CELEX: 62007TJ0348
Společná zahraniční a bezpečnostní politika
Omezující opatření namířená proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu
Zmrazení finančních prostředků
Společný postoj 2001/931/SZBP a nařízení (ES) č. 2580/2001
Žaloba na neplatnost
Úprava návrhových žádání
Soudní přezkum
Podmínky provedení opatření Unie směřujícího ke zmrazení finančních prostředků

Právní rámec a skutečnosti předcházející sporu
Pokud jde o právní rámec a skutečnosti předcházející projednávanému sporu, odkazuje se na rozsudek Tribunálu ze dne 11. července
2007, Al-Aqsa v. Rada (T‑327/03, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, dále jen „rozsudek Al-Aqsa“), zejména na body 16 až 21,
ve kterém jsou popsána správní a soudní řízení, která byla vůči žalobkyni Stichting Al-Aqsa vedena v Nizozemsku a která vedla
k vydání Sanctieregeling terrorisme 2003 (vyhláška o sankcích v oblasti terorismu, dále jen „Sanctieregeling“), přijaté nizozemskými
ministry zahraničních věcí a financí dne 3. dubna 2003, na úřední memorandum ředitele Algemene Inlichtingen- en Veiligheidsdienst
(všeobecná informační a bezpečnostní služba, dále jen „AIVD“) zaslané generálnímu řediteli odboru pro politické záležitosti
nizozemského ministerstva zahraničních věcí ze dne 9. dubna 2003 (dále jen „memorandum AIVD“), na mezitímní rozhodnutí Rechtbank
te ‘s-Gravenhage, sector civiel recht, voorzieningenrechter [obvodní soud v Haagu (Nizozemsko), oddělení občanského práva,
soud příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, dále jen „soud příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních“]
ze dne 13. května 2003 (dále jen „mezitímní rozhodnutí o předběžném opatření“) a na pravomocné rozhodnutí téhož soudu ze dne
3. června 2003 (dále jen „rozhodnutí o předběžném opatření“).
Tribunál rozsudkem Al-Aqsa zrušil rozhodnutí Rady 2006/379/ES ze dne 29. května 2006, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení
(ES) č. 2580/2001 o zvláštních omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu
a kterým se zrušuje rozhodnutí 2005/930/ES (Úř. věst. L 144, s. 21), v rozsahu, v němž se týkalo žalobkyně, a to především
z důvodu, že toto rozhodnutí nebylo náležitě odůvodněno.
Dopisem ze dne 23. dubna 2007 Rada Evropské unie oznámila žalobkyni, že dle jejího názoru jsou důvody uplatněné pro její původní
zahrnutí na seznam uvedený v příloze nařízení Rady (ES) č. 2580/2001 ze dne 27. prosince 2007 o zvláštních omezujících opatřeních
namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu (Úř. věst. L 344, s. 72, oprava v Úř. věst. 2007,
L 164, s. 36, dále jen „sporný seznam“) nadále platné, a že v důsledku toho ji zamýšlí na tomto seznamu ponechat. K tomuto
dopisu bylo připojeno odůvodnění uplatněné Radou. Žalobkyni bylo rovněž oznámeno, že ve lhůtě jednoho měsíce může předložit
Radě vyjádření k jejímu záměru ponechat ji na sporném seznamu a k důvodům, které v tomto ohledu uplatnila, jakož i veškeré
podklady na jeho podporu.
V odůvodnění připojeném k uvedenému dopisu Rada uvedla následující:
„[Žalobkyně] byla založena v roce 1993 v Nizozemsku jako nadace podle nizozemského práva. Získávala finanční prostředky pro
některé organizace náležející k palestinskému hnutí Hamás, jež je uvedeno na seznamu skupin, které jsou zapojeny do teroristických
činů ve smyslu čl. 1 odst. 2 společného postoje [Rady] 2001/931/SZBP [ze dne 27. prosince 2001 o uplatnění zvláštních opatření
k boji proti terorismu (Úř. věst. L 344, s. 93)]. Některé z těchto organizací poskytují finanční prostředky na páchání teroristických
činů nebo na napomáhání k jejich spáchání. Na tyto činy se vztahuje čl. 1 odst. 3 [písm.] k) společného postoje 2001/931 a jsou
spáchány s cíli uvedenými v čl. 1 odst. 3 [písm.] i) a iii) uvedeného společného postoje.
Na [žalobkyni] se tedy uplatní čl. 2 odst. 3 [písm.] ii) nařízení [...] č. 2580/2001.
Ministr zahraničních věcí a ministr financí [nizozemský] rozhodli ministerskou vyhláškou DJZ/BR/219-03 ze dne 3. dubna 2003
(nazývanou Sanctieregeling Terrorisme), která byla vyhlášena v nizozemském (úředním věstníku) Staatscourant dne 7. dubna 2003,
o zmrazení veškerého majetku [žalobkyně]. Toto rozhodnutí bylo potvrzeno rozhodnutím LJN AF9389 ze dne 3. června 2003 přijatým
předsedou oddělení občanského práva obvodního soudu v Haagu. Toto rozhodnutí dochází k závěru, že [žalobkyně] musí být považována
za organizaci podporující Hamás a umožňující mu páchání teroristických činů nebo napomáhání jejich spáchání.
Rozhodnutí vůči [žalobkyni] bylo tedy přijato příslušným orgánem ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931.
Rada je přesvědčena, že důvody, které vedly k zařazení [žalobkyně] na [sporný seznam], zůstávají platné.“
Je nesporné, že ministerskou vyhláškou a rozhodnutím uvedeným v tomto odůvodnění se rozumí Sanctieregeling a rozhodnutí o předběžném
opatření.
Dopisem ze dne 25. května 2007 žalobkyně předložila Radě svá vyjádření, kterými reagovala na její kroky. Žalobkyně kritizovala
jak věcné důvody uplatněné Radou pro její ponechání na sporném seznamu, tak i Radou vedené řízení.
Dne 28. června 2007, tedy po jednání ve věci, v níž byl vydán rozsudek Al-Aqsa, které se konalo dne 16. ledna 2007, avšak
ještě před jeho vyhlášením, přijala Rada rozhodnutí 2007/445/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušují
rozhodnutí 2006/379 a 2006/1008/ES (Úř. věst. L 169, s. 58, dále jen „napadené rozhodnutí“). Rada tímto rozhodnutím ponechala
jméno žalobkyně na sporném seznamu.
Čtvrtý bod odůvodnění napadeného rozhodnutí zní:
„Rada provedla v souladu s čl. 2 odst. 3 nařízení [...] č. 2580/2001 celkový přezkum seznamu osob, skupin a subjektů, na něž
se uvedené nařízení vztahuje. Vzala přitom v úvahu připomínky a dokumenty, jež Radě předložily některé dotyčné osoby, skupiny
a subjekty.“
Pátý bod odůvodnění napadeného rozhodnutí zní:
„Po přezkumu Rada došla k závěru, že osoby, skupiny a subjekty uvedené v příloze tohoto rozhodnutí byly zapojeny do teroristických
činů ve smyslu čl. 1 odst. 2 a 3 společného postoje Rady [2001/931], že příslušné orgány ve vztahu k nim přijaly rozhodnutí
ve smyslu čl. 1 odst. 4 uvedeného společného postoje a že by i nadále měly být předmětem zvláštních omezujících opatření stanovených
v nařízení č. 2580/2001.“
Napadené rozhodnutí bylo žalobkyni oznámeno dopisem Rady ze dne 29. června 2007. Odůvodnění připojené k tomuto dopisu (dále
jen „odůvodnění“) je totožné s odůvodněním připojeném k dopisu Rady ze dne 23. dubna 2007 (viz bod 3 výše).

Řízení a nový vývoj v průběhu řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. září 2007 podala žalobkyně projednávanou žalobu, jejímž původním předmětem byl
v podstatě návrh na částečné zrušení napadeného rozhodnutí.
Dne 20. prosince 2007 Rada přijala rozhodnutí 2007/868/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušuje
napadené rozhodnutí (Úř. věst. L 340, s. 100). Toto rozhodnutí ponechává jméno žalobkyně na sporném seznamu.
Usnesením ze dne 21. února 2008 předseda sedmého senátu Tribunálu po vyslechnutí účastnic řízení povolil Nizozemskému království
a Komisi Evropských společenství vstoupit do řízení jako vedlejší účastníci na podporu návrhových žádání Rady.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 12. června 2008 žalobkyně žádala o možnost upravit svá návrhová žádání tak, aby její
žaloba zněla rovněž na zrušení rozhodnutí 2007/868 v rozsahu, v němž se jí toto týká. Rada ve svém vyjádření k této žádosti
došlém kanceláři Tribunálu dne 10. a 17. července 2008 uvedla, že je možné s úpravou souhlasit.
Dne 15. července 2008 Rada přijala rozhodnutí 2008/583/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušuje
rozhodnutí 2007/868 (Úř. věst. L 188, s. 21). Toto rozhodnutí ponechává jméno žalobkyně na sporném seznamu.
Dopisem došlým kanceláři Tribunálu dne 10. září 2008 žalobkyně žádala o možnost upravit svá návrhová žádání tak, aby její
žaloba zněla rovněž na zrušení rozhodnutí 2008/583 v rozsahu, v němž se jí toto týká. Ve svém vyjádření k této žádosti došlém
soudní kanceláři dne 10. října 2008 Rada uvedla, že je možné s úpravou souhlasit. Nizozemské království a Komise nevznesly
ve svých vyjádřeních došlých soudní kanceláři dne 6. a 14. října 2008 žádné námitky.
Dne 26. ledna 2009 Rada přijala rozhodnutí 2009/62/ES, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušuje rozhodnutí
2008/583 (Úř. věst. L 23, s. 25). Toto rozhodnutí ponechává jméno žalobkyně na sporném seznamu.
Dne 15. června 2009 Rada přijala nařízení (ES) č. 501/2009, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušuje
rozhodnutí 2009/62 (Úř. věst. L 151, s. 14). Toto nařízení ponechává jméno žalobkyně na sporném seznamu.
Na základě zprávy soudce zpravodaje rozhodl Tribunál (sedmý senát) o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních
opatření stanovených v článku 64 svého jednacího řádu položil účastníkům řízení písemně dvě otázky.
Zaprvé Tribunál konstatoval, že žádost o úpravu návrhových žádání znějících na zrušení rozhodnutí 2007/868 byla podána po
uplynutí lhůty dvou měsíců ode dne vyhlášení nebo oznámení tohoto rozhodnutí stanovené v článku 230 pátém pododstavci ES,
takže ke dni podání této žádosti nemohla žalobkyně podat návrhem žalobu na neplatnost proti uvedenému aktu. Ačkoliv nebyla
v tomto ohledu žalovanou a vedlejšími účastníky řízení vznesena žádná námitka, Tribunál poté, co připomněl, že podle ustálené
judikatury je otázka, zda byla žaloba podána po lhůtě, neopominutelnou podmínkou řízení a může, či dokonce musí, být soudem
Společenství vznesena i bez návrhu, vyzval účastníky řízení, aby se písemně vyjádřili k otázce, zda se uvedená lhůta dvou
měsíců použije rovněž tehdy, když je žaloba na neplatnost aktu Společenství podána nikoliv návrhem, ale žádostí o úpravu návrhových
žádání znějících na zrušení předchozího aktu, který byl dotčeným aktem zrušen a nahrazen, tedy k přizpůsobení v zásadě přijatém
soudem Společenství ve jménu řádného výkonu spravedlnosti a požadavku hospodárnosti řízení.
Zadruhé Tribunál vyzval hlavní účastnice řízení, aby písemně výslovně zaujaly stanovisko k některým připomínkám Nizozemského
království v jeho spise vedlejšího účastníka, co se týče možnosti žalobkyně jednak podat odvolání proti rozhodnutí o předběžném
opatření a jednak podat žalobu ve věci samé.
Účastníci řízení odpověděli na tyto otázky písemně ve stanovených lhůtách.
Žalobkyně ve své písemné odpovědi na otázky Tribunálu došlé soudní kanceláři dne 28. října 2009 žádala o možnost upravit svá
návrhová žádání tak, aby její žaloba zněla rovněž na zrušení rozhodnutí 2008/583 (v důsledku chyby v psaní označené jako „rozhodnutí
2008/538“) a 2009/62, jakož i nařízení č. 501/2009, v rozsahu, v němž se jí tyto akty týkají. Tribunál vyzval ostatní účastníky
řízení, aby na jednání přednesli svá vyjádření k této žádosti.
Řeči účastníků řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 25. listopadu
2009. Při přednesu řečí žalobkyně upřesnila akty, jejichž zrušení v rozsahu, v němž se jí týkají, navrhuje. Žalovaná a vedlejší
účastníci prohlásili, že v zásadě nebrání úpravě návrhových žádání požadované žalobkyní v její písemné odpovědi na otázky
Tribunálu, což bylo zaznamenáno do protokolu o jednání.
Dne 22. prosince 2009 Rada přijala prováděcí nařízení (EU) č. 1285/2009, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001
a zrušuje nařízení č. 501/2009 (Úř. věst. L 346, s. 39). Toto nařízení ponechává jméno žalobkyně na sporném seznamu.

Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhla, aby Tribunál:
–        zrušil napadené rozhodnutí, rozhodnutí 2007/868, 2008/583 a 2009/62, jakož i nařízení č. 501/2009, v rozsahu, v němž se jí
tyto akty týkají;
–        prohlásil, že nařízení č. 2580/2001 není ve vztahu k ní použitelné;
–        uložil Radě náhradu nákladů řízení.
Ve svých připomínkách k vyjádření ke spisu Nizozemského království, coby vedlejšího účastníka řízení, žalobkyně nabízí, pokud
si to Tribunál přeje, poskytnout důkazy týkající se povahy a charakteru řízení o předběžném opatření v nizozemském právu,
jakož i pravomocí soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních, spočívající ve výslechu znalců nebo v předložení
učebnic práva.
Rada navrhla, aby Tribunál:
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou v plném rozsahu;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Nizozemské království a Komise podporují návrhová žádání Rady.

Právní otázky
1.
K procesním důsledkům zrušení napadeného rozhodnutí a jeho nahrazení jinými akty v průběhu řízení
Jak vyplývá z předcházejícího popisu, napadené rozhodnutí bylo po podání žaloby zrušeno a nahrazeno nejprve rozhodnutím 2007/868,
a dále rozhodnutím 2008/583, rozhodnutím 2009/62, nařízením č. 501/2009 a nakonec prováděcím nařízením č. 1285/2009. Žalobkyně
postupně žádala o možnost upravit svá původní návrhová žádání tak, aby její žaloba zněla rovněž na zrušení těchto tří rozhodnutí
a nařízení č. 501/2009 v rozsahu, v němž se jí tyto akty týkají. Žalobkyně naproti tomu ke dni vyhlášení tohoto rozsudku nepožádala
o možnost upravit svá původní návrhová žádání tak, aby její žaloba zněla rovněž na zrušení prováděcího nařízení č. 1285/2009.
Krom toho zachovala svá návrhová žádání znějící na zrušení předchozích zrušených a nahrazených aktů.
Je třeba těmto žádostem vyhovět a mít za to, že návrh žalobkyně na zrušení napadeného rozhodnutí, rozhodnutí 2007/868, 2008/583
a 2009/62, jakož i nařízení č. 501/2009 v rozsahu, v němž se jí tyto akty týkají, je přípustný, aniž je třeba v projednávané
věci rozlišovat, zda byly uvedené návrhy podány ve lhůtě dvou měsíců ode dne vyhlášení nebo oznámení aktu, jehož se tyto návrhy
týkají, stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES, či nikoliv.
Tribunál má v tomto ohledu za to, že uvedená lhůta je v zásadě použitelná jak v případě, že žaloba na neplatnost aktu je podána
návrhem na zahájení řízení, tak v případě, že je vznesena, v rámci probíhajícího řízení a v souladu s judikaturou vycházející
z rozsudku Soudního dvora ze dne 3. března 1982, Alpha Steel v. Komise (14/81, Recueil, s. 749, bod 8), žádostí o úpravu návrhových
žádání znějících na zrušení předchozího aktu, který byl dotčeným aktem zrušen a nahrazen.
Toto řešení je odůvodněno okolností, že pravidla týkající se lhůt pro podání žaloby jsou kogentní a musí být používána soudem
takovým způsobem, aby byla zajištěna právní jistota, jakož i rovnost procesních subjektů před zákonem (rozsudek Soudního dvora
ze dne 18. ledna 2007, PKK a KNK v. Rada, C‑229/05 P, Sb. rozh. s. I‑439, bod 101), s vyloučením jakékoli diskriminace nebo
svévolného zacházení při výkonu spravedlnosti (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. ledna 1987, Misset v. Rada, 152/85, Recueil,
s. 223, bod 11).
Tribunál má však stejně jako Rada a Komise za to, že coby výjimka z této zásady platí, že uvedená lhůta není použitelná v rámci
probíhajícího řízení, jestliže dotčený akt a akt, který jej ruší a nahrazuje, mají v případě dotčené osoby stejný předmět,
jsou v podstatě založeny na stejných důvodech a mají takřka totožný obsah, kdy se tak odlišují pouze svým rozsahem působnosti
ratione temporis
, přičemž žádost o úpravu návrhových žádání není založena na žádném novém důvodu, skutečnosti nebo důkazu, než na samotném
přijetí dotčeného aktu, který zrušuje a nahrazuje tento předchozí akt. Právě tak tomu je v projednávané věci, jak to uznali
všichni účastníci řízení ve svých písemných a ústních vyjádřeních v reakci na otázky položené Tribunálem.
V takovém případě vzhledem k tomu, že předmět a rámec sporu, jak jsou vymezeny původní žalobou, nedoznaly žádné jiné změny
než změny týkající se časového rozměru sporu, není právní jistota okolností, že žádost o úpravu návrhových žádání je podána
po uplynutí oné lhůty dvou měsíců, nijak dotčena.
Tato výjimka je rovněž odůvodněna s ohledem na povinnosti, které vyplývají ze zrušujícího rozsudku pro orgán, který je autorem
zrušeného aktu, na základě opatření, která je třeba přijmout podle článku 233 ES ke splnění povinností vyplývajících z tohoto
rozsudku.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že aby vyhověl takovému rozsudku, je orgán povinen dodržet nejen výrok rozsudku, ale
i odůvodnění, které tvoří jeho nezbytnou oporu v tom smyslu, že je nezbytné pro určení přesného smyslu toho, co bylo rozhodnuto
ve výroku. Je to totiž toto odůvodnění, které jednak určuje přesné ustanovení považované za protiprávní, a jednak ukazuje
přesné důvody protiprávnosti, která je určena ve výroku, které musí dotyčný orgán brát v úvahu při nahrazení zrušeného aktu
(rozsudek Soudního dvora ze dne 26. dubna 1988, Asteris a další v. Komise, 97/86, 99/86, 193/86 a 215/86, Recueil, s. 2181,
bod 27).
Ale i když určení protiprávnosti v odůvodnění zrušujícího rozsudku zavazuje v první řadě orgán, který je autorem aktu, aby
v aktu, jenž má nahradit zrušený akt, tuto protiprávnost odstranil, může rovněž v rozsahu, v němž se týká ustanovení o přesném
obsahu v dané oblasti, vyvolat pro tento orgán další důsledky (výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise, bod 28).
Pokud jde, jako v projednávaném případě, o zrušení opatření Společenství směřujícího ke zmrazení finančních prostředků, které
musí být podle čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 pravidelně prověřováno, musí orgán, který je jeho autorem, především
dbát na to, aby případná následná opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků, která budou přijata po zrušení za
účelem úpravy období následujících po tomto rozsudku, nebyla stižena stejnými vadami nebo protiprávnostmi (rozsudek Tribunálu
ze dne 23. října 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada, T‑256/07, Sb. rozh. s. II‑3019, dále jen „rozsudek
PMOI I“, bod 62; viz obdobně výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise, bod 29).
Je třeba ale dále připustit, že na základě zpětného účinku rozsudků o zrušení se určení protiprávnosti vztahuje zpět až ke
dni, kdy zrušený akt nabyl účinnost (výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise, bod 30).
V projednávané věci by to mohlo znamenat, že v případě zrušení napadeného rozhodnutí by tak Rada měla povinnost odstranit
z veškerých postupných opatření směřujících ke zmrazení finančních prostředků, která byla zrušena a nahrazena napadeným rozhodnutím,
až do vyhlášení zrušujícího rozsudku, vady a protiprávnosti, kterými je stiženo toto posledně uvedené rozhodnutí (viz v tomto
smyslu a obdobně výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise, bod 30, a rozsudek PMOI I, bod 64).
Za takových okolností, jako jsou okolnosti projednávané věci popsané v bodě 34 výše, může tedy jakékoli zjištění protiprávnosti
zmrazení finančních prostředků žalobkyně napadeným rozhodnutím nastat nejen po dobu platnosti tohoto rozhodnutí, ale také
po dobu platnosti veškerých následných opatření směřujících ke zmrazení finančních prostředků napadených v průběhu řízení
(viz v tomto smyslu a obdobně výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise, bod 31).
Rada tím, že odmítla splnit povinnost definovanou v bodě 41 výše, porušila povinnosti, které jí ukládá článek 233 ES a které
řízení podle článku 232 ES umožňuje postihnout (viz v tomto smyslu a obdobně výše uvedený rozsudek Asteris a další v. Komise,
bod 32).
Za těchto podmínek a v duchu judikatury uvedené v bodech 45 až 48 rozsudku PMOI I by bylo v rozporu s řádným výkonem spravedlnosti
a požadavkem hospodárnosti řízení požadovat po žalobkyni, aby podala svoji žádost o úpravu svých návrhových žádání v průběhu
řízení ve lhůtě dvou měsíců stanovené v čl. 230 pátém pododstavci ES pod sankcí její nepřípustnosti.
Nakonec je třeba připomenout, že v souladu s ustálenou judikaturou v oblasti žalob podaných proti postupným opatřením směřujícím
ke zmrazení finančních prostředků, která byla přijata na základě nařízení č. 2580/2001, má žalobkyně nadále zájem na zrušení
všech aktů napadených v rámci projednávané žaloby, ačkoli byly tyto akty zrušeny a nahrazeny jinými ke dni vyhlášení tohoto
rozsudku (viz v tomto smyslu rozsudek PMOI I, bod 48, a citovaná judikatura).
2.
K návrhům na zrušení
Vzhledem k tomu, že jednotlivá odůvodnění, která Rada uvádí pro účely odůvodnění napadeného rozhodnutí, rozhodnutí 2007/868,
2008/583 a 2009/62, jakož i nařízení č. 501/2009, jsou totožná, jsou totožné i důvody uplatněné na podporu návrhových žádání
znějících na zrušení těchto aktů. V další části tohoto rozsudku se tedy každý odkaz učiněný na napadené rozhodnutí vztahuje
rovněž na rozhodnutí 2007/868, 2008/583 a 2009/62, jakož i na nařízení č. 501/2009.
V tomto ohledu žalobkyně v podstatě uvádí pět žalobních důvodů. První žalobní důvod, který se dále dělí na čtyři části, vychází
z porušení čl. 1 odst. 1, 2 a 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001. Druhý žalobní důvod vychází
z porušení zásady proporcionality. Třetí žalobní důvod vychází z porušení čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, čl. 2
odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a z porušení podstatné formální náležitosti. Čtvrtý žalobní důvod vychází z porušení základního
práva na pokojné užívání svého majetku. Nakonec pátý žalobní důvod vychází z porušení povinnosti uvést odůvodnění stanovené
v článku 253 ES.
Je třeba nejprve přezkoumat první žalobní důvod a následně třetí žalobní důvod.

K prvnímu žalobnímu důvodu vycházejícímu z porušení čl. 1 odst. 1, 2 a 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení
č. 2580/2001
Tento žalobní důvod se dále dělí na čtyři části vycházející z toho, že žalobkyně není osobou, skupinou nebo subjektem ve smyslu
ustanovení, jež byla údajně porušena, z toho, že žádný příslušný orgán nepřijal ve vztahu k ní rozhodnutí ve smyslu týchž
ustanovení, z toho, že nebylo prokázáno, že žalobkyně měla v úmyslu napomáhat páchání teroristických činů, a konečně z toho,
že žalobkyni již nelze považovat za napomáhající páchání takových činů.
K první části prvního žalobního důvodu
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že neodpovídá definici „osob, skupin a subjektů zapojených do teroristických činů“ ve smyslu čl. 1 odst. 2
společného postoje 2001/931. Z článku 1 odst. 1 uvedeného společného postoje podle ní vyplývá, že společný postoj, a v důsledku
toho ani nařízení č. 2580/2001, které jej provádí, se na ni nevztahují.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně není fyzická osoba, nevztahuje se na ni podle jejího názoru čl. 1 odst. 2 první odrážka společného
postoje 2001/931, který se, jak tvrdí, vztahuje pouze na takovéto osoby při vyloučení osob právnických. Žalobkyně v tomto
smyslu poukazuje na dvě okolnosti, a sice, že druhá odrážka tohoto ustanovení rozlišuje skupiny, subjekty a osoby, a že sporný
seznam uvádí fyzické osoby pouze v oddíle „Osoby“, zatímco několik právnických osob je uvedeno v oddíle „Skupiny a subjekty“.
Dále je žalobkyně toho názoru, že se na ni čl. 1 odst. 2 druhá odrážka uvedeného společného postoje zjevně nevztahuje vzhledem
k tomu, že podle odůvodnění je jí pouze vytýkáno, že získávala finanční prostředky pro některé organizace náležející k Hamásu,
které je údajně následně poskytly k tomu, aby bylo umožněno páchání teroristických činů nebo napomoženo k jejich spáchání.
Žalobkyně ve své replice upřesňuje, že tato část žalobního důvodu vychází z nedostatku pravomoci Rady k zahrnutí právnických
osob do působnosti čl. 2 odst. 3 písm. ii) nařízení č. 2580/2001. Rada totiž podle ní tímto překročila působnost společného
postoje 2001/931.
Rada, podporovaná Nizozemským královstvím a Komisí, argumenty žalobkyně zpochybňuje.
–       Závěry Tribunálu
Článek 1 odst. 2 společného postoje 2001/931 stanoví:
„Pro účely tohoto společného postoje se ,osobami, skupinami a subjekty zapojenými do teroristických činů‘ rozumějí
–        osoby, které páchají teroristické činy nebo se je pokusí spáchat nebo se účastní takových činů nebo napomáhají jejich spáchání,
–        osoby a subjekty přímo nebo nepřímo vlastněné nebo kontrolované takovými osobami a osoby, skupiny a subjekty jednající jménem
takových osob, skupin a subjektů nebo podle jejich pokynů, včetně prostředků odvozených nebo vytvořených z majetku přímo nebo
nepřímo vlastněného nebo kontrolovaného takovými osobami, skupinami a subjekty a osobami, skupinami a subjekty s nimi spojenými.“
Tezi žalobkyně, podle které se pojem „osoby“ v první odrážce tohoto ustanovení vztahuje pouze na fyzické osoby, nelze přijmout.
Pojem „osoba“ totiž ve svém obvyklém právním významu, na který je třeba odkázat, nestanoví-li zákonodárce výslovně jinak,
označuje bytost, která má právní subjektivitu, tedy fyzickou osobu, stejně jako osobu právnickou.
„Osoby“ uvedené v čl. 1 odst. 2 první odrážce společného postoje 2001/931 mohou tedy označovat jak fyzické osoby, tak právnické
osoby, zatímco „skupiny a subjekty“ uvedené v čl. 1 odst. 2 druhé odrážce společného postoje 2001/931 mohou označovat všechny
ostatní druhy společenských organizací, které byť bez právní subjektivity, mají nicméně určitou více či méně strukturovanou
formu existence.
Jak správně uvádí Rada, tento výklad je potvrzen čl. 1 odst. 5 společného postoje 2001/931, podle kterého „[R]ada zajistí,
aby jména fyzických nebo právnických osob, skupin nebo subjektů uvedených v příloze byla doprovázena dostatečnými údaji umožňujícími
účinnou identifikaci určitých fyzických nebo právnických osob, subjektů nebo organizací“.
Ačkoli žalobkyně tvrdí opak, spadá jakožto právnická osoba do působnosti čl. 1 odst. 2 první odrážky společného postoje 2001/931,
a tudíž i do působnosti nařízení č. 2580/2001.
Okolnost, tvrzená žalobkyní, že seznam, který je přílohou společného postoje 2001/931, stejně jako sporný seznam, uvádí v oddíle
„Osoby“ pouze fyzické osoby, zatímco několik právnických osob, včetně jí samotné, je uvedeno v oddíle „Skupiny a subjekty“,
není v tomto ohledu relevantní. Tyto seznamy, vypracované výlučně pro účely provádění společného postoje 2001/931 v jednotlivých
případech, které jsou v nich uvedeny, a nařízení č. 2580/2001 nemají totiž vliv na definici „osob, skupin a subjektů“ obsaženou
v uvedených aktech. Totéž tedy platí pro případné chyby klasifikace mezi „osobami“ a „skupinami a subjekty“, které se v nich
mohou objevit.
První část prvního žalobního důvodu musí být tedy zamítnuta jako neopodstatněná.
K druhé části prvního žalobního důvodu
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že na rozdíl od toho, co je uvedeno v odůvodnění, žádný příslušný orgán nepřijal ve vztahu k ní rozhodnutí
ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Žalobkyně je tedy toho názoru, že nespadá do působnosti nařízení č. 2580/2001.
Sanctieregeling ani rozhodnutí o předběžném opatření totiž podle ní nespadají pod žádnou ze čtyř kategorií rozhodnutí uvedených
v tomto ustanovení, tedy rozhodnutí o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání pro teroristický čin, rozhodnutí o zahájení
vyšetřování nebo trestního stíhání pro pokus o spáchání takového činu, rozhodnutí o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání
pro účast na takovém činu nebo napomáhání jeho spáchání, nebo rozhodnutí o odsouzení za výše uvedené činy. Tvrdí konkrétně,
že soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních se svým rozsudkem omezil na předběžné zamítnutí návrhu žalobkyně,
aniž ve vztahu k ní přijal rozhodnutí ve smyslu uvedeného ustanovení.
Žalobkyně podpůrně tvrdí, že ministři, kteří přijali Sanctieregeling, ani soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních,
tj. předseda občanskoprávního oddělení obvodního soudu v Haagu, nemohou být považováni za příslušné orgány ve smyslu čl. 1
odst. 4 společného postoje 2001/931.
Tyto orgány totiž podle ní nemají žádnou pravomoc v oblasti zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání pro teroristické činnosti,
jež v Nizozemsku spadá do výlučné pravomoci officier van justitie (státní zastupitelství).
Dále je žalobkyně toho názoru, že tyto orgány nemají žádnou pravomoc rozhodovat o odsouzení za teroristické činnosti, jež
spadá do výlučné pravomoci strafrechter (trestní soud).
Žalobkyně dále podpůrně uvádí, že na rozdíl od toho, co je uvedeno v odůvodnění, soudce příslušný pro rozhodování o předběžných
opatřeních Sanctieregeling nijak „nepotvrdil“. Tento soudce se v rámci řízení o předběžných opatřeních omezil na zamítnutí
návrhu žalobkyně, jehož cílem bylo zabránit nizozemské vládě ve zmrazení jejího majetku. Ministerská vyhláška má ostatně podle
definice sílu zákona, a nemůže být nikdy „potvrzena“ aktem soudního orgánu.
Žalobkyně ve své replice dále uvádí, že pokud je soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních příslušným „soudním“
orgánem, jak tvrdí Rada, pak ministři nemohou být „rovnocenným“ orgánem v dané oblasti, neboť tyto orgány se podle čl. 1 odst. 4
druhého pododstavce společného postoje 2001/931 vzájemně vylučují. Teze Rady je tedy podle ní rozporuplná a nepochopitelná.
Žalobkyně ve svém vyjádření v reakci na spis Nizozemského království, coby vedlejšího účastníka řízení, dodává, že povaha
řízení o předběžném opatření v nizozemském právu ani nedostatek jeho trestněprávního charakteru nejsou pro účely přezkumu
tohoto žalobního důvodu relevantní. Irelevantní jsou podle ní rovněž vyjádření tohoto vedlejšího účastníka k možnosti podat
odvolání proti rozhodnutí o předběžném opatření a ke skutečnosti, že nebylo zahájeno řízení ve věci samé.
Pokud by si Tribunál přál získat důkazy co se týče povahy, obsahu a procesních aspektů řízení o předběžném opatření v nizozemském
právu, žalobkyně podpůrně nabízí poskytnutí těchto důkazů výslechem znalců nebo předložením učebnic práva.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Nizozemské království, žalobkyně dále uvádí, že výčet rozhodnutí uvedených v čl. 1 odst. 4 společného
postoje 2001/931 je taxativní. Tento výklad je podle ní potvrzen jak zněním tohoto ustanovení, zejména v jeho německé verzi,
tak i logikou. V dotčeném ustanovení totiž výraz „rozhodnutí“, s neurčitým a neomezeným obsahem, nabývá významu pouze díky
výčtu, který jej následuje. Dotčený výčet je dle jejího názoru každopádně významný a ukazuje, že se musí jednat o rozhodnutí
určitého druhu, tedy o rozhodnutí rovnocenné nebo velmi podobné buď zahájení vyšetřování, nebo zahájení trestního stíhání,
nebo též odsouzení. V daném případě rozhodnutí o předběžném opatření tyto podmínky podle ní zjevně nesplňuje.
Rada, podporovaná Nizozemským královstvím a Komisí, argumenty žalobkyně zpochybňuje.
Rada zvláště zdůrazňuje, že napadené rozhodnutí je založeno na samotném rozhodnutí o předběžném opatření, které podle jejího
názoru představuje rozhodnutí příslušného orgánu, v projednávané věci soudního orgánu, přijaté ve vztahu k žalobkyni ve smyslu
čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. To podle ní jasně vyplývá z jeho odůvodnění, přesto Rada dodává, že by mohla rovněž
považovat Sanctieregeling za rozhodnutí příslušného orgánu ve smyslu téhož ustanovení.
Nizozemské království rovněž tvrdí, že rozhodnutí o předběžném opatření představuje rozhodnutí příslušného vnitrostátního
orgánu, které sloužilo jako základ pro rozhodnutí Rady zařadit žalobkyni na sporný seznam.
–       Závěry Tribunálu
Tribunál v rozsudcích ze dne 12. prosince 2006, Organisation des Modjahedines du peuple d’Iran v. Rada (T‑228/02, Sb. rozh.
s. II‑4665, dále jen „rozsudek OMPI“), PMOI I, ze dne 4. prosince 2008, People’s Mojahedin Organization of Iran v. Rada (T‑284/08,
Sb. rozh. s. II‑3487, dále jen „rozsudek PMOI II“), a ze dne 30. září 2009, Sison v. Rada (T‑341/07, Sb. rozh. s. II-3625,
dále jen „rozsudek Sison II“), upřesnil a následně potvrdil a) podmínky provedení čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931
a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001; b) důkazní břemeno, které v tomto kontextu nese Rada a c) rozsah soudního přezkumu
v této oblasti.
Jak Tribunál uvedl v bodech 115 a 116 rozsudku OMPI, v bodě 130 rozsudku PMOI I, v bodě 50 rozsudku PMOI II a v bodě 92 rozsudku
Sison II, skutkové a právní okolnosti, které mohou podmínit použití opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků
na určitou osobu, skupinu nebo subjekt, jsou určeny čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001. Podle tohoto ustanovení Rada jednomyslně
vypracuje, přezkoumává a mění seznam osob, skupin a subjektů, na které se vztahuje uvedené nařízení, v souladu s ustanoveními
čl. 1 odst. 4 až 6 společného postoje 2001/931. Dotčený seznam tedy musí být vypracován v souladu s ustanoveními čl. 1 odst. 4
společného postoje 2001/931 na základě přesných informací nebo materiálů v příslušném spisu, ze kterých vyplývá, že příslušný
orgán přijal na základě závažných a věrohodných důkazů nebo stop rozhodnutí ve vztahu k dotyčným osobám, skupinám a subjektům,
které se týká zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin, pokus o spáchání teroristického činu, účast
na něm nebo napomáhání k jeho spáchání nebo odsouzení za takové činy. „Příslušným orgánem“ je třeba rozumět soudní orgán,
nebo – pokud soudní orgány nemají pravomoc v dané oblasti – rovnocenný příslušný orgán v této oblasti. Krom toho se musí jména
osob a subjektů uvedených na seznamu pravidelně, nejméně však jednou za šest měsíců, prověřovat s cílem zjistit, zda trvají
důvody pro jejich uvedení na seznamu, v souladu s ustanoveními čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931.
V bodě 117 rozsudku OMPI, v bodě 131 rozsudku PMOI I, v bodě 51 rozsudku PMOI II a v bodě 93 rozsudku Sison II z těchto ustanovení
vyvodil, že řízení, které může vést k opatření o zmrazení finančních prostředků podle relevantní právní úpravy probíhá na
dvou úrovních, na úrovni vnitrostátní a na úrovni Společenství. V první fázi musí příslušný vnitrostátní orgán, v zásadě soudní,
ve vztahu k dotčené osobě přijmout rozhodnutí odpovídající definici v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Jedná-li
se o rozhodnutí o zahájení vyšetřování nebo trestního stíhání, musí být založeno na závažných a věrohodných důkazech nebo
stopách. V druhé fázi musí Rada jednomyslně rozhodnout o zahrnutí dotyčné osoby na sporný seznam na základě přesných informací
nebo materiálů ve spisu, ze kterých vyplývá, že takové rozhodnutí bylo přijato. Poté musí Rada pravidelně, nejméně však jednou
za šest měsíců, zjišťovat, zda trvají důvody pro ponechání dotyčné osoby na sporném seznamu. V tomto ohledu je ověření existence
rozhodnutí vnitrostátního orgánu odpovídajícího uvedené definici základní předchozí podmínkou pro přijetí původního rozhodnutí
o zmrazení finančních prostředků Radou, zatímco ověření důsledků tohoto rozhodnutí, k nimž došlo na vnitrostátní úrovni, je
nevyhnutelným v souvislosti s přijetím následného rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků.
V bodě 123 rozsudku OMPI, v bodě 132 rozsudku PMOI I, v bodě 52 rozsudku PMOI II a v bodě 94 rozsudku Sison II Tribunál krom
toho připomněl, že na základě článku 10 ES se vztahy mezi členskými státy a orgány Společenství řídí vzájemnou povinností
loajální spolupráce (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 16. října 2003, Irsko v. Komise, C‑339/00, Recueil, s. I‑11757, body
71 a 72 a citovaná judikatura). Tato zásada se použije obecně a uplatní se zejména v rámci policejní a soudní spolupráce v trestních
věcech [oblast běžně nazývaná jako „spravedlnost a vnitřní věci“ (SVV)] upravené hlavou VI Smlouvy o EU, ve znění před přijetím
Lisabonské smlouvy, která je ostatně zcela založena na spolupráci mezi členskými státy a orgány (rozsudek Soudního dvora ze
dne 16. června 2005, Pupino, C‑105/03, Sb. rozh. s. I‑5285, bod 42).
V bodě 124 rozsudku OMPI, v bodě 133 rozsudku PMOI I, v bodě 53 rozsudku PMOI II a v bodě 95 rozsudku Sison II měl Tribunál
za to, že v případě použití čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001, tedy ustanovení,
která zavádějí specifickou formu spolupráce mezi Radou a členskými státy v rámci společného boje proti terorismu, má tato
zásada pro Radu za následek povinnost ponechat řešení v co nejvyšší možné míře na posouzení příslušného vnitrostátního orgánu,
přinejmenším jedná-li se o soudní orgán, zejména co se týče existence „závažných a věrohodných důkazů nebo stop“, na nichž
je rozhodnutí tohoto orgánu založeno.
Jak bylo rozhodnuto v bodě 134 rozsudku PMOI I, v bodě 54 rozsudku PMOI II a v bodě 96 rozsudku Sison II, z výše uvedeného
vyplývá, že i když důkazní břemeno ohledně skutečnosti, že zmrazení finančních prostředků osoby, skupiny nebo subjektu je
nebo zůstává legálně odůvodněné s ohledem na relevantní právní úpravu, přísluší Radě, má tento důkaz na úrovni řízení Společenství
o zmrazení finančních prostředků relativně omezený předmět. V případě původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků
se týká hlavně existence přesných informací nebo materiálů ze spisu, které prokazují, že ve vztahu k dotčené osobě bylo vnitrostátním
orgánem přijato rozhodnutí odpovídající definici uvedené v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931. Krom toho v případě
následného rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků přijatého po prověření se důkazní břemeno týká hlavně otázky, zda s ohledem
na všechny relevantní okolnosti projednávaného případu, a zejména s ohledem na důsledky uvedeného rozhodnutí příslušného vnitrostátního
orgánu, důvody pro zmrazení finančních prostředků trvají.
Pokud jde o přezkum prováděný Tribunálem, tento uznal v bodě 159 rozsudku OMPI, v bodě 137 rozsudku PMOI I, v bodě 55 rozsudku
PMOI II a v bodě 97 rozsudku Sison II, že Rada má širokou posuzovací pravomoc, pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny
za účelem přijetí hospodářských a finančních sankcí na základě článků 60 ES, 301 ES a 308 ES, v souladu se společným postojem
přijatým v rámci společné zahraniční a bezpečnostní politiky. Tato posuzovací pravomoc se zejména týká úvah o účelnosti, na
kterých jsou taková rozhodnutí založena.
Nicméně, i když Tribunál přiznává Radě v dané oblasti posuzovací pravomoc, neznamená to, že se musí zdržet přezkumu výkladu
příslušných údajů tímto orgánem (rozsudky PMOI I, bod 138, PMOI II, bod 55 a Sison II, bod 98). Soud Společenství totiž musí
ověřit nejen věcnou správnost dovolávaných důkazních materiálů, jejich věrohodnost a soudržnost, ale musí rovněž přezkoumat,
zda tyto skutečnosti představují veškeré rozhodné údaje, jež musí být při posuzování situace vzaty v úvahu, a zda lze o ně
opřít vyvozené závěry. Nicméně v rámci tohoto přezkumu mu nepřísluší nahradit posouzení Rady ohledně účelnosti vlastním posouzením
(viz obdobně rozsudek Soudního dvora ze dne 22. listopadu 2007, Španělsko v. Lenzing, C‑525/04 P, Sb. rozh. s. I‑9947, bod
57 a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je třeba především v souladu s touto judikaturou ověřit, zda napadené rozhodnutí bylo přijato na základě
přesných informací nebo písemností ve spisu, které prokazují, že ve vztahu k žalobkyni bylo přijato rozhodnutí odpovídající
definici uvedené v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 (viz v tomto smyslu rozsudek Sison II, bod 99).
V tomto ohledu odůvodnění přiložená zvláště k dopisům Rady ze dne 23. dubna a 29. června 2007 zaslaným žalobkyni odkazují
v jejich odstavci 3 na dvě rozhodnutí, o nichž lze
a priori
tvrdit, že byla přijata příslušnými orgány ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a sice na Sanctieregeling
a rozhodnutí o předběžném opatření.
Je sice pravda, že Rada v bodě 24 své žalobní odpovědi tvrdila, že založila napadené rozhodnutí pouze na rozhodnutí o předběžném
opatření, avšak v bodě 22 uvedené žalobní odpovědi tvrdila, že jej mohla rovněž založit na Sanctieregeling. Toto tvrzení,
s nímž Nizozemské království souhlasilo, se zdá být navíc potvrzeno, jak rovněž uvedla Rada, okolností, že odůvodnění oznámená
žalobkyni používají v závěru uvedeném v jejich odstavci 4 „rozhodnutí přijaté [ve vztahu k žalobkyni] příslušným orgánem ve
smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931“ pouze v jednotném čísle.
Za těchto okolností a na rozdíl od soudních rozhodnutí a Sanctieregeling dotčených ve věci, v níž byl vydán rozsudek Sison
II, není v projednávaném případě možné zohlednit rozhodnutí o předběžném opatření izolovaně a bez současného přihlédnutí k Sanctieregeling,
neboť právě Sanctieregeling je základem předložení věci soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních a samotným
předmětem sporu předloženého tomuto soudci byl návrh na odklad její účinnosti (viz rovněž rozsudek Al-Aqsa, bod 18). Právě
v tomto smyslu je zjevně namístě chápat výslovný a podrobný odkaz na Sanctieregeling, jenž je obsažen i v odůvodněních.
Pokud jde tedy zaprvé o Sanctieregeling, tak tato představuje nepochybně rozhodnutí správního orgánu, a nikoli soudního orgánu.
Tato okolnost však není sama o sobě rozhodující. Jak správně uvádí Rada, samotné znění čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931
totiž výslovně stanoví, že za příslušný orgán ve smyslu tohoto ustanovení může být považován i orgán jiné než soudní povahy.
Tento výklad je ostatně potvrzen judikaturou Tribunálu. Konkrétně ve věci, v níž byl vydán rozsudek PMOI I (viz jeho bod 6),
se Rada opírala o usnesení Secretary of State for the Home Department (ministra vnitra Spojeného království), které na základě
Terrorism Act 2000 (zákon o terorismu z roku 2000) zakazovalo žalobkyni v uvedené věci jako organizaci zapojenou do terorismu.
V bodě 144 rozsudku PMOI I Tribunál konstatoval, že uvedené usnesení se s ohledem na relevantní vnitrostátní právní předpisy
jeví jako rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu odpovídající definici podle čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931.
V projednávané věci je nesporné (viz rovněž rozsudek Al-Aqsa, bod 16), že Sanctieregeling byla přijata dne 3. dubna 2003 nizozemským
ministrem zahraničních věcí, se souhlasem ministra financí, v souladu s Sanctiewet 1977 (zákon o trestech z roku 1977), ve
znění ze dne 16. května 2002, který svěřuje těmto orgánům pravomoc zmrazit finanční prostředky osob a subjektů, v rámci provádění
rezoluce Rady bezpečnosti Organizace spojených národů 1373 (2001) ze dne 28. září 2001, ve které stanovila rozsáhlé strategie
pro boj proti terorismu, a zejména pro boj proti financování terorismu. Jedná se tedy o rozhodnutí, jež se velmi podobá, jak
ve věci samé, tak ve formě, rozhodnutí dotčenému ve věci PMOI I.
Krom toho není tvrzeno, že takové rozhodnutí jako Sanctieregeling, vyjma soudního přezkum jeho legality, spadá do působnosti
soudních orgánů.
Pokud jde zadruhé o rozhodnutí o předběžném opatření, představuje toto v každém případě rozhodnutí soudního orgánu vydané
v řízení, v rámci kterého se jednalo právě o zdánlivou legalitu Sanctieregeling, ohledně které se žalobkyně snažila podle
nizozemského práva domoci odkladu její účinnosti.
Za těchto okolností argument žalobkyně, podle kterého se soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních omezil
na zamítnutí návrhu na odklad účinnosti Sanctieregeling, aniž ve vztahu k ní přijal „rozhodnutí“ ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného
postoje 2001/931, musí být zamítnut jakožto vycházející z příliš formalistické výkladu rozhodnutí o předběžném opatření.
Totéž platí pro argument žalobkyně, podle kterého soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních Sanctieregeling
v pravém slova smyslu „nepotvrdil“.
Za těchto okolností je pravda, že Sanctieregeling ani rozhodnutí o předběžném opatření nepředstavují rozhodnutí o „zahájení
vyšetřování nebo trestního stíhání za teroristický čin“ v pravém slova smyslu a ani se netýkají „odsouzení“ žalobkyně v přesném
trestním významu tohoto slova.
Tribunál má nicméně za to, že s ohledem na jeho obsah, rozsah a kontext je rozhodnutí o předběžném opatření, pojímáno společně
se Sanctieregeling, „rozhodnutím“ přijatým příslušným orgánem ve smyslu čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2
odst. 3 nařízení č. 2580/2001.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pro výklad dosahu ustanovení práva Společenství je třeba vzít do úvahy zároveň jeho
znění, kontext a cíle (viz rozsudek Soudního dvora ze dne 8. prosince 2005, Jyske Finans, C‑280/04, Sb. rozh. s. I‑10683,
bod 34 a citovaná judikatura).
Je však třeba konstatovat, že ustanovení dotčená v projednávaném případě nevyžadují, aby vnitrostátní „rozhodnutí“ bylo součástí
trestního řízení
stricto sensu
, i když tomu tak ve většině případů bude. To potvrzuje i čl. 1 odst. 4 druhý pododstavec společného postoje 2001/931, který
tím, že výslovně počítá s možností, že soudní orgány nemají „žádnou pravomoc v oblasti, které se týká“ dotčený odstavec, předpokládá,
že taková rozhodnutí mohou spadat do jiné oblasti, než je oblast trestního práva
stricto sensu
. Stejně tak čl. 1 odst. 4 první pododstavec druhá věta společného postoje 2001/931 stanoví, že do seznamu mohou být zahrnuty
osoby, skupiny a subjekty uvedené Radou bezpečnosti Organizace spojených národů jako osoby, skupiny a subjekty spojené s terorismem
a proti nimž Rada bezpečnosti OSN nařídila sankce. Přitom sankce stanovené Radou bezpečnosti nemají nutně trestní povahu (viz
v tomto smyslu rozsudek Soudního dvora ze dne 3. září 2008, Kadi a Al Barakaat International Foundation v. Rada a Komise,
C‑402/05 P a C‑415/05 P, Sb. rozh. s. I‑6351, bod 358, a rozsudek Tribunálu ze dne 11. července 2007, Sison v. Rada, T‑47/03,
nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, dále jen „rozsudek Sison I“, bod 101).
Za těchto podmínek musí být argument žalobkyně, podle kterého jak vyšetřování a trestní stíhání, tak i odsouzení za trestné
činy spadají do výlučné pravomoci officier van justitie a strafrechter, zamítnut jako irelevantní.
S ohledem na cíle sledované ustanoveními dotčenými v projednávaném případě musí být nicméně, v rámci provádění rezoluce Rady
bezpečnosti 1373 (2001), předmětem dotčeného vnitrostátního řízení boj proti terorismu v širokém smyslu.
V rozsudku Sison II (bod 111) Tribunál rozhodl, že s ohledem jak na znění, kontext a cíle ustanovení dotčených v projednávaném
případě (viz zejména bod 1 odůvodnění společného postoje 2001/931), tak na prvořadou úlohu vnitrostátních orgánů v postupech
směřujících ke zmrazení finančních prostředků stanovenou v čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 musí být rozhodnutí o „zahájení
vyšetřování nebo trestního stíhání“ k tomu, aby mohlo být platně Radou uplatňováno, přijato v rámci vnitrostátního řízení
týkajícího se přímo a v první řadě uložení preventivního nebo represivního opatření dotyčné osobě na základě boje proti terorismu
a z důvodu její účasti na něm. Tribunál upřesnil, že tento požadavek nesplňuje rozhodnutí vnitrostátního soudního orgánu,
který o možné účasti dotyčné osoby na takové činnosti rozhoduje pouze akcesoricky a na základě námitky v průběhu řízení například
v rámci zpochybnění jejích občanských práv a povinností.
Přitom na rozdíl od soudních rozhodnutí dotčených ve věci, v níž byl vydán rozsudek Sison II, je rozhodnutí o předběžném opatření,
uplatňované v projednávané věci Radou, přijato dostatečně přímým způsobem v rámci vnitrostátního řízení týkajícího se především
uložení sankčního opatření hospodářské povahy dotyčné osobě, tedy zmrazení jejích finančních prostředků provedené Sanctieregeling,
z důvodu její účasti na teroristické činnosti (viz bod 90 výše).
V této souvislosti žalobkyně správně tvrdí, že povaha řízení o předběžném opatření v nizozemském právu ani nedostatek jeho
trestněprávního charakteru nejsou pro účely tohoto posouzení relevantní. Není tedy nutné vyhovět návrhu žalobkyně na předložení
důkazů k těmto otázkám (viz body 27 a 71 výše).
Rozhodnutí o předběžném opatření, pojímáno společně se Sanctieregeling, se tak s ohledem na relevantní vnitrostátní právní
předpisy jeví jako rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu odpovídající definici podle čl. 1 odst. 4 společného postoje
2001/931.
Takové rozhodnutí může být společně se Sanctieregeling považováno, v době, kdy bylo přijato, za rozhodnutí splňující požadavky
čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, a může tedy v zásadě jako takové odůvodňovat přijetí opatření směřujícího ke zmrazení
finančních prostředků žalobkyně na základě čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001.
Pokud jde o otázku, zda by toto rozhodnutí mohlo nadále platně sloužit za základ napadeného rozhodnutí, ke dni jeho přijetí,
s ohledem na všechny relevantní okolnosti projednávaného případu, a zejména s ohledem na důsledky tohoto rozhodnutí ve vnitrostátním
právu, tato otázka spadá do rámce přezkumu třetího žalobního důvodu, který bude proveden v následující části tohoto rozsudku.
S touto výhradou musí být druhá část prvního žalobního důvodu zamítnuta jako neopodstatněná.
Ke třetí části prvního žalobního důvodu
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že ani z odůvodnění, ani rozhodnutí o předběžném opatření, ani Sanctieregeling, a dokonce ani z memoranda
AIVD není patrná sebemenší formu úmyslu, pochybení nebo znalosti z její strany týkající se podpory teroristických činností.
Přitom důkaz o těchto skutečnostech, který podle ní musí předložit Rada, je určující pro účely použití společného postoje
2001/931 a nařízení č. 2580/2001, zvláště jeho čl. 2 odst. 3 písm. ii), který se vztahuje na právnické osoby, které „napomáhají“
spáchání teroristických činů.
Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních se omezil zejména na závěr, že z finančních prostředků získaných
žalobkyní měly prospěch organizace napojené na Hamás a že tyto organizace dále poskytly tyto finanční prostředky tomuto hnutí,
aby mu umožnily páchání teroristických činů nebo napomáhání jejich spáchání (viz zejména bod 3.2 rozhodnutí o předběžném opatření).
Tvrzení obsažené v odůvodnění, podle kterého soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních dospěl k závěru, že
žalobkyně musí být považována za organizaci, která podporuje Hamás a umožňuje mu páchání teroristických činů nebo napomáhání
jejich spáchání, je tak nepřesné. Naopak výrazy použité soudcem příslušným pro rozhodování o předběžných opatřeních nasvědčují
tomu, že nijak neprokázal, že žalobkyně věděla nebo měla vědět, že finanční prostředky, které poskytla jiným organizacím,
jsou používány k teroristickým účelům. Žalobkyně popírá, že by o této skutečnosti věděla.
Žalobkyně ve své replice dodává, že důkaz její dobré víry vyplývá rovněž ze skutečnosti, že povolila soudci příslušnému pro
rozhodování o předběžných opatřeních seznámit se s důvěrným spisem AIVD.
Pokud jde o posouzení obsažená v memorandu AIVD, žalobkyně v odpovědi na spis Nizozemského království, coby vedlejšího účastníka
řízení, upřesňuje, že okolnost, že soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních ve svých dvou rozsudcích dlouze
citoval toto memorandum, nijak neznamená, že by veškeré jeho formulace schvaloval. To platí zejména pokud jde o údajnou aktivní
roli žalobkyně a jejích vedoucích zaměstnanců při získávání finančních prostředků ve prospěch Hamásu.
Pokud jde o argument Nizozemského království, podle kterého výraz „vědomí“ znamená nejen „vědět“, ale také „mít vědět“, žalobkyně
uvádí, že není podpořen samotnými výrazy použitými zákonodárcem v čl. 1 odst. 3 písm. k) společného postoje 2001/931, ačkoli
by bylo snadné použít jinou formulaci, pokud by toto zamýšlel.
Z rozhodnutí o předběžném opatření každopádně nevyplývá, že žalobkyně „měla vědět“, že finanční prostředky, jež vyplatila,
byly použity k teroristickým účelům.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Nizozemské království, žalobkyně v tomto ohledu dodává, že z rozhodnutí o předběžném opatření
(zejména z jeho bodu 3.4) nijak nevyplývá, že soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních byl přesvědčen o tom,
že žalobkyně věděla nebo měla vědět o konečném použití těchto finančních prostředků k teroristickým účelům.
Žalobkyně dochází k závěru, že se Rada dopustila zjevně nesprávného posouzení tím, že předpokládala, že žalobkyně věděla,
že některé organizace, kterým byly poskytnuty dary, byly napojeny na Hamás a že tyto organizace dále použily tyto finanční
prostředky k páchání teroristických útoků.
Žalobkyně v každém případě zdůrazňuje, že organizace Hamás byla jako taková zahrnuta na sporný seznam [společným postojem
Rady 2003/651/SZBP ze dne 12. září 2003, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931 a zrušuje společný postoj 2003/482/SZBP
(Úř. věst. L 229, s. 42)] až ke dni 12. září 2003, tedy po přijetí rozhodnutí o předběžném opatření a dokonce po přijetí původního
opatření Společenství směřujícího ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně. Před tímto datem bylo na tento seznam zahrnuto
pouze teroristické křídlo Hamásu uvedené v příslušných aktech Rady jako „Hamas-Izz al-Din al-Qassem“ [viz zejména společný
postoj Rady 2003/482/SZBP ze dne 27. června 2003, kterým se aktualizuje společný postoj 2001/931 a zrušuje společný postoj
2003/402/SZBP (Úř. věst. L 160, s. 100)]. Žalobkyně z toho vyvozuje, že až do dne 12. září 2003 měl průměrný evropský občan,
a tedy i žalobkyně, právo mít za to, že dary poskytnuté humanitárnímu křídlu Hamásu nejsou použity k teroristickým účelům.
Rada, podporovaná Nizozemským královstvím a Komisí, tvrdí, že podle příslušných použitelných ustanovení je v projednávané
věci předložen důkaz o tom, že žalobkyně věděla, že její účast na činnostech Hamásu přispívá k trestné činnosti této skupiny.
Nizozemské království dodává, že výrazem „vědomí“ se ve smyslu týchž ustanovení rozumí nejen skutečnost „vědět“, ale také
„muset vědět“ nebo „mít vědět“.
–       Závěry Tribunálu
Jak Rada správně uvádí, nařízení č. 2580/2001 výslovně nestanoví povinnost tohoto orgánu prokázat, že dotyčná osoba „zamýšlela“
spáchat teroristický čin, účastnit se jeho spáchání nebo napomáhat jeho spáchání. Důkaz tohoto prvku úmyslu je vyžadován společným
postojem 2001/931, jehož čl. 1 odst. 3 písm. k), uplatněný vůči žalobkyni v odůvodnění, stanoví, že účast na činnostech teroristické
skupiny musí znamenat „vědomí skutečnosti, že taková účast přispěje k trestné činnosti skupiny“. Tento důkaz je tudíž vyžadován
rovněž na základě čl. 1 odst. 4 nařízení č. 2580/2001, a to vzhledem ke znění tohoto ustanovení.
Je tedy třeba ověřit, zda byl tento důkaz v projednávané věci řádně předložen.
V projednávaném případě z odůvodnění Sanctieregeling vyplývá, že tato vyhláška byla přijata, v očekávání přijetí rozhodnutí
Společenství vůči žalobkyni na základě nařízení č. 2580/2001, na základě nepřímých důkazů o převodech finančních prostředků
učiněných žalobkyní na adresu organizací, které podporují terorismus na Blízkém východě (viz rovněž rozsudek Al-Aqsa, bod
17).
Žalobkyně se proti Nizozemskému království bránila návrhem podaným soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních
zejména za účelem získání odkladu účinnosti opatření stanovených Sanctieregeling.
Mezitímním rozhodnutím o předběžném opatření soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních zejména konstatoval
a rozhodl takto:
„1. Skutkový stav
Na základě písemností ve spise a jednání, které se konalo dne 6. května 2003, se [soudce příslušný pro rozhodování o předběžných
opatřeních] opírá o následující skutkové okolnosti.
[...]
1.9. Dne 3. dubna 2003 přijal ministr zahraničních věcí [Sanctieregeling] [...].
1.10. Odůvodnění [Sanctieregeling] uvádí, že existují nepřímé důkazy o tom, že finanční prostředky jsou [žalobkyní] převáděny ve
prospěch organizací podporujících terorismus na Blízkém východě.
1.11. Dopisem ze dne 9. dubna 2003 vedoucí [AIVD] oznámil generálnímu řediteli odboru pro politické záležitosti ministerstva zahraničních
věcí následující skutečnosti:
,[...] Chtěl bych uvést následující skutečnosti s cílem potvrdit předchozí informace. Při provádění svého zákonem stanoveného
úkolu se AIVD ze spolehlivých, ale ohrožených zdrojů dozvěděla následující skutečnosti.
Organizace Al-Aqsa usazená v Nizozemsku, jež byla založena dne 24. srpna [1993] a jejíž sídlo se nachází v Heerlen, shormažďovala
v Nizozemsku peníze ve prospěch organizací napojených na Hamás na Blízkém východě. Některé z těchto organizací poskytly peníze
k páchání teroristických činností nebo k napomáhání jejich spáchání.
AIVD dospěla k závěru, že rozdíl mezi sociálními a teroristickými činnostmi Hamásu je již nadále neudržitelný. Hamás, na který
jsou napojeny uvedené organizace, které shromažďují finanční prostředky, je nutno považovat za organizační celek napomáhající
jak humanitárním, tak teroristickým činnostem, přičemž tyto činnosti se vzájemně doplňují.
Nadace Al-Aqsa udržuje nebo udržovala kontakty s organizacemi, které získávají finanční prostředky ve prospěch Hamásu. Nadace
Al-Aqsa udržuje nebo udržovala vztahy s Al-Aqsa v Německu (zakázaná v polovině roku 2002), Al-Aqsa v Dánsku (majetek zmrazen
na konci roku 2002), Al-Aqsa v Belgii, jakož i s organizacemi získávajícími finanční prostředky ve prospěch Hamásu ve Spojeném
království, Itálii, Švýcarsku, Švédsku a Francii.
Existuje mezinárodní společná akce získávání finančních prostředků ze strany organizací získávajících finanční prostředky,
včetně Al-Aqsa Nizozemsko, ve prospěch Hamásu, pod názvem Union of the Good (v arabštině Ittilaf Al-Khair). Vedoucí Union
of the Good pobývající v Kataru v minulosti schválil sebevražedné útoky z náboženských důvodů. Až do zákazu (Al-Aqsa) v Německu,
byl předseda Al-Aqsa Německo rovněž předsedou Al-Aqsa v Nizozemsku. Po zákazu organizace v Německu se člen vedení Al-Aqsa
Belgie, který byl rovněž členem nizozemského vedení, stal předsedou Al-Aqsa v Nizozemsku [...].‘
Toto úřední sdělení, doplněné základními informacemi, je základem [Sanctieregeling].
1.12. Dne 17. dubna 2003 se na žádost [žalobkyně] konal informativní rozhovor mezi vedením a poradci [žalobkyně] a zástupci ministerstva
zahraničních věcí. Při tomto rozhovoru poskytlo vedení [žalobkyně] doplňující informace o jejích činnostech. [Nizozemské království]
však na základě těchto informací opatření přijatá proti [žalobkyni] neodstranilo ani nepřehodnotilo. Pozdější žádosti podané
[žalobkyní] v tomto ohledu nebyly [Nizozemským královstvím] zohledněny.
2.     Návrh, jeho odůvodnění a obhajoba
Podstatou návrhu [Žalobkyně] je následující:
[...]
Za tímto účelem se [žalobkyně] dovolává následujících okolností.
Obvinění proti [žalobkyni] nejsou podepřena žádnou opravdu prokázanou skutečností. Úřední sdělení AIVD není dostatečným základem
pro tato obvinění. [Nizozemské království] navíc již dříve oznámilo, že není namístě přijmout opatření vůči [žalobkyni]. [Žalobkyně]
neudržuje žádný vztah s Hamásem nebo s organizacemi napojenými na Hamás. Finanční prostředky, které shromáždila, jsou použity
výlučně na sociální činnosti, což je intenzivně kontrolováno dotyčnými orgány. Před přijetím [Sanctieregeling] [Nizozemské
království] neumožnilo [žalobkyni], aby vyjádřila své stanovisko. [Žalobkyně] jednala ve vztahu k [Nizozemskému království]
poctivě a umožnila mu kontrolovat veškeré své činnosti. [Nizozemské království] nejednalo správně, když této nabídce [žalobkyně]
nevyhovělo. [Nizozemské království] tedy jednalo vůči [žalobkyni] neoprávněně. Postup [Nizozemského království] poškozuje
nenapravitelným způsobem zájmy [žalobkyně]. [Žalobkyně] již nemůže plnit své platební povinnosti (nájem, plyn, voda, elektřina,
mzdy) a musela ukončit probíhající projekty.
I kdyby byl učiněn závěr, že postup [Nizozemského království] byl v souladu s právem, je navzdory všemu protiprávní, neboť
[Nizozemské království] nepřijalo opatření k ukončení nehumánní situace, v níž se [žalobkyně] v současné době nachází.
[Nizozemské království] tím, že v médiích zveřejnilo obvinění vznesená proti [žalobkyni], poškodilo její pověst a čest. [Žalobkyně]
tedy utrpěla újmu, kterou je [Nizozemské království] povinno nahradit.
[...]
3.     Posouzení sporu
3.1. S ohledem na předložené písemnosti a diskuse na jednání je třeba uvést, že se [žalobkyně] konkrétně domáhá, aby bylo [Nizozemskému
království] zakázáno pokračovat v uplatňování [Sanctieregeling]. Je třeba posoudit, zda [Nizozemské království] přijetím a použitím
[Sanctieregeling] jednalo vůči [žalobkyni] protiprávně.
[...]
3.4. Podle ustálené judikatury Hoge Raad [der Nederlanden (Nejvyšší soud, Nizozemsko)] může soudce kvalifikovat jako neoprávněné
přijetí a uplatňování obecně závazných ustanovení (zákony v materiálním smyslu), jestliže je otázkou volného uvážení v tomto
smyslu, že dotyčný orgán nemohl důvodně přijmout dotčené ustanovení s ohledem na zájmy, které tento orgán znal nebo měl znát
v okamžiku přijetí prováděcího rozhodnutí. Podle Hoge Raad musí soudce v rámci této kontroly zachovat potřebnou zdrženlivost.
3.5. Zájem [Nizozemského království], v rámci [Sanctieregeling], spočívá obecně v boji proti teroristickým činnostem a konkrétně
v odstranění finanční podpory těchto činností. [Žalobkyně] má naopak zájem na tom, aby mohla nadále nerušeně provádět svou
činnost.
3.6. [Sanctieregeling] se zakládá na výše uvedeném úředním sdělení AIVD. Obsah tohoto sdělení se týká především skutečnosti, že
z finančních prostředků získaných [žalobkyní] v Nizozemsku mají prospěch organizace napojené na islámské (palestinské) hnutí
Hamás a že některé z těchto organizací (napojených na Hamás) poskytují finanční prostředky pro účely páchání nebo napomáhání
páchání teroristických činností Hamásu.
3.7. [Žalobkyně] rozhodně tvrdila, že neposkytuje peníze Hamásu nebo jiným organizacím napojeným na toto hnutí. Finanční prostředky,
které získává (v roce 2002 1 300 000 eur), jsou podle [žalobkyně] poskytovány institucím usazeným v Izraeli, na územích okupovaných
Izraelem a v dalších zemích (zejména v Kanadě a Austrálii), které sledují pouze sociální cíle a organizují pouze sociální
společenské činnosti. Použití získaných finančních prostředků dále probíhá v souladu s právem použitelným v těchto zemích
/ okupovaných územích a pod dohledem orgánů těchto zemí/území.
3.8. Úřední sdělení AIVD obsahuje pouze obecná prohlášení. Tato prohlášení nejsou podložena žádnými fakty. V důsledku toho ani
soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, ani [žalobkyně] nejsou schopni posoudit, zda jsou závěry uvedené
v tomto sdělení podložené údaji, které jsou výsledkem šetření; jinými slovy pravdivost tohoto úředního sdělení nemůže být
zjištěna. To je o to problematičtější, že [žalobkyně] obsah tohoto sdělení zpochybnila a své pochybnosti v mezích možností
odůvodnila.
3.9. Ačkoliv je možné úřednímu sdělení přiznat určitou logiku, [soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních] má za
to, že pokud je fungování právního subjektu ve značné míře prakticky narušeno na základě úředního sdělení, nemůže se [Nizozemské
království] spokojit s odkazem na toto sdělení, když není podloženo a [žalobkyně] jeho obsah zpochybnila s uvedením důvodů.
Argumentace [Nizozemského království], a sice že pouhý odkaz na úřední sdělení je v rámci přezkumu právní úpravy soudcem příslušným
pro rozhodování o předběžných opatřeních a s ohledem na důvěrnost zdrojů podporujících toto sdělení dostatečný, se rovněž
zamítá.
3.10. [Nizozemské království] podpůrně navrhlo přiznat výlučně [soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních] možnost
seznámit se s dotčenými údaji. [Žalobkyně] nezpochybnila tvrzení [Nizozemského království], podle něhož má posledně uvedený
zájem na zachování důvěrnosti údajů AIVD, na nichž se zakládá úřední sdělení. [Žalobkyně] souhlasila s tím, aby byl s dotčenými
důvěrnými údaji obeznámen pouze soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních.
3.11. Důvěrné obeznámení [soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních] s příslušnými písemnostmi se zdá být v rozporu
s jednou ze základních zásad soudcovského práva, a sice se zásadou kontradiktornosti. Odůvodnění (konečného) usnesení totiž
neodkazuje na údaje, s nimiž se [soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních] důvěrně seznámil, takže uvedené
odůvodnění nelze přímo kontrolovat. Je nicméně přípustné, aby byla z výše uvedené zásady z důvodů veřejného pořádku učiněna
výjimka. Tak je tomu v projednávaném případě. Je tak rovněž důležité, aby účastníci řízení souhlasili s tím, že bude učiněna
výjimka z této zásady a že toto řízení vykazuje podobnost se správním právem, v rámci něhož není neobvyklé důvěrné obeznámení
soudce se spisem (viz článek 8.29 všeobecného správního zákona).
3.12. [Nizozemské království] je v důsledku toho povinno umožnit soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních, ve
spolupráci s jeho soudním úředníkem, seznámit se důvěrně se spisem, který je základem úředního sdělení AIVD. Soudce příslušný
pro rozhodování o předběžných opatřeních má za to, že k tomuto důvěrnému seznámení by mělo dojít v krátké době [...].
4. Rozhodnutí
Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních [u]kládá [Nizozemskému království], aby jej ve lhůtě jednoho týdne
ode dne následujícího [po dni vydání tohoto usnesení] informovalo způsobem, jenž mu umožní důvěrně se seznámit v doprovodu
svého soudního úředníka se skutečnostmi obsaženými ve spise podporujícími úřední sdělení AIVD.
[...]“
Nizozemská vláda vyhověla tomuto mezitímnímu rozhodnutí a dne 21. května 2003 se soudce příslušný pro rozhodování o předběžných
opatřeních seznámil se spisem AIVD v jejích prostorách.
Rozhodnutím o předběžném opatření soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních konstatoval zejména následující
a rozhodl takto:
„[...]
2.     Skutkový stav, návrh, odůvodnění a obhajoba
Co se týče těchto skutečností, odkazuje se na [mezitímní rozhodnutí o předběžném opatření].
3.     Posouzení sporu
3.1. S ohledem na tyto úvahy uvedené v [mezitímním rozhodnutí o předběžném opatření] je třeba především odpovědět na otázku, zda
[Nizozemské království] přijetím a uplatňováním [Sanctieregeling] jednalo vůči [žalobkyni] protiprávně a zda je tedy na místě
uložit mu, aby již [Sanctieregeling] neprováděl.
3.2. Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních dospěl na základě svého šetření k závěru, že zjištění AIVD dostatečné
odůvodňují závěr (AIVD), podle kterého měly z finančních prostředků získaných [žalobkyní] v Nizozemsku prospěch organizace
napojené na islámské (palestinské) hnutí Hamás, a mohou rovněž odůvodnit závěr, že některé z těchto organizací (napojených
na Hamás) poskytují finanční prostředky pro účely páchání nebo napomáhání páchání teroristických činností Hamásu.
3.3. Soudci příslušnému pro rozhodování o předběžných opatřeních nebyla předložena žádná skutečnost umožňující dospět k závěru,
že by AIVD nesprávně provedla úkol, jenž je jí svěřen zákonem o zpravodajských a bezpečnostních službách.
3.4. [Žalobkyně] dále tvrdila, že i za předpokladu, že by [Nizozemské království] přijetím a uplatňováním [Sanctieregeling] nejednalo
ve vztahu k ní protiprávně, tkví protiprávnost předpisů [Nizozemského království] v každém případě ve skutečnosti, že [Nizozemské
království] uplatňovalo [Sanctieregeling], aniž stanovilo úpravu k ukončení situace, v níž se v současné době [žalobkyně]
nachází. Tuto argumentaci je třeba odmítnout. Je prokázáno, že [žalobkyni] vznikla, a stále vzniká škoda v důsledku jednání
[Nizozemského království]. Avšak tato škoda, a případně i pozdější škoda jsou způsobené pouze jednáním samotné [žalobkyně].
Škoda již vzniklá a ta, která ještě vznikne, jsou v plném rozsahu přičitatelné [žalobkyni].
3.5. [Žalobkyně] rovněž uvedla, že [Nizozemské království] (v osobě ministra zahraničních věcí) již dříve, a sice v říjnu 2002,
oznámilo v odpovědi na otázky položené členy druhého senátu, že považuje za zbytečné přijmout opatření vůči [žalobkyni]. [Nizozemské
království] však dostatečně věrohodně vyjádřilo – což vyplývá i z odpovědí na výše uvedené otázky položené druhým senátem
– že šetření ze strany AIVD se v tomto okamžiku nacházelo v takové fázi, že přijetí opatření vůči [žalobkyni] by nebylo odůvodněné,
avšak že po zintenzivnění šetření již nebylo přijetí takových opatření vyloučeno.
3.6. S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na otázku formulovanou v bodě 3.1 odpovědět záporně. V důsledku toho je třeba zamítnout
návrhy [žalobkyně], jejichž cílem je zakázat [Nizozemskému království], aby zmrazil veškerý její majetek, aby bránil veškerým
jejím finančním operacím a operacím v její prospěch, jakož i zakázat třetím osobám poskytnout jí přímo nebo nepřímo prostředky.
[...]
Rozhodnutí
Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních návrhy zamítá.
[...]“
S ohledem na mezitímní rozhodnutí o předběžném opatření a rozhodnutí o předběžném opatření není nutné rozhodnout, zda platí,
jak tvrdí Nizozemské království, že se soudní přezkum posouzení Rady prvku „vědomí“ vyžadovaný čl. 1 odst. 3 písm. k) společného
postoje 2001/931 musí omezit na soudní přezkum zjevného pochybení.
Rada totiž mohla, aniž by se dopustila sebemenšího nesprávného posouzení, mít s ohledem na obě dotčená rozhodnutí za to, že
žalobkyně věděla, ve smyslu uvedeného ustanovení, že její činnost získávání a poskytování finančních prostředků přispívá k trestné
činnosti teroristické skupiny, v projednávaném případě teroristické skupiny Hamás, nebo přesněji v rozhodné době jejího ozbrojeného
křídla Hamas-Izz al-Din al-Qassem.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně na základě příliš formalistického a doslovného výkladu těchto dvou rozhodnutí, skutková
zjištění a posouzení provedená soudcem příslušným pro rozhodování o předběžných opatřeních na základě memoranda AIVD a skutečností
obsažených ve spise, o které se opírá, ukazují, že soudce byl zjevně přesvědčen o tom, že žalobkyně věděla o konečném použití
svých finančních prostředků k teroristickým účelům. Některé příklady takových zjištění a posouzení, uplatněné Nizozemským
královstvím s odkazem na bod 1.11 mezitímního rozhodnutí o předběžném opatření, to implicitně, avšak nepochybně, prokazují.
Ostatně jednání před soudcem příslušným pro rozhodování o předběžných opatřeních se netýkala ani tak tohoto prvku vědomí nebo
prvku úmyslu, jako především údajných vztahů mezi žalobkyní a Hamásem. Jak tento soudce uvedl, žalobkyně v této fázi řízení
totiž „důrazně“ tvrdila, že „[neposkytovala] peníze Hamásu nebo jiným organizacím napojeným na toto hnutí“, a dokonce že „neudržovala
žádný vztah s Hamásem nebo s organizacemi napojenými na Hamás“. Tato tvrzení byla soudcem příslušným pro rozhodování o předběžných
opatřeních jednoznačně vyvrácena poté, co se seznámil se spisem podporujícím memorandum AIVD. Za těchto podmínek nebylo nutné,
aby tento soudce výslovně uvedl v bodě 3.2 rozhodnutí o předběžném opatření rozsah, v němž si žalobkyně byla situace „vědoma“.
Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních se každopádně tím, že rozhodl, že škoda již vzniklá žalobkyni v důsledku
Sanctieregeling a škoda, která ještě v budoucnu vznikne, jí jsou „v plném rozsahu přičitatelné“, nutně vyslovil pro tento
prvek „vědomí“ nezbytný pro určení odpovědnosti žalobkyně při vážení zájmů, které byl povinen provést (viz zejména bod 3.5
mezitímního rozhodnutí o předběžném opatření).
Krom toho argumentace rozvinutá žalobkyní v jejím vyjádření ke spisu Nizozemského království, coby vedlejšího účastníka řízení,
na základě údajného rozlišení, které musí být provedeno přinejmenším pro období před 12. zářím 2003 mezi humanitárním a teroristickým
křídlem Hamásu, je zcela irelevantní s ohledem na závěr soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních, podle
kterého jednak z finančních prostředků získaných žalobkyní v Nizozemsku měly prospěch organizace napojené na Hamás a jednak
některé z těchto organizací poskytly finanční prostředky pro účely páchání nebo napomáhání spáchání teroristických činností
Hamásu.
Tato argumentace, podle níž byla žalobkyně oprávněna mít v rozhodné době za to, že dary poskytnuté humanitárnímu křídlu Hamásu
nejsou použity k teroristickým účelům, je ostatně neslučitelná s argumentací, kterou žalobkyně uplatnila před soudcem příslušným
pro rozhodování o předběžných opatřeních, v jejímž rámci popřela jakoukoliv vazbu na Hamás nebo na organizace na Hamás napojené.
S ohledem na výše uvedené musí být třetí část prvního žalobního důvodu zamítnuta jako neopodstatněná.
Ke čtvrté části prvního žalobního důvodu
–       Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že účelem a cílem společného postoje 2001/931 a nařízení č. 2580/2001 je boj proti současnému a budoucímu
financování terorismu, a nikoliv proti jeho financování v minulosti. Pokud tedy nelze prokázat existenci současného nebo budoucího
rizika financování terorismu ze strany určitého subjektu, tyto akty se na ni podle jejího názoru nevztahují.
Z odůvodnění ani rozhodnutí o předběžném opatření přitom podle žalobkyně není patrná existence sebemenší současné nebo budoucí
hrozby ze strany žalobkyně, která by umožňovala dospět k závěru, že žalobkyně může být v roce 2007 stále považována za organizaci
napomáhající teroristickým činnostem. Je toho názoru, že v důsledku doby, která uplynula ode dne 3. června 2003, nemohou již
být ostatně ustanovení rozhodnutí o předběžném opatření k odůvodnění takovéhoto závěru použita.
Z odůvodnění konkrétně nijak nevyplývá, že organizace, kterým žalobkyně poskytla finanční prostředky před 3. červnem 2003,
za předpokladu, že v rozhodné době skutečně napomáhaly teroristickým činnostem, tak činí i dnes. Je dokonce možné, že tyto
organizace již neexistují. Rada samotná není schopna ověřit tyto skutečnosti, jestliže identita dotčených organizací nebyl
odhalena a jestliže neměla přístup ke spisu AIVD, na němž je rozhodnutí o předběžném opatření založeno.
Navíc nic nenasvědčuje tomu, že pokud by opatření směřující ke zmrazení jejího majetku bylo zrušeno, podporovala by žalobkyně
znovu tytéž organizace. Žalobkyně v tomto ohledu výslovně prohlašuje, že pokud jí Rada poskytne seznam organizací, které jsou
považovány za organizace financující terorismus, neposkytne jim sebemenší finanční podporu.
Na rozdíl od toho, co tvrdí Rada ve své žalobní odpovědi, žalobkyně ve své replice dodává, že Tribunál je v projednávaném
případě zcela s to přezkoumat opodstatněnost napadeného rozhodnutí z hlediska tohoto žalobního důvodu. Žalobkyně s odkazem
na kritéria pro posouzení, kterých se v tomto ohledu Rada dovolává, zdůrazňuje, že neměla a dosud nemá žádný záznam v oblasti
teroristického násilí, že Rada nemůže smysluplně předložit žádnou seriózní hypotézu, co se týče jejích budoucí úmyslů pouze
na základě dokumentů, které má k dispozici, a že jak Sanctieregeling, zrušená od roku 2003, tak rozhodnutí o předběžném opatření
velmi ztratili na relevanci
Ve svém vyjádření ke spisu vedlejšího účastníka Nizozemského království žalobkyně dále tvrdí, že posouzení Rady je zjevně
nesprávné. Žalobkyně zdůrazňuje, že samotná Rada nezná identitu organizací, které žalobkyně podporovala, a že tím spíše Radě
není známo, které z těchto organizací následně podporovaly terorismus. Rada ani neví, zda tyto organizace stále existují.
S ohledem na tuto okolnost Rada nemůže na základě jí známých písemností tvrdit, že žalobkyně může být stále považována za
subjekt napomáhající páchání teroristických činů. Rada tedy využila svůj prostor pro uvážení zjevně nesprávným způsobem.
Rada, podporovaná Nizozemským královstvím a Komisí, argumentaci žalobkyně odmítá.
–       Závěry Tribunálu
Argumentace rozvinutá žalobkyní v rámci čtvrté části prvního žalobního důvodu v podstatě odpovídá argumentaci žalobkyně v rámci
třetího žalobního důvodu ve věci, v níž byl vydán rozsudek PMOI I.
Tribunál při rozhodování o tomto třetím žalobním důvodu v rozsudku PMOI I uvedl zejména, že a) nic v dotčených ustanoveních
nařízení č. 2580/2001 a společného postoje 2001/931 nezakazuje uložení omezujících opatření namířených proti osobám nebo subjektům,
které v minulosti páchaly teroristické činy, bez ohledu na neexistenci důkazů prokazujících, že aktuálně takové činy páchají
nebo se na nich podílí, pokud to okolnosti odůvodňují (bod 107); b) uskutečnění cíle sledovaného těmito akty, tedy boje proti
hrozbám mezinárodnímu míru a bezpečnosti, které představují teroristické činy, který má základní význam pro mezinárodní společenství,
by mohlo být znemožněno, pokud by se opatření ke zmrazení finančních prostředků stanovená těmito akty mohla použít jen na
osoby, skupiny a subjekty, které aktuálně páchají teroristické činy nebo které je spáchaly velmi nedávno (bod 109); c) jelikož
uvedená opatření mají hlavně zabránit spáchání takových činů nebo jejich opakování, jsou více založena na hodnocení současné
nebo budoucí hrozby než na posouzení chování v minulosti (bod 110), a d) široká posuzovací pravomoc, kterou Rada disponuje,
pokud jde o skutečnosti, které mají být zohledněny za účelem přijetí nebo zachování opatření ke zmrazení finančních prostředků,
se vztahuje na hodnocení hrozby, kterou může i nadále představovat organizace, která v minulosti spáchala teroristické činy,
bez ohledu na přerušení této teroristické činnosti po více či méně dlouhou dobu, nebo dokonce její zdánlivé ukončení (bod
112).
V rozsudku Sison II (bod 66) Tribunál dodal, že za těchto podmínek a s ohledem na judikaturu týkající se povinnosti odůvodnit
následná rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků (viz v tomto ohledu rozsudek PMOI I, bod 82) nelze po Radě požadovat,
aby uvedla konkrétněji, jakým způsobem zmrazení finančních prostředků dotyčného konkrétním způsobem přispívá k boji proti
terorismu, nebo aby předložila důkazy směřující k prokázání toho, že by dotyčný mohl využívat v budoucnu své finanční prostředky
k páchání teroristických činů nebo k jejich napomáhání.
V projednávané věci z této judikatury vyplývá, že okolnost, že Rada odkázala výlučně na události z doby před 3. červnem 2003,
jak je konstatoval soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních, sama o sobě nestačí k tomu, aby bylo patrné,
že došlo k porušení čl. 1 odst. 1, 2 a 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 (viz v tomto smyslu
rozsudek PMOI I, bod 113).
Totéž platí pro „výslovné prohlášení“ žalobkyně, podle kterého pokud opatření směřující ke zmrazení jejího majetku bude zrušeno,
neposkytne sebemenší finanční podporu organizacím, které jí budou Radou označeny za organizace financující terorismus.
Pokud jde o otázku, zda Rada s ohledem na všechny další relevantní okolnosti (zejména dobu, která uplynula od původního rozhodnutí
o zmrazení finančních prostředků, co se stalo mezitím s organizacemi, kterým žalobkyně poskytla finanční prostředky, skutečnosti
předcházející tomuto rozhodnutí ve věci terorismu, její budoucí úmysly, zrušení Sanctieregeling a současnou relevanci rozhodnutí
o předběžném opatření) překročila meze své posuzovací pravomoci, tato otázka spadá spíše pod soudní přezkum dodržování povinností,
které Radě vyplývají z čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931. Vzhledem k tomu, že porušení těchto povinností bylo konkrétně
tvrzeno v rámci třetího žalobního důvodu, je třeba ji případně posoudit při přezkumu tohoto důvodu (viz v tomto smyslu a obdobně
rozsudek PMOI I, bod 114).
S touto výhradou musí být také čtvrtá část prvního žalobního důvodu zamítnuta jako neopodstatněná a s ní, rovněž s výhradou
formulovanou v bodě 106 výše, v plném rozsahu i první žalobní důvod.

Ke třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001
a podstatné formální náležitosti
Argumenty účastníků řízení
Podle žalobkyně, která odkazuje na čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931, čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a na zásady
uvedené Tribunálem v rozsudku OMPI, Rada neprovedla žádný přezkum vhodnosti zachování jejího zařazení na sporný seznam. Rada
tak porušila podstatnou formální náležitost.
Žalobkyně v tomto ohledu zdůrazňuje, že odůvodnění nikterak neuvádí, že Rada skutečně provedla takový přezkum přetrvávání
důvodů, jež byly použity k odůvodnění původního rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků, natož pak způsob, jakým tak učinila.
Vše nasvědčuje spíše tomu, že Rada založila napadené rozhodnutí výlučně na rozhodnutí o předběžném opatření a na Sanctieregeling.
Tyto akty přitom podle ní nepředstavují přesvědčivý a nezávislý právní základ odůvodňující následné rozhodnutí o ponechání
zmrazení finančních prostředků. Předložení dvou stejných vnitrostátních rozhodnutí při každém následném rozhodnutí o zmrazení
jejích finančních prostředků nepředstavuje podle žalobkyně důkladný a skutečný přezkum její situace ve smyslu požadovaném
Tribunálem v rozsudku OMPI.
Žalobkyně rovněž poznamenává, že již nemá žádný prostředek, aby nechala nizozemským soudem přezkoumat faktickou správnost
nebo nesprávnost obvinění vznesených AIVD v roce 2003, natož pak současné postavení organizací, kterým zaslala finanční prostředky.
Na jednání žalobkyně zejména s odkazem na bod 116 rozsudku Sison II dále tvrdila, že Sanctieregeling a rozhodnutí o předběžném
opatření nebyly do dnešního dne v Nizozemsku předmětem žádného vyšetřování nebo trestního stíhání vedených proti nim, i když
byla Sanctieregeling zrušena ihned po přijetí prvního opatření Společenství směřujícího ke zmrazení jejích finančních prostředků.
Žalobkyně z toho vyvozuje, že jednak na vnitrostátní rozhodnutí, na jehož základě Rada původně rozhodla zmrazit její finanční
prostředky, nenavazovaly žádné další kroky, a jednak že Rada nebere tuto okolnost odpovídajícím způsobem v úvahu, když ponechává
toto opatření v platnosti na časově neomezenou dobu.
Rada odmítá tvrzení žalobkyně a tvrdí, že dříve, než rozhodla o ponechání žalobkyně na sporném seznamu, provedla podrobný
meritorní přezkum s cílem zjistit, zda trvají důvody pro toto ponechání.
Rada připomíná, že otázka, zda mají být omezující opatření přijatá vůči teroristické organizaci ponechána v platnosti, je
otázka politické povahy, o které může rozhodnout pouze zákonodárce, a má za to, že k věci samé vzala v úvahu všechny relevantní
okolnosti.
Rovněž pokud jde o procesní hlediska, Rada podle svého tvrzení řádně dbala na dodržování povinností uvedených v rozsudcích
OMPI a Sison I (body 141 a 184), tedy povinností týkajících se práva na obhajobu a práva být vyslechnut. Rada byla tedy při
provádění tohoto přezkumu s vyjádřeními žalobkyně plně seznámena.
Rada v tomto ohledu s odkazem na pátý bod odůvodnění napadeného rozhodnutí a na svůj dopis ze dne 29. června 2007, kterým
bylo napadené rozhodnutí oznámeno žalobkyni, zdůrazňuje, že před tím, než rozhodla o ponechání žalobkyně na sporném seznamu,
řádně přezkoumala její vyjádření předložená dne 25. května 2007.
Za těchto okolností má Rada za to, že podle rozsudků OMPI a Sison I jí sice přísluší umožnit dotčeným předložit svá vyjádření
a tato vyjádření vzít v úvahu, není však naproti tomu povinna na tato vyjádření odpovědět. Skutečnost, že odůvodnění nebylo
změněno v porovnání s odůvodněním sděleným dne 23. dubna 2007, pouze prokazuje, že žádný z argumentů vznesených žalobkyní
v jejím vyjádření nepovažovala Rada za přesvědčivý a že neexistovala žádná nová skutečnost k doplnění.
Rada, Nizozemské království a Komise ve svých vyjádřeních v reakci na písemné otázky Tribunálu krom toho tvrdí, že podle zásad
uvedených Tribunálem v rozsudku Sison II byla Rada oprávněna zohlednit skutečnost, že rozhodnutí příslušného vnitrostátního
orgánu, na němž Rada založila své vlastní rozhodnutí o tom, že žalobkyně podléhá omezujícím opatřením, nebylo žalobkyní zpochybněno.
Nizozemské království na jednání zdůraznilo, že zrušení Sanctieregeling po přijetí původního opatření Společenství směřujícího
ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně neznamená přijetí nového postoje vnitrostátních orgánů ve vztahu k žalobkyni,
ale vychází ze snahy nizozemské vlády vyvarovat se překrývání mezi vnitrostátním opatřením a opatřením Společenství směřujícími
ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně.
Závěry Tribunálu
Jak bylo uvedeno v bodech 106 a 146 výše, do rámce tohoto žalobního důvodu, který je třeba přezkoumat, spadá i otázka, zda
rozhodnutí o předběžném opatření může stále platně sloužit za základ napadeného rozhodnutí, ke dni jeho přijetí, s ohledem
na všechny relevantní okolnosti projednávaného případu, zejména pak s ohledem na důsledky Sanctieregeling ve vnitrostátním
právu, a dále otázka, zda Rada tím, že se opírala výlučně o toto rozhodnutí, překročila meze své posuzovací pravomoci. V tomto
kontextu rovněž vyvstává otázka, zda žalobkyně měla a stále má k dispozici opravné prostředky vnitrostátního práva proti rozhodnutí
o předběžném opatření, jakož i otázka důsledků, které je třeba spojovat se skutečností, že žalobkyně těchto opravných prostředků
nevyužila.
Před přezkoumáním těchto otázek je třeba připomenout zásady, které jsou základem judikatury Tribunálu týkající se sporů v oblasti
opatření směřujících ke zmrazení finančních prostředků přijatých k boji proti terorismu, zejména rozsudků OMPI, PMOI I a PMOI
II a Sison I a Sison II (viz v tomto ohledu body 78 až 83 výše).
Tyto zásady stanoví jednak širokou posuzovací pravomoc, kterou je třeba přiznat Radě, pokud jde o skutečnosti, které mají
být zohledněny za účelem přijetí nebo zachování opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků na základě nařízení
č. 2580/2001. Tato posuzovací pravomoc se zejména týká úvah o účelnosti, na kterých jsou taková rozhodnutí založena (viz body
82 a 83 výše a citovaná judikatura), a vztahuje se na hodnocení hrozby, kterou může i nadále představovat organizace, která
v minulosti spáchala teroristické činy, bez ohledu na přerušení této teroristické činnosti po více či méně dlouhou dobu, nebo
dokonce její zdánlivé ukončení (viz bod 142 výše a citovaná judikatura).
Dále tyto zásady stanoví, že je třeba při výkonu této posuzovací pravomoci přiznat převahu prvkům vnitrostátního řízení, v rámci
něhož bylo přijato rozhodnutí příslušného orgánu uvedené v čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931, jenž je základem rozhodnutí
Společenství o zmrazení finančních prostředků
Tribunál tak opakovaně uvedl, že v případě použití čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001,
tedy ustanovení, která zavádějí specifickou formu spolupráce mezi Radou a členskými státy v rámci společného boje proti terorismu,
má zásada loajální spolupráce pro Radu za následek povinnost ponechat řešení v co nejvyšší možné míře na posouzení příslušného
vnitrostátního orgánu, přinejmenším jedná-li se o soudní orgán, zejména co se týče existence „závažných a věrohodných důkazů
nebo indicií“, na nichž je rozhodnutí tohoto orgánu založeno (viz bod 80 výše a citovaná judikatura).
Tribunál však rovněž zdůraznil, že jestliže Rada zamýšlí přijmout nebo po prověření ponechat v platnosti opatření směřující
ke zmrazení finančních prostředků podle nařízení č. 2580/2001 na základě vnitrostátního rozhodnutí o „zahájení vyšetřování
nebo trestního stíhání“ pro teroristický čin, nemůže odhlédnout od dalšího vývoje těchto šetření nebo stíhání (viz rozsudek
Sison II, bod 116 a citovaná judikatura).
Z rozsudku PMOI I (bod 146) tak vyplývá, že jelikož rozhodnutí příslušného vnitrostátního orgánu, na kterém je založeno rozhodnutí
Společenství o zmrazení finančních prostředků, může být kdykoliv předmětem soudní žaloby ve vnitrostátním právu, směřující
buď přímo proti tomuto rozhodnutí, nebo nepřímo proti jakémukoliv následnému rozhodnutí téhož vnitrostátního orgánu týkajícímu
se odmítnutí vzít je zpět nebo zrušit, může mít Rada důvodně za to, že pro účely jejího vlastního posouzení je rozhodující
okolnost, že toto usnesení zůstává platné. Tribunál měl tedy v tomtéž rozsudku (bod 147) za to, že pokud jde o zvážení skutečností
ve prospěch a v neprospěch, Rada jedná rozumně a obezřetně, když v situaci, v níž rozhodnutí příslušného vnitrostátního správního
orgánu, na kterém je založeno rozhodnutí Společenství o zmrazení finančních prostředků, může být nebo je předmětem soudní
žaloby ve vnitrostátním právu, tento orgán v zásadě odmítne zaujmout stanovisko k opodstatněnosti meritorních argumentů vznesených
dotčenou osobou na podporu takové žaloby předtím, než zná její výsledek. V opačném případě by se totiž posouzení Rady jakožto
politického a správního orgánu mohlo ohledně skutkových a právních otázek dostat do konfliktu s posouzením příslušného vnitrostátního
orgánu.
Stejně tak v rozsudku ze dne 2. září 2009, El Morabit v. Rada (T‑37/07 a T‑323/07, nezveřejněný ve Sbírce rozhodnutí, body
51 a 52), Tribunál rozhodl, že Rada jedná v souladu s čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 a nařízením č. 2580/2001,
když zakládá své rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků na odsuzujícím rozsudku za trestný čin vydaném vnitrostátním
soudem prvního stupně, aniž by čekala na výsledek odvolání, které dotyčný podal proti tomuto odsuzujícímu rozsudku.
Ve výše uvedeném rozsudku El Morabit v. Rada (bod 53) Tribunál nicméně v souladu s výše uvedenou judikaturou dodal, že i když
pouhým podáním odvolání proti odsuzujícímu rozsudku soudu prvního stupně není právo Rady zapsat na základě nařízení č. 2580/2001
a čl. 1 odst. 4 společného postoje 2001/931 odsouzenou osobu nebo subjekt na sporný seznam dotčeno, Rada je povinna po skončení
odvolacího řízení ověřit existenci důvodů pro zachování zmrazení finančních prostředků dotčeného subjektu. V projednávané
věci Tribunál uvedl (bod 54), že Rada vyvodila přímý důsledek z osvobození dotčeného subjektu v odvolacím řízení tím, že jej
vyškrtla ze sporného seznamu. Podle Tribunálu tak Rada přijala racionální výklad svých pravomocí, když se přizpůsobila vývoji
po vydání nizozemského soudního rozhodnutí.
V rozsudku Sison II (bod 116) Tribunál obdobně zvažoval možnost, že šetření policie nebo bezpečnostních složek bude ukončeno,
aniž by pokračovalo řízením před soudem, jelikož neumožnilo shromáždit dostatečné důkazy, nebo že v rámci soudního vyšetřování
došlo z týchž důvodů k zastavení vyšetřování, nebo též že rozhodnutí o zahájení stíhání vyústí v zastavení tohoto stíhání
nebo ve zproštění obžaloby v trestním řízení. Tribunál zdůraznil, že by bylo nepřípustné, aby Rada nezohlednila takové poznatky,
které jsou součástí všech relevantních údajů, jež musí být při posuzování situace vzaty v úvahu (viz bod 83 výše). Pokud by
bylo rozhodnuto jinak, byla by Radě a členským státům poskytnuta mimořádná pravomoc zmrazit s konečnou platností finanční
prostředky osoby mimo jakoukoliv soudní kontrolu a zcela nezávisle na výsledku případně probíhajících soudních řízení.
Stejné úvahy musí být použity, jestliže je vnitrostátní správní opatření směřující ke zmrazení finančních prostředků nebo
k zákazu organizace považované za teroristickou vzato zpět jeho autorem nebo zrušeno soudním rozhodnutím, jak tomu bylo ve
věci, v níž byl vydán rozsudek PMOI I.
V projednávané věci je přitom nesporné, že Sanctieregeling byla zrušena dne 3. srpna 2003, tedy téměř ihned po vstupu původního
opatření Společenství směřujícího ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně dne 28. června 2003 v platnost.
V tomto ohledu je pravdou, že napadené rozhodnutí vzbuzuje dojem, že se zakládá nikoliv na Sanctieregeling, ale pouze na rozhodnutí
o předběžném opatření (viz bod 86 výše). Avšak z důvodů uvedených v bodě 87 výše není v projednávaném případě možné zohlednit
rozhodnutí o předběžném opatření izolovaně a bez současného přihlédnutí k Sanctieregeling.
Je tedy třeba uznat, že od zrušení Sanctieregeling v nizozemském právním řádu nemůže již rozhodnutí o předběžném opatření,
které, jak bylo právě připomenuto, tvoří s touto vyhláškou neoddělitelný celek, platně sloužit za základ opatření Společenství
směřujícímu ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně.
Soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních totiž tímto rozhodnutím jednoduše odmítl předběžně pozastavit účinky
Sanctieregeling. Sanctieregeling přitom přestala definitivně vyvolávat jakýkoli právní účinek okamžikem svého zrušení. V důsledku
toho musí totéž nutně platit pro právní účinky rozhodnutí o předběžném opatření, jelikož toto rozhodnutí obsahuje pouze předběžné
posouzení, aniž by bylo dotčeno řízení, v němž bude rozhodnuto ve věci samé.
Tribunál má v tomto ohledu dále za to, že rozhodnutí o předběžném opatření nemůže vyvolávat právní účinky oddělitelné od právních
účinků Sanctieregeling výhradně pro účely provádění nařízení č. 2580/2001, tj. účinků, které by v projednávaném případě přetrvávaly
navzdory zrušení Sanctieregeling v nizozemském právu. S celkovou systematikou tohoto nařízení, která se vyznačuje převahou,
jež musí mít prvky vnitrostátního řízení při posouzení Rady, by ostatně bylo neslučitelné, aby Sanctieregeling, která již
nevyvolává žádný účinek v nizozemském právním řádu, nadále vyvolávala nepřímo a natrvalo právní účinky v právním řádu Společenství,
a to prostřednictvím rozhodnutí o předběžném opatření.
To platí tím spíše, že rozhodnutí o předběžném opatření vydané na základě návrhu žalobkyně představuje náhodnou událost ve
vztahu k Sanctieregeling. Z odůvodnění Sanctieregeling totiž vyplývá, že byla přijata „do přijetí rozhodnutí Společenství“
a že měla být zrušena „vstupem takového rozhodnutí v platnost“ (viz rovněž rozsudek Al-Aqsa, bod 17). Podle vysvětlení podaných
Nizozemským královstvím na jednání vycházelo toto zrušení výlučně ze snahy nizozemské vlády vyvarovat se překrývání mezi vnitrostátním
opatřením a opatřením Společenství směřujícími ke zmrazení finančních prostředků žalobkyně. Z toho vyplývá, že Sanctieregeling
byla v každém případě zrušena bezprostředně po přijetí původního opatření Společenství směřujícího ke zmrazení finančních
prostředků žalobkyně, bez ohledu na to, zda uvedená podala návrh na zahájení řízení o předběžném opatření nebo řízení ve věci
samé, či nikoliv.
Takový mechanismus také opomíjí celkovou systematiku nařízení č. 2580/2001, které podmiňuje přijetí opatření Společenství
směřujícího ke zmrazení finančních prostředků buď zahájením a aktivním pokračováním vnitrostátního řízení týkajícího se přímo
a v první řadě uložení preventivního nebo represivního opatření dotyčné osobě na základě boje proti terorismu a z důvodu její
účasti na něm (viz rozsudek Sison II, bod 111), nebo vydáním a vykonáním rozhodnutí o odsouzení dotyčné osoby za takové činy.
V uvedeném případě je přitom rozhodnutí o zmrazení finančních prostředků přijaté nejprve na vnitrostátní úrovni odůvodněno
„do přijetí rozhodnutí Společenství“ a opatření Společenství je odůvodněno přijetím vnitrostátního rozhodnutí, které je ihned
zrušeno. Takový mechanismus se nevyhnutelně pohybuje v bludném kruhu.
I když se nemohla nadále opírat o rozhodnutí o předběžném opatření, musela Rada vyvodit logický důsledek ze zrušení vnitrostátního
opatření směřujícího ke zmrazení finančních prostředků tím, že konstatovala, že ve vnitrostátním právu již neexistuje „základ“,
který právně dostačujícím způsobem odůvodňuje zachování rovnocenného opatření Společenství, a to bez ohledu na případné soudní
žaloby podané proti zrušenému vnitrostátnímu opatření.
Za těchto podmínek se dvojí okolnost, tedy že soudce příslušný pro rozhodování o předběžných opatřeních zamítl návrh, který
žalobkyně podala proti Sanctieregeling, a že dotyčná nepodala proti rozhodnutí o předběžném opatření odvolání ani nepodala
žalobu ve věci samé, jeví jako irelevantní pro účely posouzení legality napadeného rozhodnutí.
Za okolností projednávaného případu, vyznačujících se především zrušením Sanctieregeling, je třeba naopak uznat, že Rada při
pravidelném přezkumu na základě čl. 1 odst. 6 společného postoje 2001/931 a čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 překračuje
meze své posuzovací pravomoci, když s konečnou platností ponechává žalobkyni na sporném seznamu pouze z důvodu, že rozhodnutí
soudce příslušného pro rozhodování o předběžných opatřeních není v nizozemském soudnictví zpochybněno v soudním odvolacím
řízení o předběžném opatření nebo v soudním řízení ve věci samé, zatímco správní rozhodnutí, o pozastavení jehož účinků byl
mezitím soudce požádán, bylo jeho autorem zrušeno.
To platí tím spíše, že, jak uvedla žalobkyně na jednání, aniž tomu ostatní účastníci řízení odporovali, od zrušení Sanctieregeling
a mimo provedení napadeného rozhodnutí ve vnitrostátním právu již příslušné nizozemské orgány, správní nebo soudní, nepodnikly
žádné kroky směřující k uložení trestní nebo hospodářské sankce žalobkyni na základě boje proti terorismu a z důvodu její
účasti na něm.
Z toho vyplývá, že třetí žalobní důvod je opodstatněný.
Za těchto okolností je třeba zrušit napadené rozhodnutí, aniž je třeba zkoumat ostatní žalobní důvody a argumenty žalobkyně.
Za těchto podmínek není namístě rozhodnout o návrhu na určení protiprávnosti nařízení Rady č. 2580/2001 podaném na základě
článku 241 ES (viz v tomto smyslu rozsudek Al-Aqsa, body 66 a 67; viz rovněž rozsudek Soudního dvora ze dne 20. května 2008,
Komise v. Rada, C‑91/05, Sb. rozh. s. I‑3651, bod 111).

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Podle čl. 87 odst. 3 jednacího řádu může Tribunál rozdělit náklady řízení
mezi účastníky nebo rozhodnout, že každý z účastníků řízení ponese své náklady, pokud každý účastník měl ve věci částečně
úspěch i neúspěch, nebo pokud jsou k tomu dány výjimečné důvody. Za okolností projednávané věci, kdy Rada neměla úspěch v bodech
žaloby znějících na zrušení, které tvoří hlavní předmět sporu, a žalobkyně náhradu nákladů řízení požadovala, je důvodné Radě
uložit, aby nesla kromě vlastních nákladů řízení i veškeré náklady řízení žalobkyně.
Podle čl. 87 odst. 4 prvního pododstavce tohoto jednacího řádu členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší
účastníci, nesou vlastní náklady řízení.
Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (sedmý senát)
rozhodl takto:
1)
Rozhodnutí Rady 2007/445/ES ze dne 28. června 2007, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení (ES) č. 2580/2001 o zvláštních
omezujících opatřeních namířených proti některým osobám a subjektům s cílem bojovat proti terorismu a zrušují rozhodnutí 2006/379/ES
a 2006/1008/ES, rozhodnutí Rady 2007/868/ES ze dne 20. prosince 2007, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001
a zrušuje rozhodnutí 2007/445, rozhodnutí Rady 2008/583/ES ze dne 15. července 2008, kterým se provádí čl. 2 odst. 3 nařízení
č. 2580/2001 a zrušuje rozhodnutí 2007/868, rozhodnutí Rady 2009/62/ES ze dne 26. ledna 2009, kterým se provádí čl. 2 odst. 3
nařízení č. 2580/2001 a zrušuje rozhodnutí 2008/583, a nařízení Rady (ES) č. 501/2009 ze dne 15. června 2009, kterým se provádí
čl. 2 odst. 3 nařízení č. 2580/2001 a zrušuje rozhodnutí 2009/62, se zrušují v rozsahu, v němž se tyto akty týkají Stichting
Al‑Aqsa.
2)
Ve zbývající části se žaloba zamítá.
3)
Radě Evropské unie se ukládá nést kromě vlastních nákladů řízení i náklady řízení, které vynaložila Stichting Al‑Aqsa.
4)
Nizozemské království a Evropská komise ponesou vlastní náklady řízení.
Forwood
Papasavvas
Moavero Milanesi
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 9. září 2010.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: nizozemština.