CELEX: 62009CJ0102
Международни споразумения
Конвенцията от Яунде
Четвърта конвенция между държавите от АКТБ и ЕИО от Ломе
Клауза "standstill"
Вътрешно данъчно облагане
Банани

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуване на член 14 от Конвенцията за асоцииране между Европейската икономическа общност
и асоциираните към нея африкански държави и Мадагаскар, подписана в Яунде на 20 юли 1963 година (ОВ 93, 1964 г., стр. 1431,
наричана по-нататък „Първата конвенция от Яунде“), и на член 1 от Протокол № 5 относно бананите, приложен към Четвъртата конвенция
АКТБ-ЕИО, подписана в Ломе на 15 декември 1989 година (ОВ L 229, 1991 г., стр. 3, наричана по-нататък „Четвъртата конвенция
от Ломе“).
Запитването е отправено в рамките на производство, образувано по предявения от Camar Srl (наричано по-нататък „Camar“) срещу
Presidenza del Consiglio dei Ministri (Председателство на Съвета на министрите) иск за обезщетяване на вредите, които това
дружество твърди, че е претърпяло поради нарушаване на общностното право от страна на Corte suprema di cassazione (Касационен
съд).

Правна уредба

Международни конвенции
Член 1 от Първата конвенция от Яунде, съдържащ се в дял I от нея и озаглавен „Търговски обмен“, гласи:
„За да се насърчи търговията между асоциираните държави и държавите членки, да се затвърдят икономическите отношения помежду
им и икономическата независимост на асоциираните държави и по този начин да се допринесе за развитието на международната търговия,
високодоговарящите страни приеха следните разпоредби, уреждащи техните търговски взаимоотношения.“ [неофициален превод]
Член 14 от Първата конвенция от Яунде гласи:
„Освен ако особените разпоредби на тази конвенция, и по-конкретно съдържащите се в член 3 по-горе, не предвиждат друго, всяка
договаряща страна се въздържа от прилагането на мерки или практики в областта на вътрешното данъчно облагане, които пряко
или косвено въвеждат дискриминация между нейните и подобни стоки, но с произход от другите договарящи страни.“ [неофициален
превод]
Първата конвенция от Яунде е заменена с Конвенция за асоцииране между Европейската икономическа общност и асоциираните към
нея африкански държави и Мадагаскар, подписана в Яунде на 29 юли 1969 година (ОВ L 282, 1970 г., стр. 2, наричана по-нататък
„Втората конвенция от Яунде“). Текстът на член 5 от последната, който е почти еднакъв с този на член 14 от Първата конвенция
от Яунде, гласи:
„Освен ако особените разпоредби на тази конвенция не предвиждат друго, всяка страна се въздържа от прилагането на мерки или
практики в областта на вътрешното данъчно облагане, които пряко или косвено въвеждат дискриминация между нейните и подобни
стоки, но с произход от другите договарящи страни.“
Конвенция АКТБ-ЕИО от Ломе, подписана на 28 февруари 1975 година (ОВ L 25, 1976 г., стр. 2, наричана по-нататък „Първата конвенция
от Ломе“), заменя Втората конвенция от Яунде. Точка 1 от приложения към Първата конвенция от Ломе Протокол № 6 относно бананите
гласи:
„1.      що се отнася до износа ѝ на банани за Общността, нито една държава [от Африка, Карибите и Тихоокеанския басейн (АКТБ)] няма
да бъде поставяна по отношение на достъпа до пазарите и предимствата на пазара в положение, по-неблагоприятно от предишното
или настоящото.“ [неофициален превод]
Формулиран по почти еднакъв начин, член 1 от приложения към Четвъртата конвенция от Ломе Протокол № 5 относно бананите гласи:
„Що се отнася до износа ѝ на банани за пазарите на Общността, нито една държава от АКТБ няма да бъде поставяна по отношение
на достъпа до нейните традиционни пазари и предимствата ѝ на тези пазари в положение, по-неблагоприятно от предишното или
настоящото.“ [неофициален превод]
Почти еднакъв е и текстът на член 1 от Протокол № 4 относно бананите, приложен към Втората конвенция АКТБ-ЕИО, подписана в
Ломе на 31 октомври 1979 година (ОВ L 347, 1980 г., стр. 140), и към Третата конвенция АКТБ-ЕИО, подписана в Ломе на 8 декември
1984 година (ОВ L 86, 1986 г., стр. 3).
Съгласно член 2, параграф 1, буква е) от Решение № 2/90 на Съвета на министрите АКТБ-ЕИО от 27 февруари 1990 година относно
преходните мерки с действие от 1 март 1990 г. (ОВ L 84, стр. 2) и съгласно член 1 и член 2, втора алинея от Регламент (ЕИО)
№ 714/90 на Съвета от 5 март 1990 година за прилагане на Решение № 2/90 (ОВ L 84, стр. 1) приложеният към Четвъртата конвенция
от Ломе Протокол № 5 относно бананите се прилага от 1 март 1990 г.

Национална правна уредба
Закон № 986/1964 от 9 октомври 1964 г. (GURI № 264 от 27 октомври 1964 г.) въвежда национален данък върху потреблението на
пресни банани. Този закон е отменен със Закон № 428/1990 г. от 29 декември 1990 г. (GURI № 10 от 12 януари 1991 г.). През
годините този данък постепенно се увеличава и към момента на премахването му е в размер на 525 ITL за килограм. Към онзи момент
потреблението на произвежданите традиционно в Италия плодове не се облага.

Спорът по главното производство и преюдициалните въпроси
В две производства Camar оспорва данъка, изискан от него по силата на Закон № 986/1964 във връзка с вноса на банани с произход
от Сомалия. Тези производства приключват с две решения на Corte suprema di cassazione.
В жалбата, подадена впоследствие пред Tribunale di Firenze (съд във Флоренция), Camar твърди, че като отхвърля подадените
пред него жалби, без да постави на Съда някои преюдициални въпроси, Corte suprema di cassazione нарушава общностното право,
и по-конкретно произтичащото от член 234 ЕО задължение.
От представените от Camar в съдебното заседание данни е видно, че разглежданият в главното производство внос е извършен след
1 март 1990 г. Към онзи момент производството на банани в Италия е много слабо, на практика несъществуващо.
Запитващата юрисдикция посочва, че преди да се произнесе по основателността на предявения от Camar иск за обезщетение, следва
да се провери дали Закон № 986/1964 е съвместим със задълженията, произтичащи от посочените в точки 3—8 от настоящото решение
международни конвенции. Тя счита, че въпросната проверка поставя сложни правни въпроси, които все още не са напълно разрешени
в практиката на Съда в тази област.
При тези условия Tribunale di Firenze спира производството и поставя на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)      Бил ли е член 14 от Първата конвенция от Яунде пречка за държавата членка да въведе вътрешен данък върху бананите с произход
от Сомалия, който на практика не се е прилагал към бананите местно производство (което е било напълно несъществуващо или незначително),
нито към какъвто и да било друг вид плодове местно производство?
При утвърдителен отговор на първия въпрос:
2)      Бил ли е [Протоколът относно бананите], приложен към действащата към онзи момент Конвенция от Ломе, пречка за събирането на
несъвместим с член 14 от Първата конвенция от Яунде данък върху извършен през 1990 г. внос в Италия на сомалийски банани,
като се имат предвид разпоредбите на посочения протокол, във връзка с аналогичните разпоредби на протоколите, приложени към
предходните конвенции от Ломе, както и във връзка с член 5 от Втората конвенция от Яунде?
При отрицателен отговор:
3)      Трябва ли да се счита, че приложените към конвенциите от Ломе протоколи относно бананите са били пречка след 1 април 1976 г.
да се увеличи данък като италианския данък върху потреблението на банани с произход от Сомалия, независимо от конкретните
последици на това увеличение върху износа на такива банани?“

По преюдициалните въпроси

По първия и втория въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 14 от Първата конвенция от Яунде е бил
пречка за въвеждането на данък като установения със Закон № 986/1964, така че дори след като конвенциите от Яунде спират да
се прилагат, държавите членки не могат да събират данък върху вноса на банани с произход от асоциирана държава по силата на
подобен закон.
За да се отговори на този въпрос, следва да се прецени, на първо място, дали посоченият член 14 допуска на основание закон
като Закон № 986/1964 държавите членки да облагат потреблението на банани с произход от Сомалия към момента на въвеждането
на тази мярка. За тази цел следва да се разгледа обхватът на посочения член 14, без да е необходимо да се преценява дали тази
разпоредба има непосредствено действие. Всъщност, както личи от текста на първия въпрос, запитващата юрисдикция иска да се
установи обхватът на посочения член, а не дали той има непосредствено действие.
Съгласно член 14 от Първата конвенция от Яунде всяка договаряща страна се въздържат от прилагането на мерки или практики в
областта на вътрешното данъчно облагане, които пряко или косвено въвеждат дискриминация между нейните стоки и подобните стоки
с произход от другите договарящи страни.
От акта за преюдициално запитване се вижда, че към релевантния за главното производство момент производството на банани в
Италия е съвсем незначително, на практика несъществуващо, и поради това не трябва да бъде взето предвид. Ето защо подобният
характер, както се вижда от текста на Първата конвенция от Яунде, на който е основана забраната по член 14 от нея, трябва
да се преценява от гледна точка на трапезните плодове, които са типично местно производство за съответната държава членка
(вж. по аналогия Решение от 7 май 1987 г. по дело Комисия/Италия, 184/85, Recueil, стр. 2013, точка 8).
В това отношение следва да се припомни, че Съдът вече се е произнасял върху приликата между бананите и другите произвеждани
в Италия трапезни плодове във връзка със спорове относно тълкуването на член 95, първа алинея от Договора за ЕИО (съответно
член 95, първа алинея от Договора за ЕО, а впоследствие — член 90, първа алинея ЕО). Той е приел, че тези две категории стоки
не са подобни по смисъла на член 95, първа алинея от Договора за ЕИО, тъй като имат различни характеристики и не задоволяват
същите нужди на потребителите (вж. Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точки 9 и 10, както и Решение от 7 май
1987 г. по дело Cooperativa Co-Frutta, 193/85, Recueil, стр. 2085, точки 17 и 18).
Всъщност Съдът установява, че посочените категории стоки имат различни органолептични качества, както и различно съдържанието
на вода и че поне на италианския пазар бананът се счита за особено хранителен и енергиен продукт, подходящ за малки деца (вж.
Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 10).
Тази фактическа преценка не се оспорва от Camar. За сметка на това същото излага доводи в подкрепа на тълкуване на член 14
от Първата конвенция от Яунде, по-широко от това, което предвид посочените по-горе решения трябва да бъде възприето по отношение
на член 90, първа алинея ЕО.
Всъщност Camar счита, че член 14 от Първата конвенция от Яунде трябва да се тълкува в смисъл, че забранява не само дискриминационното
облагане с данък на подобните стоки, а — тъй като представлява синтез на съдържащите се в първите две алинеи на член 90 ЕО
разпоредби — и всяка форма на косвена данъчна закрила на местните стоки, които се намират в отношение на конкуренция с внесени
стоки. Тълкуването на посочения член 14 в смисъл, че тази разпоредба предполага внесените стоки да имат същите характеристики
като местните, лишавало тази разпоредба от всякакво полезно действие, тъй като всички стоки от африканските страни, за които
се отнася Първата конвенция от Яунде, били тропически стоки с характеристики, различни от тези на стоките от държавите членки.
Същевременно следва да се приеме, че поддържаното от Camar тълкуване не намира никакво основание в текста на член 14 от Първата
конвенция от Яунде. Всъщност тази разпоредба забранява само дискриминационното данъчно облагане на подобните стоки, като текстът
ѝ е сходен с този на член 90, първа алинея ЕО. В съдебната практика във връзка с последната разпоредба се приема, че подобните
стоки, за които важи тази забрана, са стоки, които имат аналогични характеристики и задоволяват едни и същи нужди на потребителите
(вж. в този смисъл Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точки 9 и 10).
Следователно, ако искаха да уредят въпроса с вътрешното данъчно облагане на стоките, които не са подобни, но се намират в
отношение на конкуренция, Общността и асоциираните към нея африкански държави и Мадагаскар щяха да приемат разпоредба, възпроизвеждаща
член 90, втора алинея ЕО, вместо разпоредба, която е сходна само на първата алинея на член 90 ЕО (вж. по аналогия Решение
от 12 декември 1995 г. по дело Chiquita Italia, C‑469/93, Recueil, стр. I‑4533, точка 43).
Ето защо се налага изводът, че поддържаното от Camar тълкуване на член 14 от Първата конвенция от Яунде се оказва несъвместимо
с текста на тази разпоредба.
Следва да се разгледа и въпросът дали предвид целта на Първата конвенция от Яунде член 14 от нея, въпреки тясната си формулировка,
трябва да се тълкува в смисъл, че се отнася и до вътрешните данъчни мерки, подобни на забранените с член 90, втора алинея
ЕО.
В това отношение, на първо място, следва да се установи, че противно на поддържаното от Camar разширителното тълкуване на
член 14 от Първата конвенция от Яунде не е необходимо, за да се осигури полезното действие на тази разпоредба.
Всъщност, от една страна, изразът „подобни стоки“ следва да се тълкува в смисъл, че не се изисква стоките да бъдат еднакви,
а само че се изключват стоките, които имат различни характеристики и не задоволяват същите нужди на потребителите, както бе
припомнено в точка 20 от настоящото решение. От това следва, че по принцип дори типичните тропически стоки не могат да се
считат за стоки, които не са подобни на стоките с произход от държавите членки.
От друга страна, както се вижда от неговата редакция, член 14 от Първата конвенция от Яунде се отнася като цяло до стоките
с произход от договарящите страни, а не само до тропическите стоки.
На второ място, в един по-широк смисъл следва да се приеме за недопустимо тълкуване на член 14 от Първата конвенция от Яунде,
съгласно което тази разпоредба обхваща и забраната за вътрешни данъчни мерки като тези по член 90, втора алинея ЕО. Всъщност
тези две разпоредби отразяват различни цели, поради което не могат да бъдат приравнени по пътя на тълкуването.
Всъщност, както е видно от практиката на Съда, целта на член 90 ЕО е да осигури свободното движение на стоки между държавите
членки при обичайни условия на конкуренция чрез премахването на всички форми на протекционизъм, евентуално произтичащи от
прилагането на вътрешни данъци, които са дискриминационни по отношение на стоките с произход от други държави членки, както
и да гарантира пълен неутралитет на вътрешните данъци по отношение на конкуренцията между местни и внесени стоки (вж. в този
смисъл Решение по дело Комисия/Италия, посочено по-горе, точка 7).
Освен това при тълкуването на тази разпоредба трябва да се отчетат целите на Договора, изложени в членове 2 ЕО, 3 ЕО и 14 ЕО,
сред които на първо място фигурира установяването на вътрешен пазар, в който се осигурява свободното движение на стоки, хора,
услуги и капитали (вж. в този смисъл Решение от 25 февруари 1988 г. по дело Drexl, 299/86, Recueil, стр. 1213, точка 24).
Налага се обаче изводът, че тези цели, които са в основата на член 90 ЕО, липсват в Първата конвенция от Яунде. Всъщност съгласно
член, който се съдържа също както член 14 от нея в дял I, озаглавен „Търговски обмен“, целта на тази конвенция е да се насърчи
търговията между асоциираните държави и държавите членки, да се затвърдят икономическите отношения помежду им и икономическата
независимост на асоциираните държави и по този начин да се допринесе за развитието на международната търговия.
Освен това изводът, че целта на Първата конвенция от Яунде не налага разширително тълкуване на член 14 от нея, което би придало
на тази разпоредба обхват, подобен на този на член 90, втора алинея ЕО, се потвърждава от тълкуването на почти еднакви на
член 14 разпоредби, направено от Съдът във връзка със спорове относно споразумения за създаването на режим на свободна търговия.
Всъщност Съдът приема, че тези разпоредби налагат на договарящите страни правило относно недопускането на дискриминация в
областта на данъчното облагане, като единственото условие за прилагането на тази забрана е стоките, засегнати от съответния
режим на данъчно облагане, да са подобни (вж. Решение от 26 октомври 1982 г. по дело Kupferberg, 104/81, Recueil, стр. 3641,
точка 26, както и Решение от 17 юли 1997 г. по дело Texaco и Olieselskabet Danmark, C‑114/95 и C‑115/95, Recueil, стр. I‑4263,
точка 31).
Нещо повече, Съдът изрично постановява, че обхватът на разпоредба от споразумение за свободна търговия, подобна на член 14
от Първата конвенция от Яунде, се свежда до забраната за дискриминационно данъчно облагане на подобните стоки. Всъщност, що
се отнася до член 21, първа алинея от Споразумението между Европейската икономическа общност и Португалската република, подписано
в Брюксел на 22 юли 1972 година, сключено и одобрено от името на Общността с Регламент (ЕИО) № 2844/72 на Съвета от 19 декември
1972 година (ОВ L 301, стр. 164), в точка 42 от Решение по дело Kupferberg, посочено по-горе, Съдът решава, че не е налице
дискриминация по смисъла на посочения член 21 в случаите, в които за стоките с произход от съответната трета страна държава
членка не прилага данъчно облекчение, предвидено за някои групи производители или видове стоки, ако на пазара на съответната
държава членка липсва подобна стока, за която действително е ползвано подобно облекчение.
Поради това следва да се заключи, че забраната по член 14 от Първата конвенция от Яунде се свежда, видно от текста на тази
разпоредба, до дискриминационното данъчно облагане на подобните стоки и следователно не се отнася до стоките, които не са
подобни и се намират в отношение на конкуренция.
С оглед на всичко изложено по-горе на първия поставен въпрос следва да се отговори, че член 14 от Първата конвенция от Яунде
допуска данъчно облагане на банани с произход от Сомалия като въведеното със Закон № 986/1964.
Предвид отговора на първия въпрос, не е необходимо да се отговаря на втория въпрос.

По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска да се установи по същество дали прилагането от националния съд на клаузата
„standstill“, съдържаща се в приложените към конвенциите от Ломе протоколи относно бананите, предполага, че за да се определи
дали увеличения в данъчното облагане като въведените със Закон № 986/1964 са съвместими с посочената клауза, трябва преди
това да се преценят конкретните последици от тези увеличения.
Тъй като запитващата юрисдикция не уточнява коя конвенция от Ломе е релевантна, на първо място следва да се определи коя от
четирите конвенции от Ломе трябва да бъде взета предвид с оглед на обстоятелствата по главното производство. В това отношение
от данните, предоставени от Camar в съдебното заседание, се вижда, че вносът, за който е събран разглежданият по настоящото
дело данък, е извършен след 1 март 1990 г. Доколкото съгласно член 2, параграф 1, буква е) от Решение № 2/90 и съгласно член 1
и член 2, втора алинея от Регламент № 714/90 приложеният към Четвъртата конвенция от Ломе Протокол № 5 относно бананите се
прилага от 1 март 1990 г., релевантна е тази конвенция.
Член 1 от посочения протокол представлява клауза „standstill“. С други думи, целта на тази разпоредба е да гарантира достъпа
на бананите от държавите от АКТБ на техния традиционен пазар при условия и правила, които не са по-неблагоприятни от преобладаващите
при влизането му в сила. По отношение на бананите от държавите от АКТБ обаче гарантираният достъп важи само до размера на
внесените количества към момента на влизане в сила на посочената разпоредба (Решение по дело Chiquita Italia, посочено по-горе,
точка 59).
Всяка една от първите три конвенции от Ломе съдържа клауза „standstill“, формулирана по начин, сходен с използвания в член 1
от Протокол № 5 относно бананите, приложен към Четвъртата конвенция от Ломе (Решение по дело Chiquita Italia, посочено по-горе,
точка 62). Тъй като Първата конвенция от Ломе влиза в сила на 1 април 1976 г., това е меродавната дата за прилагането на клаузата
„standstill“ (вж. в този смисъл Решение по дело Chiquita Italia, посочено по-горе, точка 63).
Поради това запитващата юрисдикция следва да установи дали разглежданият в главното производство внос представлява внесени
банани до размера на внесените количества към момента на влизане в сила на Първата конвенция от Ломе на 1 април 1976 г.
Що се отнася по-конкретно до въпроса на запитващата юрисдикция относно проверката, която тя трябва да направи, за да прецени
доколко увеличенията на данък като разглеждания в главното производство са съвместими с клаузата „standstill“ в член 1 от
Протокол № 5 относно бананите, приложен към Четвъртата конвенция от Ломе, следва да се приеме, че подобни увеличения водят
до увеличения в цените на съответните банани и следователно затрудняват изкупуването им на разглеждания пазар (Решение по
дело Chiquita Italia, посочено по-горе, точка 60). Ето защо проверката на подобно увеличение от гледна точка на тази клауза
„standstill“ обикновено не предполага проверка на произтичащите от него конкретни последици за вноса.
Все пак, що се отнася до обсъжданата от страните хипотеза, при която единствената цел на тези увеличения е при облагането
с данък като въведения със Закон № 986/1964 да се отчете инфлацията, следва да се установи, че с посочената клауза „standstill“
се цели да се избегне положение, при което условията за износ на банани са по-неблагоприятни в сравнение с по-рано съществуващите,
що се отнася до достъпа на въпросните стоки до техните традиционни пазари и предимствата им на тези пазари (вж. в този смисъл
Решение по дело Chiquita Italia, посочено по-горе, точка 63), поради което тази клауза се отнася до действителното положение
на тези пазари.
Следователно увеличенията на данък като разглеждания в главното производство, доколкото се свеждат до отчитането на инфлацията
от този данък с цел да се поддържа постоянно равнище на ефективно данъчно облагане на стоката, не противоречат на член 1 от
Протокол № 5 относно банани, приложен към Четвъртата конвенция от Ломе.
Предвид изложеното по-горе на поставения трети въпрос следва да се отговори, че националната юрисдикция не е длъжна да оценява
конкретните последици от увеличенията на данък върху вноса на банани с произход от Сомалия като въведения с разглежданата
в главното производство правна уредба от гледна точка на положението преди 1 април 1976 г., за да прецени дали тези увеличения
са съвместими с клаузата „standstill“ в член 1 от Протокол № 5 относно бананите, приложен към Четвъртата конвенция от Ломе.
При все това увеличенията на такъв данък, които се свеждат до отчитането на инфлацията, не противоречат на тази клауза.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Член 14 от Конвенцията за асоцииране между Европейската икономическа общност и асоциираните към нея африкански държави и Мадагаскар,
подписана в Яунде на 20 юли 1963 година, допуска данъчно облагане на бананите с произход от Сомалия като въведеното със Закон
№ 986/1964 от 9 октомври 1964 г.
2)
Националната юрисдикция не е длъжна да оценява конкретните последици от увеличенията на данък върху вноса на банани с произход
от Сомалия като въведения с разглежданата в главното производство правна уредба от гледна точка на положението преди 1 април
1976 г., за да прецени дали тези увеличения са съвместими с клаузата „standstill“ в член 1 от Протокол № 5 относно бананите,
приложен към Четвъртата конвенция АКТБ-ЕИО, подписана в Ломе на 15 декември 1989 година. При все това увеличенията на такъв
данък, които се свеждат до отчитането на инфлацията, не противоречат на тази клауза.
Подписи
*
Език на производството: италиански.