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG е насочен изрично към защитата на потребителите,
а не само на конкурентите и другите участници на пазара.
Освен това от преписката става ясно, че UWG — националният закон относно нелоялната конкуренция — е бил реформиран със Закона
от 13 декември 2007 г. (BGBl. I, 79/2007), без обаче да бъде изменен посоченият член 9а, точно за да се осигури транспонирането
на Директивата в Австрия. Следователно националният законодател е приел, че този закон може да гарантира съответствието на
вътрешното право с Директивата и поради това позволява — както предвижда съображение 8 от нея — да се защитят „пряко […] икономическите
интереси на потребителите от нелоялни търговски практики от страна на търговци към потребители“ и да се осигури — както предвижда
по-специално член 1 от нея — „високо ниво на защита на потребителите“.
При това положение следва да се припомни, че в съдебното заседание австрийското правителство посочва, че разглежданата в главното
производство национална разпоредба не попада в рамките на приложното поле на Директивата, доколкото тя преследва по същество
запазването на медийния плурализъм в Австрия. Така то се отклонява от преценката на целите на тази разпоредба, направена от
запитващата юрисдикция и представена в точки 12 и 20 от настоящото решение.
Дори да се предположи обаче, че разглежданата в главното производство национална разпоредба преследва основно запазването
на медийния плурализъм в Австрия, важно е да се отбележи, че възможността държавите членки да запазят или да въведат на своята
територия мерки, които имат за цел или последица квалифицирането на дадени търговски практики като нелоялни по причини, свързани
със запазването на медийния плурализъм, не се съдържа сред изключенията от приложното поле на Директивата, посочени в съображения
6 и 9, както и в член 3 от нея.
В това отношение следва да се подчертае, че Директивата извършва пълно хармонизиране на правилата относно нелоялните търговски
практики на предприятията спрямо потребителите.
Поради това австрийското правителство не може да твърди основателно, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG попада извън приложното
поле на Директивата, доколкото е насочен основно към постигането на цели, свързани със запазването на медийния плурализъм.
При това положение следва да се провери дали Директивата допуска забраната на продажбите с безплатни добавки, предвидена в
член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG.
В това отношение е важно да се напомни най-напред, че тъй като Директивата извършва пълно хармонизиране на правилата относно
нелоялните търговски практики на предприятията спрямо потребителите, както предвижда изрично член 4 от нея, държавите членки
не могат да приемат по-ограничителни мерки от определените от тази директива дори с цел да осигурят по-висока степен на защита
на потребителите (Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено по-горе, точка 41 и цитираната съдебна практика).
Следва също да се отбележи, че член 5 от Директивата, който предвижда забраната на нелоялните търговски практики, излага критериите,
позволяващи да се определи такъв нелоялен характер.
Така съгласно параграф 2 от този член една търговска практика е нелоялна, ако противоречи на изискванията за дължимата професионална
грижа и съществено изопачава или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение на средния потребител по отношение
на продукта.
Освен това член 5, параграф 4 от Директивата определя две ясни категории нелоялни търговски практики, а именно „заблуждаващите
практики“ и „агресивните практики“, които отговарят на критериите, уточнени в членове 6 и 7, както и съответно в членове 8
и 9 от Директивата.
Накрая, Директивата въвежда в приложение I изчерпателен списък от 31 търговски практики, които в съответствие с член 5, параграф 5
от нея се считат за нелоялни „при всякакви обстоятелства“. Следователно, както изрично уточнява съображение 17 от посочената
директива, единствено тези търговски практики могат да се считат за нелоялни, без да стават обект на оценка на всеки конкретен
случай съгласно разпоредбите на членове 5—9 от Директивата.
Що се отнася до разглежданото в главното производство национално законодателство, безспорно е, че практиките, състоящи се
в предлагането на потребителите на безплатни добавки, свързани с покупката на стоки или услуги, не се съдържат в приложение І
към Директивата. Поради това те не могат да бъдат забранени при всички обстоятелства, а само след специален анализ, позволяващ
установяването на техния нелоялен характер.
Въпреки това трябва да се посочи, че член 9а, параграф 1, точка 1 от UWG забранява всяка търговска операция, която свързва
предлагането на безплатни добавки със закупуването на стоки или услуги. С други думи, този вид практики се забранява общо,
без да е необходимо да се определя с оглед на фактическия контекст на всеки отделен случай дали съответната търговска операция
е „нелоялна“ по своя характер в светлината на критериите, изложени в членове 5—9 от Директивата.
Освен това такова национално законодателство, което предвижда по-ограничителни мерки от определените от Директивата, е в противоречие
със съдържанието на член 4 от нея, който изрично забранява на държавите членки да запазват или да приемат такива мерки дори
когато същите са насочени към осигуряване на по-високо ниво на защита на потребителите.
При тези условия следва да се посочи, че Директивата не допуска забрана на търговските оферти, които свързват закупуването
на стоки или услуги с предоставянето на безплатни добавки, както е предвидено в разглежданата в главното производство национална
разпоредба.
Обстоятелството, че член 9а, параграф 2 от UWG предвижда определени изключения от посочената забрана на продажбите с безплатни
добавки, не може да постави под въпрос това заключение.
Всъщност, както Съдът вече е постановил, макар тези изключения да са в състояние да ограничат обхвата на забраната на търговските
практики, състоящи се в свързване на предлагането на безплатни добавки със закупуването на стоки или услуги, въпреки това
поради своето ограничено и предварително определено естество те не биха могли да заместят анализа — който непременно трябва
да се извършва с оглед на фактическия контекст на всеки конкретен случай — на „нелоялния“ характер на дадена търговска практика,
в светлината на прогласените в членове 5—9 от Директивата критерии, когато, както в главното производство, става въпрос за
практика, която не е посочена в приложение I към Директивата (вж. Решение по дело Plus Warenhandelsgesellschaft, посочено
по-горе, точка 53 и цитираната съдебна практика).
Предвид гореизложеното на първия въпрос следва да се отговори, че Директивата трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска
национална разпоредба като разглежданата в главното производство, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка
и която е насочена не само към защитата на потребителите, но преследва също така и други цели.

По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи — в случай че отговорът на първия въпрос е утвърдителен — дали
продажбите с безплатни добавки трябва да се считат за нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от Директивата
само поради факта че поне за част от съответните потребители тази възможност за спечелване на награда се явява решаващото
съображение за закупуването на основния продукт.
Както бе посочено в точка 35 от настоящото решение, когато дадена търговска практика, попадаща в приложното поле на Директивата
не се съдържа в приложение І към нея, тя може да се счита за нелоялна и поради това за забранена само след извършването на
специален анализ по-специално с оглед на критериите, посочени в членове 5—9 от Директивата.
Обстоятелството, че възможността за участие в конкурс поне за част от съответните потребители представлява решаващото съображение
за закупуването на вестника, е обаче един от елементите, които националният съд може да вземе предвид в рамките на такъв анализ.
Всъщност това обстоятелство би могло да накара националния съд да приеме, че разглежданата търговска практика съществено изопачава
или е възможно да изопачи съществено икономическото поведение на потребителя по смисъла на член 5, параграф 2, буква б) от
Директивата.
При все това по никакъв начин само по себе си това обстоятелство не позволява продажбата с безплатна добавка да се счита за
нелоялна търговска практика по смисъла на Директивата. За тази цел трябва да се провери също така дали въпросната практика
противоречи на изискванията за дължимата професионална грижа по смисъла на член 5, параграф 2, буква a) от Директивата.
При тези обстоятелства на втория въпрос следва да се отговори, че възможността за участие в игра с награда, свързана със закупуването
на вестник, не представлява нелоялна търговска практика по смисъла на член 5, параграф 2 от Директивата само поради факта
че поне за част от съответните потребители тази възможност за участие в игра се явява решаващото съображение, накарало ги
да купят този вестник.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (голям състав) реши:
1)
Директива 2005/29/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 11 май 2005 година относно нелоялни търговски практики от страна
на търговци към потребители на вътрешния пазар и изменение на Директива 84/450/ЕИО на Съвета, директиви 97/7/EО, 98/27/EО
и 2002/65/EО на Европейския парламент и на Съвета, и Регламент (EО) № 2006/2004 на Европейския парламент и на Съвета („Директива
за нелоялни търговски практики“) трябва да се тълкува в смисъл, че тя не допуска национална разпоредба като разглежданата
в главното производство, която предвижда обща забрана на продажбите с безплатна добавка и която е насочена не само към защитата
на потребителите, но преследва също така и други цели.
2)
Възможността за участие в игра с награда, свързана със закупуването на вестник, не представлява нелоялна търговска практика
по смисъла на член 5, параграф 2 от Директива 2005/29 само поради факта че поне за част от съответните потребители тази възможност
за участие в игра се явява решаващото съображение, накарало ги да купят този вестник.
Подписи
*
Език на производството: немски.