CELEX: 62008CJ0243
Direktiiv 93/13/EMÜ
Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes
Ebaõiglase lepingutingimuse õiguslikud tagajärjed
Siseriikliku kohtu pädevus ja kohustus uurida, kas kohtualluvuse tingimus on ebaõiglane
Hindamiskriteeriumid

Eelotsusetaotlus puudutab seda, kuidas tõlgendada nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
EÜT L 95, lk 29
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 288; edaspidi „direktiiv”).
Taotlus esitati ettevõtja Pannon GSM Zrt. (edaspidi „Pannon”) ja E. Sustikné Győrfi vahelises kohtuvaidluses seoses samade poolte vahel sõlmitud telefoniteenuse lepingu täitmisega.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Direktiivi artikli 1 lõike 1 kohaselt on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.
Direktiivi artikkel 3 sätestab:
„1.   Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.
2.   Tingimust ei loeta kunagi eraldi kokkulepituks, kui see on eelnevalt koostatud ning tarbija ei ole seetõttu saanud tingimust sisuliselt mõjutada, eriti eelnevalt koostatud tüüplepingute puhul.
[…]
3.   Lisa sisaldab soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks.”
Lisa punkti 1 alapunktis q nimetatakse lepingutingimusi, mille eesmärk või tagajärg on:
„jätta tarbija ilma õigusest võtta õiguslikke meetmeid või kasutada mis tahes muud õiguskaitsevahendit või tarbija kõnealust õigust piirata […]”.
Direktiivi artikli 4 lõige 1 näeb ette:
„Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub.”
Direktiivi artikli 6 lõike 1 kohaselt:
„Liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on […] tarbijaga sõlminud, ei ole [siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel] tarbijale siduvad ning leping on kõnealustel tingimustel lepinguosalistele jätkuvalt siduv ainult juhul, kui seda on võimalik jätkata nii, et see sisaldab ebaõiglasi tingimusi.”
[Tsitaati on parandatud Euroopa Kohtus, kuna direktiivi eestikeelne tõlge on ebatäpne.]
Direktiivi artikli 7 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et tarbijate ja konkurentide huvides oleksid olemas piisavad ja tõhusad vahendid, et lõpetada ebaõiglaste tingimuste seadmine lepingutes, mis müüjad või teenuste osutajad tarbijatega sõlmivad.
2.   Lõikes 1 nimetatud vahendite hulka kuuluvad sätted, mille kohaselt isikud ja organisatsioonid, kellel on liikmesriigi õiguse alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, võivad kooskõlas siseriikliku õigusega pöörduda kohtute või pädevate haldusasutuste poole, kes otsustavad üldiseks kasutamiseks mõeldud lepingutingimuste ebaõigluse üle ning võivad kohaldada asjakohaseid ja tõhusaid vahendeid, et lõpetada selliste tingimuste jätkuv kasutamine.”
Siseriiklikud õigusnormid
Põhikohtuasja aluseks olnud asjaolude asetleidmise ajal olid kohaldatavad tsiviilseadustik, 1997. aasta seadusega CXLIX (
Magyar Közlöny
1997/115; edaspidi „tsiviilseadustik”) muudetud redaktsioonis ning valitsuse määrus nr 18/1999 ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (
Magyar Közlöny
1998/8), põhikohtuasja toimumise ajal kehtinud redaktsioonis.
Vastavalt tsiviilseadustiku artikli 209 lõikele 1 võib lepingu pool vaidlustada ebaõiglasena kõiki lepingu tüüptingimusi. Sama seadustiku artikli 209 B lõike 4 kohaselt määratakse tarbijalepingutes ebaõiglasena käsitletavad tingimused erisätetega. Tsiviilseadustiku artikli 235 lõike 1 kohaselt kaotab vaidlusalune leping kehtiva vastuväite tõttu oma õigusliku jõu tema sõlmimise ajahetkest. Tsiviilseadustiku artikli 236 lõike 1 järgi tuleb vastuväide esitada teisele lepingu poolele kirjalikult ühe aasta jooksul.
Valitsuse määrus nr 18/1999 (põhikohtuasja toimumise ajal kehtinud redaktsioonis) liigitab lepingutingimused kahte kategooriasse. Esimesse kategooriasse kuuluvate lepingutingimuste kasutamine on tarbijalepingutes keelatud ja kasutamise tagajärjeks on nende tingimuste tühisus. Teise kategooriasse kuuluvaid tingimusi peetakse ebaõiglaseks seni, kuni tõendatakse vastupidist; sellist lepingutingimust kasutanud lepingu pool võib selle eelduse ümber lükata.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
E. Sustikné Győrfi sõlmis 12. detsembril 2004 Pannoniga sideteenuse lepingu mobiiltelefoniteenuse osutamiseks. Leping sõlmiti Pannoni poolt välja töötatud lepingudokumendi alusel, milles viimane oli kindlaks määranud, et lepingut allkirjastades on E. Sustikné Győrfi tutvunud kasutuskorraga, aru saanud lepingu lahutamatuks osaks olevatest tüüptingimustest ning nõustunud nende sisuga.
Kasutuskorra kohaselt määravad põhikohtuasja pooled, et kõigi sideteenuse lepingust tulenevate või sellega seotud vaidluste lahendamine allub Pannoni asukohajärgsele kohtule. Selle kohtualluvuse tingimuse suhtes poolte vahel läbirääkimisi ei toimunud.
Kuna E. Sustikné Győrfi ei täitnud oma lepingulisi kohustusi, esitas Pannon nimetatud kohtualluvuse tingimusele tuginedes maksekäsu kiirmenetluse avalduse Budaörsi Városi Bíróságile, kohtule, mille tööpiirkonnas asub Pannoni registrijärgne asukoht.
Nimetatud kohus rahuldas Pannoni avalduse ja tegi makseettepaneku. E. Sustikné Győrfi esitas ettenähtud tähtajaks vastuväite, edasi muutus kohtumenetlus seega võistlevaks.
Asja arutanud kohus märkis, et E. Sustikné Győrfi elukoht ei ole tema tööpiirkonnas. Ta tõdes, et töövõimetuspensioni saava E. Sustikné Győrfi alaline elukoht on Békési maakonnas asuv Dombegyház, mis on Budaörsist 275 kilomeetri kaugusel, ja täpsustas, et transpordivõimalused Budaörsi ning Dombegyházi vahel on väga piiratud rongi- või bussi otseliini puudumise tõttu.
Budaörsi Városi Bíróság märkis, et asjas kohaldatavad menetlusnormid näevad ette, et asja lahendamine peaks alluma kohtule, mille tööpiirkonnas on E. Sustikné Győrfi elukoht, see tähendab Battonyai Városí Bíróságile (Battonya linnakohus).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitas, et tsiviilkohtumenetluse seadustik näeb ette, et kohus peab arutlusel olevas valdkonnas lahendama omal algatusel kohtualluvuse küsimuse. Kuna tegemist ei ole juhtumiga, mil vaidluse lahendamine allub üksnes kõnesolevale kohtule, ei ole kohtualluvuse küsimust võimalik tõstatada pärast seda, kui kostja on esitanud esmased kohtuasja sisu puudutavad vastuväited. Asja menetlev kohus saab kontrollida kohtuasja tema alluvusse kuulumise tõendamiseks esitatud asjaolude õigsust vaid juhul, kui viimased on vastuolus ilmselgete või kohtule ametlikult teadaolevate asjaoludega, ebatõenäolised või on kohtuasja teine pool need vaidlustanud.
Neil tingimustel otsustas Budaörsi Városi Bíróság, kellel tekkis kahtlus vaidlusaluse lepingu tüüptingimustes sisalduva kohtualluvuse tingimuse võimaliku ebaõigluse osas, menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [93/13] artikli 6 lõiget 1 – mille kohaselt liikmesriigid sätestavad, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuse osutaja on tarbijaga sõlminud, ei ole tarbijale siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel siduvad – saab tõlgendada nii, et müüja või teenuse osutaja kohaldatud ebaõiglase lepingutingimuse mittesiduvus tarbija suhtes ei ole automaatne, vaid eeldab, et tarbija vaidlustab ebaõiglase tingimuse tulemuslikult sellekohase nõudega?
2.
Kas direktiivis [93/13] tagatud tarbijakaitse nõuab, et siseriiklik kohus teeks omal algatusel – sealhulgas juhul, kui ei ole esitatud sellekohast nõuet ehk ei ole vaidlustatud lepingutingimust selle ebaõiglasele olemusele tuginedes, ja sõltumata menetluse liigist (hagimenetlus või hagita menetlus) – otsuse vaidlusaluse lepingutingimuse ebaõiglase olemuse kohta ning uuriks järelikult selle kontrollimisel, kas vaidlus talle allub, omal algatusel müüja või teenuste osutaja kohaldatud tingimust?
3.
Juhul kui vastus teisele küsimusele on jaatav, siis milliseid asjaolusid peab siseriiklik kohus selle kontrolli käigus arvesse võtma ja hindama?”
Eelotsuse küsimused
Esimene küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas direktiivi artikli 6 lõiget 1, mille kohaselt ei ole tarbijale siduvad ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on temaga sõlminud, tuleb tõlgendada nii, et siduvus on välistatud üksnes juhul, kui tarbija on sellise tingimuse tulemuslikult vaidlustanud.
Esitatud küsimusele vastamiseks tuleb sissejuhatuseks meenutada, et direktiivi artikli 6 lõikega 1 liikmesriikidele pandud kohustuse eesmärk on anda kodanikele tarbijatena teatud õigus ja määratleda direktiiviga taotletav eesmärk (vt 10. mai 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-144/99: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 2001, lk I-3541
, punkt 18, ja 7. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-478/99: komisjon
vs.
Rootsi, EKL 2002, lk I-4147
, punktid 16 ja 18).
Direktiiviga loodud tarbijakaitsesüsteem põhineb ideel, et tarbija on müüja või teenuste osutajaga võrreldes nõrgemal positsioonil nii läbirääkimisvõimaluste kui ka teavitatuse taseme mõttes, mistõttu peab tarbija nõustuma müüja või teenuste osutaja eelnevalt koostatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu (27. juuni 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-240/98–C-244/98: Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores, EKL 2000, lk I-4941
, punkt 25).
Euroopa Kohus on ka sama otsuse punktis 26 leidnud, et direktiivi artiklis 6 seatud eesmärki ei saaks saavutada, kui tarbijad oleksid kohustatud ise nimetatud lepingutingimuse ebaõiglasele olemusele tuginema ning kui tõhus tarbijakaitse oleks võimalik tagada vaid juhul, kui siseriiklikule kohtule antaks pädevus niisugust lepingutingimust omal algatusel hinnata.
Selles osas tuleb rõhutada, et kui siseriiklikule kohtule tuleks anda selline pädevus, on välistatud direktiivi artikli 6 lõike 1 tõlgendus, mille kohaselt ei ole ebaõiglane lepingutingimus tarbijale siduv üksnes juhul, kui tarbija on esitanud selles osas sõnaselge nõude. Niisugune tõlgendus välistaks nimelt siseriikliku kohtu võimaluse hinnata lepingutingimuse ebaõiglust omal algatusel, talle esitatud nõude vastuvõetavuse üle otsustamise raames ja ilma tarbija sellekohase sõnaselge nõudeta.
Ebaõiglase tingimuse õiguslike tagajärgede osas on Euroopa Kohus täpsustanud oma 26. oktoobri 2006. aasta otsuses kohtuasjas
C-168/05: Mostaza Claro (EKL 2006, lk I-10421
, punkt 36), et tarbijakaitse olulisus sundis ühenduse seadusandjat sätestama direktiivi artikli 6 lõikes 1, et ebaõiglased tingimused lepingus, mille müüja või teenuste osutaja on tarbijaga sõlminud, „ei ole tarbijale […] siduvad”. Euroopa Kohus rõhutas, et see on imperatiivne säte, mille eesmärk on ühe lepingupoole nõrgemat seisundit arvesse võttes asendada lepingupartnerite õiguste ja kohustuste vaheline formaalne tasakaal tegeliku tasakaaluga, mis taastab nendevahelise võrdsuse.
Euroopa Kohus lisas sama kohtuotsuse punktis 37, et direktiiv, mille eesmärk on tugevdada tarbijakaitset, kujutab endast EÜ artikli 3 lõike 1 alapunkti t kohaselt meedet, mis on asendamatu Euroopa Ühendusele usaldatud ülesannete saavutamiseks, täpsemalt – elatustaseme ja elukvaliteedi tõstmiseks kogu ühenduse territooriumil.
Järelikult ei saa direktiivi artikli 6 lõikes 1 esitatud väljendit „siseriiklikes õigusaktides sätestatud tingimustel” mõista nii, et see lubab liikmesriikidel seada ebaõiglase tingimuse mittesiduvuse sõltuvusse esimeses eelotsuse küsimuses nimetatud tingimusest.
Seega tuleb vastata esimesele küsimusele, et direktiivi artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ebaõiglane lepingutingimus ei ole tarbijale siduv, mistõttu ei ole tal ka vaja seda tingimust siduvuse välistamiseks eelnevalt tulemuslikult vaidlustada.
Teine küsimus
Selle küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus Euroopa Kohtult nende kohustuste kohta, mis tulenevad siseriiklikule kohtule direktiivi sätetest, soovides teada, kas viimane peab selle kontrollimisel, kas vaidlus talle allub ja sõltumata kaebuse liigist, otsustama omal algatusel lepingutingimuse ebaõiglase olemuse üle.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on oma 21. novembri 2002. aasta otsuses kohtuasjas
C-473/00: Cofidis (EKL 2002, lk I-10875
, punkt 34) rõhutanud, et kaitse, mille direktiiv tarbijatele tagab, hõlmab juhtumeid, kus tarbija, kes on sõlminud ebaõiglast tingimust sisaldava lepingu müüja või teenuste osutajaga, hoidub viitamast selle lepingutingimuse ebaõiglasele olemusele, kuna ta ei ole teadlik oma õigustest või ta kardab neid kasutada tekkida võivate kohtukulude tõttu.
Samuti tuleb märkida, et Euroopa Kohus on leidnud eespool viidatud kohtuotsuse Mostaza Claro punktis 38, et avaliku huvi olemus ja olulisus, millele direktiiviga tagatav tarbijakaitse tugineb, õigustab lisaks seda, et siseriiklik kohus võib omal algatusel hinnata lepingutingimuse ebaõiglast iseloomu ja sel moel tasandada tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahelist ebavõrdsust.
Asja menetlev kohus peab seega tagama direktiiviga sätestatud kaitse kasuliku mõju. Ühenduse õigusega siseriiklikule kohtule selles valdkonnas antud roll ei piirdu seega pelgalt võimalusega otsustada lepingutingimuse võimaliku ebaõiglase olemuse üle, vaid see hõlmab ka kohustust kontrollida seda küsimust omal algatusel kohe, kui kõnealuse kohtu käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud, ning seda ka juhtudel, mil see kohus kontrollib, kas vaidlus talle allub.
Selle kohustuse täitmisel ei saa siseriiklik kohus siiski jätta direktiivi alusel vaidlusalust tingimust kohaldamata, kui tarbija otsustab pärast seda, kui kohus on vastavat küsimust selgitanud, mitte tugineda lepingutingimuse ebaõiglusele ning mittesiduvusele.
Neil asjaoludel ei saa selle kohtumenetluse eritunnused, mille kohaselt müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahelist vaidlust siseriikliku õiguse raames menetletakse, mõjutada tarbijale direktiivi sätetega antud õiguskaitset.
Seega tuleb teisele küsimusele vastata, et siseriiklik kohus peab omal algatusel kontrollima lepingutingimuse ebaõiglast olemust kohe, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Kui selline tingimus on tema hinnangul ebaõiglane, jätab ta selle kohaldamata, välja arvatud juhul, kui tarbija seda kohaldamata jätmist vastustab. See kohustus kehtib siseriiklikule kohtule ka selle kontrollimisel, kas vaidlus talle allub.
Kolmas küsimus
Selle küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada juhiseid asjaolude kohta, milliseid siseriiklik kohus peab arvestama lepingutingimuse võimaliku ebaõiglase olemuse üle otsustamisel.
Sellele küsimusele vastamiseks tuleb märkida, et direktiivi artikkel 3 määratleb heausksusele ning poolte õiguste ja kohustuste olulisele tasakaalustamatusele viidates vaid abstraktselt elemendid, mis muudavad olemuselt ebaõiglaseks lepingutingimuse, mille osas ei ole eraldi kokku lepitud (1. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-237/02: Freiburger Kommunalbauten, EKL 2004, lk I-3403
, punkt 19).
Lisa, millele viitab direktiivi artikli 3 lõige 3, sisaldab üksnes soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglaseks (eespool viidatud kohtuotsus Freiburger Kommunalbauten, punkt 20).
Lisaks võetakse direktiivi artikli 4 kohaselt lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele.
Siiski, mis puudutab põhikohtuasjas vaidluse all olevat tingimust, tuleb meenutada, et eespool viidatud kohtuotsuse Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores punktides 21–24 otsustas Euroopa Kohus, et direktiivi mõttes tarbija ning müüja või teenuste osutaja vahel sõlmitud lepingus sisalduv tingimus, mille on eelnevalt koostanud müüja või teenuste osutaja, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ning mille sisuks on määrata kõikide lepingust tulenevate vaidluste allumine kohtule, mille tööpiirkonnas asub müüja või teenuste osutaja registrijärgne asukoht, täidab kõik kriteeriumid, et seda saaks pidada direktiivi tähenduses ebaõiglaseks tingimuseks.
Nimelt on Euroopa Kohus rõhutanud eespool viidatud kohtuotsuse Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores punktis 22, et niisugune tingimus sunnib tarbijat tunnustama vaidluse allumist üksnes kohtule, mis võib asuda tema enda elukohast kaugel, mis omakorda raskendab tarbija ilmumist kohtusse. Väiksemaid summasid puudutavates asjades võivad kohtusse ilmumisega kaasnevad kulud mõjuda piiranguna, sundides tarbijat loobuma kohtusse pöördumisest ja oma õiguste kaitsest. Euroopa Kohus märkis nimetatud otsuse punktis 22 kokkuvõtvalt, et selline tingimus kuulub järelikult direktiivi lisa punkti 1 alapunktis q nimetatud tingimuste kategooriasse, mille eesmärk või tagajärg on jätta tarbija ilma või piirata tema õigust võtta õiguslikke meetmeid.
Ehkki vastab tõele, et Euroopa Kohus on talle EÜ artikliga 234 antud pädevuse teostamisel tõlgendanud eespool viidatud kohtuotsuse Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores punktis 22 üldisi kriteeriume, mida ühenduse seadusandja kasutab mõiste „ebaõiglane tingimus” määratlemisel, ei saa ta siiski teha otsust nende üldiste kriteeriumide kohaldamise kohta konkreetse tingimuse suhtes, sest selleks on vaja analüüsida asjaomase kohtuasja asjaolusid (vt eespool viidatud kohtuotsus Freiburger Kommunalbauten, punkt 22).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab eeltoodut arvesse võttes hindama, kas lepingutingimust saab kvalifitseerida ebaõiglasena direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Neil asjaoludel tuleb kolmandale küsimusele vastata, et on siseriikliku kohtu hinnata, kas niisuguse lepingutingimuse puhul, mis on vaidluse ese põhikohtuasjas, on täidetud kriteeriumid, mis annavad aluse kvalifitseerida selle tingimuse ebaõiglasena direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Seejuures peab siseriiklik kohus arvestama asjaoluga, et ebaõiglasena võib käsitada tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahel sõlmitud lepingus sisalduvat tingimust, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja mis määrab vaidluse allumise üksnes kohtule, mille tööpiirkonnas asub müüja või teenuste osutaja registrijärgne asukoht.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes artikli 6 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ebaõiglane lepingutingimus ei ole tarbijale siduv, mistõttu ei ole tal ka vaja seda tingimust siduvuse välistamiseks eelnevalt tulemuslikult vaidlustada.

2.
Siseriiklik kohus peab omal algatusel kontrollima lepingutingimuse ebaõiglast olemust kohe, kui tema käsutuses on selleks vajalikud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Kui selline tingimus on tema hinnangul ebaõiglane, jätab ta selle kohaldamata, välja arvatud juhul, kui tarbija sellist kohaldamata jätmist vastustab. See kohustus kehtib siseriiklikule kohtule ka selle kontrollimisel, kas vaidlus talle allub.

3.
On siseriikliku kohtu hinnata, kas niisuguse lepingutingimuse puhul, mis on vaidluse ese põhikohtuasjas, on täidetud kriteeriumid, mis annavad aluse kvalifitseerida selle tingimuse ebaõiglasena direktiivi 93/13 artikli 3 lõike 1 tähenduses. Seejuures peab siseriiklik kohus arvestama asjaoluga, et ebaõiglasena võib käsitada tarbija ja müüja või teenuste osutaja vahel sõlmitud lepingus sisalduvat tingimust, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja mis määrab vaidluste allumise üksnes kohtule, mille tööpiirkonnas asub müüja või teenuste osutaja registrijärgne asukoht.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.