CELEX: 62003CJ0123
Komission kirjeen kumoamista koskeva vaatimus
Kieltäytyminen maksamasta korkoa palautetulle summalle
Aikaisemman päätöksen vahvistavan päätöksen käsite
Pääoman maksaminen ilman korkoa
Se, että aikaisempi kieltäytyminen ei ollut päätösluonteinen

Komissio vaatii valituksellaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-135/02, Greencore Group
vastaan komissio, 7.1.2003 antaman sellaisen määräyksen (ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa; jäljempänä valituksenalainen
määräys) kumoamista, jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että Greencore Group plc:n komission 11.2.2002
päivättyä kirjettä vastaan nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi.

Riita-asian perustana olevat tosiseikat
EY:n perustamissopimuksen 86 artiklan mukaisesta menettelystä (IV/34.621, 35.059/F-3 – Irish Sugar plc) 14 päivänä toukokuuta
1997 tehdyllä komission päätöksellä 97/624/EY (EYVL L 258, s. 1) määrättiin Greencoren tytäryhtiön Irish Sugar plc:n maksettavaksi
8 800 000 ecun suuruinen sakko. Irish Sugar maksoi tämän sakon 22.8.1997.
Irish Sugar nosti 4.8.1997 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa kanteen tämän päätöksen kumoamiseksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin alensi tämän sakon määrän 7 883 326 euroon asiassa T-228/97, Irish Sugar vastaan komissio,
7.10.1999 annetulla tuomiolla (Kok. 1999, s. II-2969) ja hylkäsi kanteen muilta osin.
Greencoren kannekirjelmästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa (asiassa T-135/02) ilmenee, että lokakuun 1999 kuluessa
komission virkamies otti puhelimitse yhteyttä Irish Sugarin asianajajaan, joka on myös Greencoren asianajaja, sakon kumotun
osan palauttamisen valmistelemiseksi. Greencoren mukaan tämän puhelinkeskustelun aikana Irish Sugarin asianajaja otti esiin
kysymyksen palautettavalle summalle maksettavasta korosta ja kävi ilmi, että ei ollut todennäköistä, että komissio maksaisi
korkoa summalle, jonka se oli velkaa yhtiölle, koska näin ei ollut toimittu koskaan aikaisemminkaan.
Greencore myönsi myös, että sekä Irish Sugarin asianajaja että komission virkamies olivat tietoisia siitä, että kysymys siitä,
onko komission maksettava korkoa pääoman palauttamisen yhteydessä, oli tuolloin ratkaistavana ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
asiassa T‑171/99, Corus UK vastaan komissio (tuomio 10.10.2001, Kok. 2001, s. II‑2967).
Greencoren asianajaja ilmoitti Greencorelle 26.10.1999 komission virkamiehen kanssa käymästään puhelinkeskustelusta ja siitä,
että on epätodennäköistä, että komissio maksaisi korkoa, sekä edellä mainitussa asiassa Corus UK vastaan komissio nostetusta
kanteesta. Se suositteli lisäksi, että koron vaatimisesta ei luovuttaisi ja että sen maksamista sitä vastoin vaadittaisiin
nimenomaisesti.
Greencore ilmoitti komissiolle 27.10.1999 faksilla yksityiskohtaiset tiedot Irish Sugarin pankkitilistä, jolle 916 674 euron
pääoma olisi edellä mainitussa asiassa Irish Sugar vastaan komissio annetun tuomion perusteella maksettava. Silloin se myös
kysyi komissiolta seuraavaa: ”Pyydämme vahvistamaan myös, että maksatte palautetulle määrälle korkoa siitä alkavalta ajalta,
kun Irish Sugar plc on maksanut sen teille, palautuspäivään saakka. Pyydämme ilmoittamaan koron määrän.”
Komissio siirsi 4.1.2000 Irish Sugarin tilille 916 674 euron summan maksamatta mitään korkoa.
Greencore myönsi kannekirjelmässään ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa, että komission 4.1.2000 suorittama maksu oli
ainoa vastaus sen 27.10.1999 lähettämään faksiin ja että se ei myöhemmin vaatinut vastausta korkoa koskevaan kysymykseen,
vaan odotti mieluummin edellä mainitussa asiassa Corus UK vastaan komissio käytävän oikeudenkäynnin ratkaisua ennen kuin se
otti uudelleen yhteyttä komissioon tämän asian osalta.
Edellä mainitussa asiassa Corus UK vastaan komissio annetun tuomion 53 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi,
että silloin, kun tuomiossa kumotaan tai pienennetään yritykselle EY:n perustamissopimuksen kilpailusääntöjen rikkomisen vuoksi
määrättyä sakkoa, komissio on velvollinen palauttamaan paitsi perusteettomasti maksetun sakon pääoman myös tälle määrälle
kertyneen viivästyskoron.
Viitaten mainittuun tuomioon Greencore vaati 1.11.2001 päivätyllä kirjatulla kirjeellä komissiota maksamaan Irish Sugarille
154 892 euron summan, joka vastasi 7,13 prosentin korkokannan mukaista korkoa 916 674 euron pääomalle ajalta 22.8.1997–4.1.2000.
Komissio vastasi 11.2.2002 päivätyllä kirjeellä, että ”pääoman maksaminen ilman korkoa 4.1.2000 tarkoitti sitä, että komissio
kieltäytyi maksamasta korkoa” ja että koska Greencore ei ollut riitauttanut ”tätä päätöstä jättää maksamatta korkoa EY 230
artiklassa – – säädettyjen kahden kuukauden kuluessa” ja koska se oli ”[päättänyt] odottaa asiassa Corus annettavaa tuomiota
ennen kuin [se palasi] tähän asiaan”, se ei ”voi hyötyä [mainitusta] tuomiosta sen jälkeen, kun [se on] ensin hyväksynyt pääoman
maksun ilman korkoa”.

Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
Greencore nosti 25.4.2002 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jätetyllä kannekirjelmällä kanteen, jossa se
vaatii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kumoamaan 11.2.2002 päivätyn kirjeen ja velvoittamaan komission maksamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio teki erillisellä kirjelmällä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan nojalla
oikeudenkäyntiväitteen vaatien ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta toisaalta toteamaan, että kanteen tutkittavaksi ottamisen
edellytykset selvästi puuttuvat, ja toisaalta velvoittamaan Greencoren korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio kiisti kirjelmässään ensimmäiseen oikeusasteen tuomioistuimessa, että 11.2.2002 päivätty kirje olisi toimi, jota
vastaan voidaan nostaa kumoamiskanne, koska sillä ei mitenkään muutettu Greencoren oikeudellista asemaa, sillä komissio oli
jo kieltäytynyt maksamasta korkoa.
Se esitti tältä osin, että koska Greencore toimitti 27.10.1997 päivätyssä faksissaan komissiolle pankkitiliään koskevat tiedot
liikaa perityn summan palauttamista varten ja pyysi vahvistusta siitä, että korko maksetaan, muodostaa se, että pääoma maksettiin
ilman korkoa, koron myöntämättä jättämistä koskevan päätöksen, jota ei ole riitautettu EY 230 artiklassa määrätyissä määräajoissa.
Komission mukaan 11.2.2002 päivätty kirje ei ollut lainkaan päätösluonteinen, ja sillä ainoastaan ilmoitettiin Greencorelle,
että koska se ei ollut riitauttanut aikaisempaa päätöstä olla maksamatta korkoa, se oli hyväksynyt tämän päätöksen eikä voinut
palata korkoa koskevaan kysymykseen sen jälkeen, kun toinen yritys oli voittanut asiansa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
riitautettuaan komission kieltäytymisen maksamasta korkoa.
Tässä oikeudenkäynnissä valituksenalaisen määräyksen 14 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on todennut, että 11.2.2002
päivätyn kirjeen sanamuodosta ilmenee, että kirje ei ollut pelkästään ilmoitusluonteinen vaan että siinä ilmaistiin selvästi
komission kieltäytyminen maksamasta Greencoren tytäryhtiönsä puolesta vaatimaa viivästyskorkoa ja että tämä kieltäytyminen
perustellaan sillä seikalla, että Greencore olisi menettänyt oikeutensa vaatia korkoa, koska se ei ole riitauttanut asiaa
tältä osin sakon pääoman palautuksen yhteydessä 4.1.2000.
Kyseisen määräyksen 15 kohdassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin viittasi yhteisöjen tuomioistuimen asiassa 44/81, Saksa
vastaan komissio, 26.5.1982 antamaan tuomioon (Kok. 1982, s. 1855, 6 kohta) ja totesi, että tässä yhteisöjen tuomioistuin
on katsonut, että kun toimielin peruuttaa aikaisemman sitoumuksen tai kiistää tällaisen sitoumuksen olemassaolon kieltäytymällä
maksusta, se toteuttaa toimen, josta voidaan, sen oikeudelliset vaikutukset huomioon ottaen, nostaa kumoamiskanne EY 230 artiklan
nojalla. Jos kanne johtaa maksun suorittamista koskevan kieltäytymisen kumoamiseen, kantajan oikeus vahvistetaan, ja kyseisen
toimielimen on EY 233 artiklan nojalla varmistettava, että maksu, josta on lainvastaisesti kieltäydytty, suoritetaan. Lisäksi,
jos toimielin jättää vastaamatta maksuvaatimukseen, samaan tulokseen voidaan päästä EY 232 artiklaa soveltamalla.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi mainitun määräyksen 16 kohdassa, että tätä oikeuskäytäntöä sovelletaan asiassa
kyseessä olevan kaltaisessa tapauksessa, jossa komissio on kieltäytymällä maksusta kiistänyt sillä perustamissopimuksen määräyksen
perusteella olevan velvoitteen olemassaolon.
Se hylkäsi siis perusteettomana komission esittämän oikeudenkäyntiväitteen ja määräsi, että oikeudenkäyntiä on jatkettava.

Asianosaisten vaatimukset yhteisöjen tuomioistuimessa
Valituksellaan komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
–        kumoaa valituksenalaisen määräyksen ja toteaa, että kanne on jätettävä tutkimatta
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että yhteisöjen tuomioistuimessa.
Greencore on jättänyt yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon vastauskirjelmän, jossa se vaatii, että valitus hylätään ja komissio
velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Valitus

Asianosaisten oikeudelliset perusteet ja lausumat
Komissio esittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on rikkonut EY 230 artiklaa, koska se on katsonut, että kumoamiskanne
sellaista toimea vastaan, joka ei voi olla tällaisen kanteen kohteena, voidaan ottaa tutkittavaksi.
Tältä osin komissio esittää viitaten yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön, jonka mukaan kirje, jolla ainoastaan vahvistetaan
alkuperäinen päätös, ei ole päätös, jota vastaan voidaan nostaa kumoamiskanne, koska sillä ei muuteta selvästi sen vastaanottajan
oikeusasemaa (ks. mm. asia C‑199/91, Foyer culturel du Sart-Tilman, tuomio 25.5.1993, Kok. 1993, s. I‑2667, 23 kohta), että
mainittua oikeuskäytäntöä sovelletaan 11.2.2002 päivättyyn kirjeeseen, jossa asiaa ei tutkita uudelleen pääasian osalta ja
jossa ei ole mitään seikkaa, joka saattaisi muuttaa olennaisesti Greencoren oikeudellista asemaa.
Komissio väittää, että alkuperäinen päätös, jolla hylättiin Greencoren koron maksamista koskeva vaatimus, muodostuu siitä
tosiseikasta, että se maksoi Greencoren tytäryhtiölle ainoastaan pääoman, eikä ottanut kantaa koron maksamiseen.
Komission mukaan Greencoren olisi pitänyt nostaa kumoamiskanne koron maksamista koskevaa kieltäytymistä vastaan heti silloin,
kun komissio maksoi takaisin pelkän pääoman, kuten muut yritykset ovat tehneet. Sen sijaan Greencore on mieluummin odottanut
edellä mainitun asian Corus UK vastaan komissio ratkaisua ja päättänyt toimia ainoastaan, jos Corus UK:lle myönnettäisiin
oikeus korkoon.
Lisäksi komissio esittää, että jos Greencore katsoi, että pääoman maksaminen ilman korkoa ei ollut päätös kieltäytyä myöntämästä
korkoa, sen olisi pitänyt EY 232 artiklan mukaisen laiminlyöntikannetta koskevan menettelyn mukaisesti kehottaa komissiota
tekemään ratkaisu kohtuullisen ajan kuluessa. Kuten Greencoren kannekirjelmästä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
kuitenkin ilmenee, se on päättänyt olla käyttämättä tällaista kannetta.
Lopuksi komissio katsoo, että edellä mainittua asiaa Saksa vastaan komissio ei voida käyttää ennakkotapauksena oikeudenkäyntiväitteen
hylkäämiseksi ja että tätä oikeuskäytäntöä on joka tapauksessa sovellettu virheellisesti.
Greencore esittää ensiksi, että komission väite, jonka mukaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi rikkonut EY 230
artiklaa ottaessaan tutkittavaksi sellaista toimea, joka ei ole kannekelpoinen, vastaan nostetun kumoamiskanteen, on hylättävä
ilman, että olisi edes tarpeen tutkia oikeuskäytäntöä, johon se perustuu.
Tältä osin Greencore väittää lähinnä, että väittämällä edelleen, että 11.2.2002 päivätty kirje on ainoastaan ilmoitusluonteinen
kirje, komissio ei ota huomioon sitä seikkaa, että valituksenalaisessa määräyksessä tältä väitteeltä on poistettu sen tosiseikkoja
koskeva perusta. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei sen mukaan ole hyväksynyt lähtökohtaa, jonka mukaan koron maksamatta
jättäminen on päätös, josta ainoastaan muistutetaan mainitussa kirjeessä. Mainittu tuomioistuin on sen mukaan todennut valituksenalaisen
määräyksen 14 kohdassa, että 11.2.2002 päivätyssä kirjeessä ilmaistaan selvästi kieltäytyminen maksamasta Greencoren tytäryhtiönsä
puolesta vaatimaa viivästyskorkoa. Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole sen mukaan havainnut mitään aikaisempaa
kieltäytymistä koskevaa seikkaa.
Greencore huomauttaa, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen suorittama tosiseikkojen arviointi ei ole oikeuskysymys,
johon sellaisenaan kohdistuisi yhteisöjen tuomioistuimen valvonta.
Toiseksi Greencoren mukaan ei ole mitään yhteisön sääntöä, jonka mukaan toimielimen vaitiolo vastaisi kielteistä päätöstä,
ellei tätä ole nimenomaisesti ilmoitettu. Komission vaitiolo silloin, kun Greencore vaati 27.10.1999 päivätyllä faksilla nimenomaisesti
vahvistusta siitä, että korko maksettaisiin, ei siis voi sen mukaan olla päätös, jolla kieltäydytään maksamasta korkoa.
Kolmanneksi Greencore katsoo, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen määräyksen 15 kohdassa perustellusti
nojautunut edellä mainitussa asiassa Saksa vastaan komissio annettuun tuomioon ratkaistakseen sen, onko 11.2.2002 päivätty
kirje kannekelpoinen toimi, ja että se on katsonut, ettei se, että toimielin kiistää aikaisemman sitoumuksen olemassaolon,
eroa oikeudellisesti siitä, että se kiistää sillä perustamissopimuksen nojalla olevan velvoitteen.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vaikka – kuten Greencore esittää – yhteisöjen tuomioistuimella ei ole toimivaltaa valvoa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
suorittamaa tosiseikkojen arviointia, se voi EY 225 artiklan perusteella harjoittaa näiden tosiseikkojen oikeudelliseen luokitteluun
ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen sen pohjalta tekemiin oikeudellisiin päätelmiin kohdistuvaa valvontaa (ks. vastaavasti
asia C‑136/92 P, komissio v. Brazzelli Lualdi ym., tuomio 1.6.1994, Kok. 1994, s. I‑1981, 49 kohta ja asia C‑7/95 P, Deere
v. komissio, tuomio 28.5.1998, Kok. 1998, s. I‑3111, 21 kohta).
Tässä tapauksessa komissio kuitenkin moittii ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on luokitellut väärin
11.2.2002 päivätyn kirjeen toimeksi, joka voidaan riitauttaa kumoamiskanteella, katsoessaan, että tässä kirjeessä ilmaistaan
selvästi tämän toimielimen kieltäytyminen maksamasta vaadittua viivästyskorkoa.
Kuten komissio kuitenkin tähdentää, mainitun kirjeen oikea oikeudellinen luokitteleminen edellyttää, että ensin määritellään,
miten se, että komissio maksoi 4.1.2000 pääoman ilman korkoa, on luokiteltava.
Jos näet, kuten komissio esittää, pääoman maksaminen ilman korkoa on luokiteltava implisiittiseksi kieltäytymiseksi maksamasta
mainittua korkoa, tästä seikasta saattaisi seurata, että 11.2.2002 päivätty kirje olisi luokiteltava toimeksi, jossa pelkästään
vahvistetaan aikaisempi päätös, jota ei ole riitautettu määräajassa. Tässä tapauksessa yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännön
mukaan tämä kirje ei kelpaisi kumoamiskanteen kohteeksi (ks. vastaavasti asia C‑480/93 P, Zunis Holding ym. v. komissio, tuomio
11.1.1996, Kok. 1996, s. I‑1, 14 kohta).
On kuitenkin todettava, että tutkiessaan sitä, voidaanko Greencoren kanne ottaa tutkittavaksi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
ei ole lainkaan tutkinut komission esittämää oikeudellista perustetta, sillä se ei ole tutkinut, muodostaako pääoman maksaminen
ilman korkoa sellaisen implisiittisen kieltäytymisen maksamasta mainittua korkoa, joka voidaan luokitella päätökseksi, joka
voidaan riitauttaa EY 230 artiklan perusteella.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, jonka perusteella valituksenalainen määräys voidaan
kumota, koska se ei ole tutkinut tätä perustetta.
Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaisesti yhteisöjen tuomioistuin kumoaa ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen päätöksen, jos muutoksenhaku todetaan aiheelliseksi. Yhteisöjen tuomioistuin voi tällöin joko
ratkaista asian lopullisesti itse, jos asia on ratkaisukelpoinen, tai palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
ratkaistavaksi.
Yhteisöjen tuomioistuin katsoo käsiteltävänä olevassa asiassa, että sillä on tiedossaan kaikki tarpeelliset seikat, jotta
se voi itse antaa oikeudenkäyntiväitettä koskevan lopullisen ratkaisun.
On aluksi huomattava, että EY 230 artiklassa tarkoitettuja, kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia tai päätöksiä ovat
sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa
selvästi (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑68/94 ja C‑30/95, Ranska ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok. 1998, s. I‑1375, 62
kohta ja asia 60/81, IMB v. komissio, tuomio 11.11.1981, Kok. 1981, s. 2639, Kok. Ep. VI, s. 231, 9 kohta).
Sitten on todettava, että pelkkä toimielimen vaitiolo ei voi lähtökohtaisesti muodostaa implisiittistä hylkäävää päätöstä,
ellei tällaisesta vaikutuksesta määrätä tai säädetä nimenomaisesti yhteisön oikeuden määräyksessä tai säännöksessä. Sulkematta
pois sitä mahdollisuutta, että tietyissä erityisissä olosuhteissa tätä periaatetta voitaisiin jättää soveltamatta siten, että
toimielimen vaitiolon tai toimettomuuden voitaisiin poikkeuksellisesti katsoa vastaavan implisiittistä kielteistä päätöstä,
yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että tässä tapauksessa se, että komissio maksoi ainoastaan pääoman ottamatta nimenomaista
kantaa koron maksamista koskevaan vaatimukseen, ei muodosta implisiittistä päätöstä, jolla tämä vaatimus hylätään. Tässä tapauksessa
tällaisiin poikkeuksellisiin olosuhteisiin ei näet ole vedottu eikä niitä ole ilmennyt.
Lopuksi sillä, että Greencore ei ole käyttänyt EY 232 artiklassa määrättyä menettelyä pakottaakseen komission maksamaan korkoa,
ei ole merkitystä kumoamiskanteen, jonka se on nostanut sen jälkeen kun asiassa Corus UK vastaan komissio annettu tuomio on
julistettu, tutkittavaksi ottamisen kannalta.
Sikäli kuin yhteisöjen tuomioistuin on hylännyt komission esittämän oikeudellisen perusteen, jonka mukaan 11.2.2002 päivätty
kirje oli ainoastaan aikaisemmin tehdyn implisiittisen päätöksen vahvistus, on todettava, että tämä kirje, jolla kielletään
Greencoren oikeus vaatia korkoa takaisin maksetulle summalle, sisältää kieltäytymisen maksamasta korkoa ja muodostaa näin
ollen EY 230 artiklassa tarkoitetun kannekelpoisen toimen.
Niinpä komission tekemä oikeudenkäyntiväite on hylättävä perusteettomana.
Näin ollen on ensin kumottava valituksenalainen määräys ja sitten hylättävä yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan
ensimmäisen kohdan nojalla perusteettomana komission tekemä oikeudenkäyntiväite.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kumotaan Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑135/02, Greencore Group vastaan komissio, 7.1.2003
antama määräys.
2)
Euroopan yhteisöjen komission esittämä oikeudenkäyntiväite hylätään.
3)
Oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.