CELEX: 62005CJ0325
ETY:n ja Turkin välinen assosiaatio
Lisäpöytäkirjan 59 artikla
Assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 6, 7 ja 14 artikla
Oikeus tehdä vapaasti työtä 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla
Oleskeluoikeus, joka on työskentelyoikeuden välitön seuraus
Turkin kansalainen, joka on yli 21-vuotias eikä enää ole vanhempiensa huollettava
Rikostuomiot
Saavutettujen oikeuksien menettämistä koskevat edellytykset
Yhteensoveltuvuus sen säännön kanssa, jonka mukaan Turkin tasavaltaan ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin sovelletaan jäsenvaltioiden välillä

Ennakkoratkaisupyyntö koskee Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan, joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin
yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72 (EYVL L 293, s. 1; jäljempänä lisäpöytäkirja),
59 artiklan tulkintaa sekä assosiaation kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn assosiaationeuvoston päätöksen N:o 1/80 (jäljempänä
päätös N:o 1/80) 6, 7 ja 14 artiklan tulkintaa. Assosiaationeuvosto perustettiin Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä
assosiaatiosopimuksella, jonka allekirjoittivat Ankarassa 12.9.1963 yhtäältä Turkin tasavalta ja toisaalta ETY:n jäsenvaltiot
ja yhteisö ja joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 23.12.1963 tehdyllä neuvoston päätöksellä 64/732/ETY
(EYVL 1964, 217, s. 3685; jäljempänä assosiaatiosopimus).
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Turkin kansalainen Derin ja Landkreis Darmstadt-Dieburg ja joka koskee
menettelyä kyseisen henkilön karkottamiseksi Saksan alueelta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

ETY–Turkki-assosiaatio
Assosiaatiosopimuksen tarkoituksena on sen 2 artiklan 1 kohdan mukaan edistää sopimuspuolten välisten kaupallisten ja taloudellisten
suhteiden jatkuvaa ja tasapainoista vahvistumista, myös työvoiman alalla, erityisesti toteuttamalla asteittain työntekijöiden
vapaa liikkuvuus (sopimuksen 12 artikla) Turkin kansan elintason parantamiseksi ja myöhemmin Turkin tasavallan yhteisöön liittymisen
helpottamiseksi (sopimuksen johdanto-osan neljäs perustelukappale ja 28 artikla).
Tätä varten assosiaatiosopimus sisältää valmisteluvaiheen, jonka aikana Turkin tasavalta voi vahvistaa talouttaan yhteisön
avustuksella (sopimuksen 3 artikla), siirtymävaiheen, jonka aikana toteutetaan asteittain tulliliitto ja lähennetään talouspolitiikkaa
(sopimuksen 4 artikla) sekä loppuvaiheen, joka perustuu tulliliittoon ja edellyttää sopimuspuolten talouspolitiikan yhteensovittamisen
vahvistamista (sopimuksen 5 artikla).
Assosiaatiosopimuksen 6 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Assosiaatiojärjestelmän soveltamisen ja asteittaisen kehittämisen varmistamiseksi sopimuspuolet kokoontuvat assosiaationeuvostossa,
joka toimii sille tällä sopimuksella annettujen toimivaltuuksien rajoissa.”?(
)
Assosiaatiosopimuksen II osaston, jonka otsikkona on ”Siirtymävaiheen täytäntöönpano”, 3 lukuun, jonka otsikkona on ”Muut
taloudelliset määräykset”, kuuluvassa 12 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet tukeutuvat [EY 39], [EY 40] ja [EY 41] artiklaan toteuttaessaan välillään asteittain työntekijöiden vapaan
liikkuvuuden.”
Assosiaatiosopimuksen 22 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Assosiaationeuvosto käyttää päätösvaltaa sopimuksessa vahvistettujen tavoitteiden toteuttamiseksi ja siinä määrätyissä tapauksissa.
Kummankin sopimuspuolen on toteutettava toimenpiteet, jotka ovat tarpeen tehtyjen päätösten täytäntöönpanemiseksi. – –”
Lisäpöytäkirja on sen 62 artiklan mukaan erottamaton osa assosiaatiosopimusta, ja sen 1 artiklan mukaan sillä vahvistetaan
kyseisen sopimuksen 4 artiklassa tarkoitetun siirtymävaiheen edellytykset, yksityiskohtaiset säännöt ja aikataulu.
Lisäpöytäkirjan II osaston otsikkona on ”Henkilöiden ja palveluiden liikkuvuus”, ja sen I luvun otsikkona on ”Työntekijät”.
Lisäpöytäkirjan 36 artiklassa, joka kuuluu kyseiseen I lukuun, määrätään, että työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisön jäsenvaltioiden
ja Turkin välillä toteutetaan asteittain assosiaatiosopimuksen 12 artiklassa ilmaistujen periaatteiden mukaisesti mainitun
sopimuksen voimaantuloa seuraavien kahdennentoista vuoden ja kahdennenkymmenennentoisen vuoden lopun välillä ja että assosiaationeuvosto
päättää tätä varten tarvittavista yksityiskohtaisista säännöistä.
Lisäpöytäkirjan IV osastoon, jonka otsikkona on ”Yleiset määräykset ja loppumääräykset”, kuuluvassa 59 artiklassa määrätään
seuraavaa:
”Tämän pöytäkirjan soveltamisalaan kuuluvilla aloilla Turkkiin ei voida soveltaa edullisempaa kohtelua kuin se, jonka jäsenvaltiot
myöntävät toisilleen yhteisön perustamissopimuksen mukaisesti.”
Päätöksellä N:o 1/80 pyritään sen johdanto-osan kolmannen perustelukappaleen mukaan parantamaan työntekijöitä ja heidän perheenjäseniään
koskevaa sosiaaliturva‑ ja työskentelyjärjestelmää verrattuna siihen järjestelmään, josta määrätään assosiaationeuvoston 20.12.1976
tekemässä päätöksessä N:o 2/76.
Päätöksen N:o 1/80 6, 7 ja 14 artikla sisältyvät tämän päätöksen II luvun, jonka otsikkona on ”Sosiaaliset määräykset”,?(
) 1 jaksoon, jonka otsikkona on ”Työhön ja työntekijöiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyvät kysymykset”.
Päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Jollei hänen perheenjäsentensä vapaata oikeutta työskentelyyn koskevista 7 artiklan määräyksistä muuta johdu, turkkilaisella
työntekijällä, joka kuuluu laillisille työmarkkinoille tietyssä jäsenvaltiossa, on oikeus
–        työskenneltyään säännönmukaisesti yhden vuoden saada työlupansa uudistetuksi tässä jäsenvaltiossa samaa työnantajaa varten,
jos hänellä on työpaikka
–        työskenneltyään säännönmukaisesti kolme vuotta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa valitsemaltaan saman ammattialan työnantajalta
työtarjous, joka on tehty tavanomaisin ehdoin ja joka on rekisteröity tämän valtion työvoimaviranomaisissa, jollei yhteisön
jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu
–        työskenneltyään säännönmukaisesti neljä vuotta tehdä tässä jäsenvaltiossa vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua
työtä.”
Päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltion laillisille työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsenillä, joille on annettu lupa muuttaa
tämän työntekijän luokse, on oikeus
–        asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään kolme vuotta vastaanottaa mikä tahansa työtarjous, jollei yhteisön
jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu
–        asuttuaan tässä jäsenvaltiossa säännönmukaisesti vähintään viisi vuotta tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua
työtä.
Turkkilaisten työntekijöiden lapset, jotka ovat saaneet ammattikoulutusta vastaanottavassa valtiossa, voivat tässä jäsenvaltiossa
asumisensa kestosta riippumatta vastaanottaa tässä jäsenvaltiossa minkä tahansa työtarjouksen sillä edellytyksellä, että toinen
vanhemmista on työskennellyt laillisesti kyseisessä jäsenvaltiossa vähintään kolme vuotta.”
Päätöksen N:o 1/80 14 artiklan 1 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Tämän jakson määräyksiä on sovellettava, jollei yleisen järjestyksen, turvallisuuden tai kansanterveyden vuoksi perustelluista
rajoituksista muuta johdu.”

Muut yhteisön oikeuden säännökset
Työntekijöiden vapaasta liikkuvuudesta yhteisön alueella 15.10.1968 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1612/68 (EYVL L
257, s. 2), sellaisena kuin se on muutettuna 27.7.1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2434/92 (EYVL L 245, s. 1;
jäljempänä asetus N:o 1612/68), 10 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Seuraavilla henkilöillä on kansalaisuudesta riippumatta oltava oikeus tulla asumaan sellaisen työntekijän luokse, joka on
jäsenvaltion kansalainen ja työssä toisen jäsenvaltion alueella:
a)      hänen aviopuolisonsa sekä heidän jälkeläisensä, jotka ovat alle 21‑vuotiaita tai huollettavia;
b)      työntekijän ja hänen aviopuolisonsa sukulainen ylenevässä polvessa, jos hän on työntekijän huollettava.
2.      Jäsenvaltioiden on helpotettava sellaisten perheenjäsenten muuttoa, joita ei ole mainittu 1 kohdassa mutta jotka ovat työntekijän
huollettavia tai jotka asuvat lähtömaassa työntekijän taloudessa.”
Asetuksen N:o 1612/68 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos jäsenvaltion kansalainen on palkatussa työssä tai itsenäisenä ammatinharjoittajana toisen jäsenvaltion alueella, hänen
aviopuolisollaan ja lapsellaan, joka on alle 21-vuotias tai huollettava, on oikeus ryhtyä mihin tahansa palkattuun työhön
koko kyseisen jäsenvaltion alueella myös siinä tapauksessa, että he eivät ole minkään jäsenvaltion kansalaisia.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että Derin, joka on syntynyt 30.9.1973, sai 1.7.1982 luvan muuttaa vanhempiensa luokse Saksan
liittotasavallan alueelle perheiden yhdistämisen nojalla.
Derinin isä oli ollut tässä jäsenvaltiossa laillisessa palkkatyössä 6 vuotta ja hänen äitinsä 24 vuotta.
Tultuaan Saksaan Derin kävi vuoden 1982 elokuusta vuoden 1988 heinäkuuhun peruskoulua ja vuoden 1988 elokuusta vuoden 1990
heinäkuuhun ammattikoulua. Hän päätti opintonsa vuonna 1991 ja suoritti keskiasteen tutkinnon (mittlere Reife).
Koulutuksensa päätyttyä hän työskenteli säännönmukaisesti useille perättäisille työnantajille, mutta hänen työskentelynsä
saman työnantajan palveluksessa kesti aina alle vuoden.
Vuosina 1992–1996 Derin työskenteli laillisesti itsenäisenä ammatinharjoittajana.
Hän aloitti 3.9.2001 uudelleenkoulutuksen ammattikuljettajaksi mutta joutui keskeyttämään sen tultuaan vangituksi. Hän on
kuitenkin 17.1.2005 alkaen ollut jälleen palkkatyössä.
Derinillä on 10.12.1990 lähtien ollut Saksassa pysyvä oleskelulupa.
Vuoden 1994 syksyllä Derin muutti vanhempiensa luota omaan talouteen. Hänen puolisonsa, joka on Turkin kansalainen, sai 24.2.2002
luvan muuttaa hänen luokseen Saksaan.
Vuoden 1994 elokuusta lähtien Derin tuomittiin useita kertoja sakkoihin eri rikoksista, ja 13.12.2002 annetulla tuomiolla
hänet tuomittiin yli kahden ja puolen vuoden vankeusrangaistukseen ulkomaalaisten laittoman maahantulon järjestämisestä Saksaan.
Hänen karkottamisestaan pysyvästi Saksan alueelta tehtiin päätös 24.11.2003. Hänet olisi pitänyt poistaa maasta heti hänen
vapauduttuaan vankilasta.
Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset katsovat, että Derin täyttää lähtökohtaista karkottamista koskevat edellytykset, joista
säädetään ulkomaalaislain (Ausländergesetz, jäljempänä AuslG) 47 §:n 2 momentin 1 kohdassa; tämän säännöksen mukaan ulkomaalainen
lähtökohtaisesti karkotetaan, jos hänet on määrätty lainvoimaisella tuomiolla ehdottomaan vankeusrangaistukseen yhdestä tai
useasta tahallisesta rikoksesta. Koska pääasian valittajalla kuitenkin on Saksassa pysyvä oleskelulupa ja koska hän on tullut
tähän jäsenvaltioon alaikäisenä, hänellä on AuslG:n 48 §:n 1 momentin 2 kohdan nojalla vahvempi karkotussuoja, ja hänet voidaan
siis poistaa maasta vain painavista yleiseen turvallisuuteen ja järjestykseen liittyvistä syistä. Kyseiset viranomaiset toteavat
tässä tapauksessa olleensa velvollisia tekemään karkotuspäätöksen käyttämällä harkintavaltaansa AuslG:n 47 §:n 3 momentin
toisen virkkeen mukaisesti.
Toimivaltaiset kansalliset viranomaiset ovat katsoneet tämän osalta, että vaikka Derin onkin oleskellut lapsuudestaan asti
Saksan alueella, hän ei ole onnistunut kotoutumaan Saksan yhteiskuntaan. Hänet tuomittiin rangaistukseen ensimmäisen kerran
vuonna 1994, ja hän on sen jälkeen jatkuvasti tehnyt uusia rikoksia. Kyseisten viranomaisten mukaan hän ei ollenkaan tiedosta
toimivansa väärin, koska hänelle tuomitut rangaistukset eivät ole saaneet häntä muuttamaan käyttäytymistään. Näin ollen on
syytä ajatella, ettei hänen käyttäytymisensä parane myöskään sen jälkeen, kun hänet on ensimmäistä kertaa tuomittu vankeusrangaistukseen.
Derinin karkottamisella voi myös olla muiden ulkomaalaisten rikollisuutta ehkäisevä vaikutus, koska nämä tiedostavat silloin
ne vakavat seuraukset, joita aiheutuu ulkomaalaisten laittoman jäsenvaltioon tulon järjestämisestä. Ihmisten salakuljettajia
vastaan nimittäin on tärkeää toteuttaa tiukkoja toimia, kun otetaan huomioon ongelma, joka aiheutuu siitä, että Saksassa on
laittomasti huomattava määrä ulkomaalaisia. Pääasian valittajalla ei myöskään ole mitään oikeutta päätöksen N:o 1/80 6 artiklan
1 kohdan tai 7 artiklan nojalla, koska yhtäältä hän ei ole koskaan työskennellyt keskeytyksettä yli vuotta saman työnantajan
palveluksessa ja koska toisaalta hän ei enää asu vanhempiensa luona eikä enää ole heidän huollettavansa.
Koska Derinin kyseisestä karkotuspäätöksestä tekemä oikaisuvaatimus hylättiin 15.9.2004, hän valitti 5.10.2004 Verwaltungsgericht
Darmstadtiin ja väitti, että hän kuuluu päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa suojattuihin henkilöihin. Hän siis katsoo kuuluvansa
kyseisen päätöksen 14 artiklan soveltamisalaan, koska tämän artiklan mukaan karkottaminen edellyttää konkreettista vaaraa,
että yleiselle järjestykselle aiheutuu uusia vakavia häiriöitä, eikä tällainen edellytys täyty tässä tapauksessa.
Pääasian vastapuoli sen sijaan toteaa, että päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa suojataan vain turkkilaisten työntekijöiden sellaisia
lapsia, jotka ovat alle 21-vuotiaita ja vanhempiensa huollettavia.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan Derin todellakin täyttää edellytykset saada päätöksen N:o 1/80 7 artiklan
ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan mukaiset oikeudet, koska hän asui säännönmukaisesti yli viisi vuotta sellaisten vanhempiensa
taloudessa, jotka ovat vastaanottavassa jäsenvaltiossa asuvia turkkilaisia työntekijöitä.
Kyseinen tuomioistuin pohtii kuitenkin edellytyksiä, joiden täyttyessä Derinin tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva Turkin
kansalainen voi menettää oikeudet, jotka hän on saavuttanut kyseisen 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensinnäkin asiassa C‑373/03, Aydinli, 7.7.2005 annettuun tuomioon (Kok. 2005,
s. I‑6181) ja katsoo, että yhteisöjen tuomioistuimen mukaan kyseisessä määräyksessä annettujen oikeuksien menettämiseen on
vain kaksi perustetta, nimittäin yhtäältä se, että turkkilaisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella
merkitsee hänen oman käyttäytymisensä takia todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle, turvallisuudelle tai kansanterveydelle
päätöksen N:o 1/80 14 artiklan 1 kohdan mukaisesti, ja toisaalta se, että asianomainen on poistunut tämän jäsenvaltion alueelta
merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin toteaa, että nyt kyseessä olevassa tapauksessa Derinin tilanne ei kuulu niiden kummankaan
perusteen soveltamisalaan, joiden nojalla päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa luetelmakohdassa annetut
oikeudet voidaan menettää.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kuitenkin katsoo, että lisäpöytäkirjan 59 artiklan mukaisesti on tarkistettava, että
kun päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla saavutettujen oikeuksien menettämisperusteita
tällä tavalla rajoitetaan, onko se omiaan saattamaan Turkin kansalaiset edullisempaan asemaan verrattuna sellaisen työntekijän,
joka on jäsenvaltion kansalainen, perheenjäseniin, joilla on asetuksen N:o 1612/68 10 artiklan nojalla oikeus tulla asumaan
tämän työntekijän luokse silloin, kun he ovat alle 21-vuotiaita tai kyseisen työntekijän huollettavia. Koska nyt kyseessä
olevassa tapauksessa ei ole muita mahdollisuuksia rajoittaa Derinin oikeuksia päätöksen N:o 1/80 nojalla, Derin, joka ei ole
enää vuoden 1994 syksystä asunut vanhempiensa taloudessa, on yli 30-vuotias eikä ole enää vanhempiensa huollettava, on edullisemmassa
asemassa kuin yhteisön siirtotyöläisen jälkeläinen.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy toiseksi, että mikäli Derin todella on menettänyt päätöksen N:o 1/80 7 artiklan
ensimmäisen kohdan toiseen luetelmakohtaan perustuvat oikeutensa, koska hän on yli 21-vuotias, ei enää asu vanhempiensa kanssa
eikä enää ole vanhempiensa huollettava, voiko hän tukeutua johonkin kyseisen päätöksen toiseen määräykseen saadakseen suojan
päätöksen 14 artiklan 1 kohtaan perustuvalta karkottamiselta, ja kyseinen tuomioistuin kysyy erityisesti, missä määrin Derin
voitaisiin rinnastaa henkilöihin, jotka ovat saavuttaneet saman päätöksen 6 artiklan 1 kohdan mukaisia oikeuksia.
Näissä olosuhteissa Verwaltungsgericht Darmstadt on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko – – lisäpöytäkirjan – – 59 artiklan mukaista, että Turkin kansalainen, joka on lapsena perheiden yhdistämisen perusteella
muuttanut Saksan liittotasavallassa työskentelevien vanhempiensa luokse, ei menetä – – päätöksen N:o 1/80 – – 7 artiklan ensimmäisen
kohdan toisen luetelmakohdan mukaisesta oikeudesta vastaanottaa mikä tahansa työtarjous johdettua oleskeluoikeutta – paitsi
päätöksen N:o 1/80 14 artiklan tapauksissa ja silloin, kun hän poistuu vastaanottavan jäsenvaltion alueelta merkittäväksi
ajaksi ilman perusteltua syytä – myöskään silloin, kun hän ei täytettyään 21 vuotta enää asu vanhempiensa kanssa eikä ole
näiden huollettava?
Mikäli ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
2)      Onko tällaisella Turkin kansalaisella siitä huolimatta, että hän on menettänyt päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan
toisen luetelmakohdan mukaisen oikeusaseman, erityinen päätöksen N:o 1/80 14 artiklan mukainen suoja maastakarkotusta vastaan,
kun hän on muutettuaan vanhempiensa luota ollut epäsäännöllisesti palkkatyössä mutta hän ei ole saanut työntekijänä itsenäistä
päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan mukaista oikeusasemaa toimittuaan useiden vuosien ajan yksinomaan itsenäisenä elinkeinonharjoittajana?”

Ensimmäinen kysymys
Aluksi on huomattava, että ensimmäisessä kysymyksessä viitataan sellaisen Turkin kansalaisen tilanteeseen, joka täyttää edellytykset,
jotka on asetettu päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa luetelmakohdassa annetulle kyseisen kansalaisen
oikeudelle tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä ja tämän oikeuden välittömänä seurauksena olevalle
kyseisessä luetelmakohdassa annetulle oleskeluoikeudelle.
Vaikka onkin selvää, että pääasian valittaja todellakin on saavuttanut tällaisia oikeuksia päätöksen N:o 1/80 kyseisen määräyksen
nojalla, Italian ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset ovat pohtineet, kuuluuko hänen tilanteensa pikemminkin saman päätöksen
7 artiklan toisen kohdan soveltamisalaan.
Pääasian tosiseikaston, sellaisena kuin se kuvataan ennakkoratkaisupyynnössä, perusteella nimittäin on todennäköistä, että
Derin, joka vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännönmukaisesti 6 vuotta työskennelleen turkkilaisen isänsä ja samassa jäsenvaltiossa
säännönmukaisesti 24 vuotta työskennelleen turkkilaisen äitinsä lapsena on suorittanut tämän jäsenvaltion alueella ammattikoulutuksen,
voi vedota oikeuteen työskennellä ja oikeuteen oleskella tässä jäsenvaltiossa kyseisen 7 artiklan toisen kohdan nojalla, joka
on saman artiklan ensimmäiseen kohtaan nähden edullisempi (ks. asia C‑210/97, Akman, tuomio 19.11.1998, Kok. 1998, s. I‑7519,
35 ja 38 kohta ja asia C‑502/04, Torun, tuomio 16.2.2006, Kok. 2006, s. I‑1563, 22–24 kohta).
On kuitenkin yksinomaan ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen asiana määrittää sen käsiteltävänä olevan asian tosiseikasto
ja arvioida, kumpaa edellisessä kohdassa mainituista määräyksistä on sovellettava pääasiassa.
On lisättävä, että esitetyn kysymyksen tarkoituksena on selvittää syyt, joiden perusteella Derinin kaltainen Turkin kansalainen
voi menettää hänelle päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa luetelmakohdassa annetun oikeuden tehdä vastaanottavassa
jäsenvaltiossa vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä ja tätä oikeutta vastaavan oikeuden oleskella kyseisessä
valtiossa.
Kuten julkisasiamies on perustellusti todennut ratkaisuehdotuksensa 35 ja 78 kohdassa, kyseisen päätöksen 7 artiklan nojalla
saavutetut oikeudet menetetään samoin edellytyksin riippumatta siitä, kuuluuko oikeudenkäyntiasiaan johtanut konkreettinen
tilanne tämän artiklan ensimmäisen vai toisen kohdan soveltamisalaan (ks. vastaavasti em. asia Torun, tuomion 21–25 kohta).
Näin ollen se, kuuluuko pääasian valittajan kaltainen Turkin kansalainen päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen vai toisen
kohdan soveltamisalaan, on merkityksetöntä tarkasteltaessa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäistä kysymystä.
Jotta tähän kysymykseen voitaisiin antaa hyödyllinen vastaus, on todettava aluksi, että on riidatonta, että päätöksen N:o
1/80 7 artiklan ensimmäisellä kohdalla on tämän päätöksen 6 artiklan 1 kohdan ja 7 artiklan toisen kohdan tavoin välitön oikeusvaikutus
jäsenvaltioissa, joten ne Turkin kansalaiset, jotka täyttävät heille siinä myönnettyjen oikeuksien edellytykset, voivat suoraan
vedota kyseisiin oikeuksiin (ks. erityisesti em. asia Torun, tuomion 19 kohta), ja toisaalta on riidatonta, että oikeudet,
jotka kyseisen 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa myönnetään turkkilaisen työntekijän lapselle työskentelyyn kyseessä olevassa
jäsenvaltiossa, edellyttävät välttämättä, että asianomaisella henkilöllä on vastaava oikeus oleskeluun, sillä muutoin oikeus
päästä työmarkkinoille ja tehdä tosiasiassa palkkatyötä jää vaikutuksettomaksi (ks. mm. asia C‑467/02, Cetinkaya, tuomio 11.11.2004,
Kok. 2004, s. I‑10895, 31 kohta).
Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäinen kohta koskee sellaisen Turkin kansalaisen tilannetta, joka on vastaanottavan jäsenvaltion
laillisille työmarkkinoille kuuluvan tai kuuluneen turkkilaisen työntekijän perheenjäsenenä joko saanut luvan muuttaa tähän
valtioon kyseisen työntekijän luokse perheiden yhdistämisen nojalla tai on syntynyt ja aina asunut tässä valtiossa (ks. erityisesti
em. asia Aydinli, tuomion 22 kohta).
Tästä on palautettava mieleen ensinnäkin, että yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että kyseisen määräyksen sovellettavuus
tällaisiin tilanteisiin on riippumaton siitä, että oikeusriitaan johtaneiden tosiseikkojen tapahtumahetkellä asianomainen
on täysi-ikäinen eikä enää asu vanhempiensa kotona vaan elää kyseessä olevassa jäsenvaltiossa kyseiseen työntekijään nähden
itsenäisesti (ks. erityisesti em. asia Aydinli, tuomion 22 kohta ja vastaavasti em. asia Torun, tuomion 27 ja 28 kohta).
Tällainen Turkin kansalainen ei näin ollen voi menettää päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan nojalla saamaansa
oikeutta edellisessä kohdassa tarkoitetun kaltaisten olosuhteiden takia. Sillä oikeudella nimittäin, joka turkkilaisen työntekijän
perheenjäsenillä on tietyn ajan jälkeen työskentelyyn vastaanottavassa jäsenvaltiossa, pyritään nimenomaan vahvistamaan heidän
asemaansa tässä valtiossa tarjoamalla heille mahdollisuus itsenäistyä (ks. em. asia Aydinli, tuomion 23 kohta).
Tämän lisäksi on todettava, että vaikka päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan ensimmäisessä luetelmakohdassa lähtökohtaisesti
vaaditaankin, että turkkilaisen työntekijän perheenjäsen todella elää tämän työntekijän kanssa yhdessä niiden kolmen vuoden
ajan, joina asianomainen ei itse täytä edellytyksiä päästä vastaanottavan jäsenvaltion työmarkkinoille (ks. asia C‑351/95,
Kadiman, tuomio 17.4.1997, Kok. 1997, s. I‑2133, 33, 37, 40, 41 ja 44 kohta; asia C‑329/97, Ergat, tuomio 16.3.2000, Kok.
2000, s. I‑1487, 36 ja 37 kohta; asia C‑65/98, Eyüp, tuomio 22.6.2000, Kok. 2000, s. I‑4747, 28 ja 29 kohta ja em. asia Cetinkaya,
tuomion 30 kohta), jäsenvaltioilla ei ole enää oikeutta asettaa turkkilaisen työntekijän perheenjäsenen oleskelulle ehtoja
tämän kolmen vuoden ajanjakson jälkeen, ja asian on sitäkin suuremmalla syyllä oltava näin sellaisen turkkilaisen siirtolaisen
osalta, joka täyttää kyseisen 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisessa luetelmakohdassa määrätyt edellytykset (ks. em. asia
Ergat, tuomion 37–39 kohta; em. asia Cetinkaya, tuomion 30 kohta ja em. asia Aydinli, tuomion 24 kohta).
Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 30 ja 31 sekä 120–123 kohdassa, yhteisöjen tuomioistuin on erityisesti
katsonut päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettujen turkkilaisen työntekijän perheenjäsenten osalta,
joilla Derinin tavoin on viiden säännönmukaisen asumisvuoden jälkeen oikeus tehdä vapaasti työtä vastaanottavassa jäsenvaltiossa
kyseisen ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla, että kyseisen määräyksen välittömän oikeusvaikutuksen seurauksena
asianomaisilla on yksilöllinen oikeus työhön suoraan päätöksen N:o 1/80 nojalla ja että lisäksi tämän oikeuden tehokas vaikutus
edellyttää välttämättä sellaista tätä oikeutta vastaavaa oleskeluoikeutta, joka on riippumaton siitä, täyttyvätkö näiden oikeuksien
saamisen edellytykset edelleen (ks. erityisesti em. asia Ergat, tuomion 40 kohta; em. asia Cetinkaya, tuomion 31 kohta ja
em. asia Aydinli, tuomion 25 kohta).
Näin ollen se seikka, että kyseessä olevan oikeuden syntymisedellytys, eli tässä tapauksessa tietynkestoinen yhteiselämä turkkilaisen
työntekijän kanssa, katoaa tämän työntekijän perheenjäsenen saatua kyseisen oikeuden, ei ole omiaan kyseenalaistamaan tätä
oikeutta (ks. em. asia Aydinli, tuomion 26 kohta). Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan erilainen tulkinta ei
olisi tämän päätöksen rakenteen ja tavoitteen mukainen, koska päätöksellä pyritään edistämään sellaisten Turkin kansalaisten
asteittaista kotoutumista vastaanottavaan jäsenvaltioon, jotka täyttävät tässä päätöksessä määrätyt edellytykset ja joille
kuuluu näin ollen siinä myönnettyjä oikeuksia (ks. erityisesti asia C‑171/01, Wählergruppe Gemeinsam, tuomio 8.5.2003, Kok.
2003, s. I‑4301, 79 kohta).
Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee toiseksi, että oikeuksiin, jotka päätöksen N:o 1/80 7 artiklan
ensimmäisessä kohdassa myönnetään mainitussa kohdassa määrätyt edellytykset täyttävien turkkilaisten työntekijöiden perheenjäsenille,
voi olla ainoastaan kahdenlaisia rajoituksia: joko turkkilaisen siirtolaisen oleskelu vastaanottavan jäsenvaltion alueella
merkitsee hänen oman käyttäytymisensä takia todellista ja vakavaa vaaraa yleiselle järjestykselle, turvallisuudelle tai kansanterveydelle
saman päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tai asianomainen on poistunut kyseisen valtion alueelta merkittäväksi
ajaksi ilman perusteltua syytä (ks. em. asia Ergat, tuomion 45, 46 ja 48 kohta; em. asia Cetinkaya, tuomion 36 ja 38 kohta;
em. asia Aydinli, tuomion 27 kohta ja em. asia Torun, tuomion 21 kohta).
Koska päätöksessä N:o 1/80 tehdään selvä ero vastaanottavassa jäsenvaltiossa säännönmukaisesti tietyn ajan työskennelleiden
turkkilaisten työntekijöiden tilanteen (päätöksen 6 artikla) ja kyseisten työntekijöiden tämän jäsenvaltion alueella laillisesti
olevien perheenjäsenten tilanteen (saman päätöksen 7 artikla) välillä ja koska kyseisen päätöksen järjestelmässä tämä viimeksi
mainittu artikla on lex specialis suhteessa niihin oikeuksiin, joita vähitellen laajennetaan säännönmukaisen palkkatyön keston
mukaan ja joista määrätään kyseisen 6 artiklan 1 kohdan kolmessa luetelmakohdassa (ks. yhdistetyt asiat C‑317/01 ja C‑369/01,
Abatay ym., tuomio 21.10.2003, Kok. 2003, s. I‑12301, 78 kohta; em. asia Aydinli, tuomion 19 kohta ja em. asia Torun, tuomion
17 kohta), päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa annettuja oikeuksia ei voida rajoittaa samoissa olosuhteissa kuin kyseisen päätöksen
6 artiklassa annettuja oikeuksia (ks. em. asia Aydinli, tuomion 31 kohta ja em. asia Torun, tuomion 26 kohta).
Erityisesti on todettava, että Turkin kansalainen, jolla on kyseiseen 7 artiklaan perustuvia oikeuksia, ei voi menettää näitä
oikeuksia sillä perusteella, ettei hän ole ollut palkkatyössä useankin vuoden ehdottomana tuomitun vankeusrangaistuksensa
takia, eikä myöskään sillä perusteella, ettei hän ole missään vaiheessa saavuttanut päätöksen N:o 1/80 6 artiklan 1 kohdan
mukaisia työskentely‑ ja oleskeluoikeuksia (ks. vastaavasti em. asia Aydinli, tuomion 28 kohta ja em. asia Torun, tuomion
26 kohta). Toisin nimittäin kuin niiden turkkilaisten työntekijöiden asema, joihin tätä viimeksi mainittua määräystä sovelletaan,
saman päätöksen 7 artiklassa tarkoitettujen perheenjäsenten asema ei riipu palkkatyön tekemisestä.
Edellä esitetyn perusteella on siis katsottava, että päätöksen N:o 1/80 järjestelmästä ja tarkoituksesta seuraa, että pääasian
valittajan tilanteen kaltaisessa tilanteessa oleva Turkin kansalainen, jolla on kyseisen päätöksen 7 artiklan ensimmäisen
kohdan toisen luetelmakohdan nojalla oikeus tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä, menettää kyseisen
työskentelyoikeuden välittömänä seurauksena olevan oleskeluoikeuden vain kahdessa tilanteessa, nimittäin saman päätöksen 14
artiklan 1 kohdassa määrätyissä tapauksissa tai silloin, kun hän poistuu vastaanottavan jäsenvaltion alueelta merkittäväksi
ajaksi ilman perusteltua syytä. Tällainen Turkin kansalainen ei sitä vastoin menetä kyseistä oleskeluoikeutta siitä syystä,
että hän on useankin vuoden ja ehdottomana määrätyn vankeuden takia ollut pitkään poissa työmarkkinoilta, eikä myöskään siitä
syystä, että karkotuspäätöksen tekohetkellä hän oli yli 21‑vuotias, ei enää asunut yhdessä sen turkkilaisen työntekijän kanssa,
jonka välityksellä hän oli oleskeluoikeutensa saanut, eikä enää ollut tämän työntekijän huollettava vaan eli häneen nähden
itsenäisesti (ks. em. asia Aydinli, tuomion 32 kohta ja vastaavasti em. asia Torun, tuomion 29 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii kuitenkin, onko edellisessä kohdassa esitetty tulkinta yhteensoveltuva lisäpöytäkirjan
59 artiklan kanssa.
Tämä tuomioistuin nimittäin ei ole vakuuttunut päätöksen N:o 1/80 7 artiklassa myönnettyjen oikeuksien menettämisperusteiden
tyhjentävyydestä, joka kyseisestä tulkinnasta ilmenee, ja esittää siksi, että niiden edellytysten lisäksi, jotka tämän tuomion
57 kohdassa mainitussa oikeuskäytännössä asetetaan saavutettujen oikeuksien säilyttämiselle, turkkilaisen työntekijän lapsen
olisi täytettävä johdetussa yhteisön oikeudessa ja erityisesti asetuksen N:o 1612/68 10 artiklan 1 kohdassa ja 11 artiklassa
säädetyt ne kriteerit, jotka koskevat vain työntekijän alle 21-vuotiaita tai huollettavina olevia lapsia.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toista luetelmakohtaa on
siis tulkittava siten, että Turkin kansalainen, joka on saanut ennen 21 vuotta täytettyään luvan tulla vastaanottavan jäsenvaltion
alueelle perheiden yhdistämisen nojalla asumaan yhdessä tässä valtiossa työskentelevien vanhempiensa kanssa, menettää oikeuden
työskennellä kyseisessä valtiossa ja tämän oikeuden välittömänä seurauksena olevan oikeuden oleskella siellä silloin, kun
hän täyttää 21 vuotta tai kun hän ei enää ole vanhempiensa huollettava.
Kyseisen määräyksen erilaisesta tulkinnasta seuraa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mukaan, että jäsenvaltion laillisille
työmarkkinoille kuuluvan turkkilaisen työntekijän perheenjäsen on edullisemmassa asemassa kuin yhteisön siirtotyöläisen jälkeläinen.
Tästä on ensinnäkin todettava, että asetuksen N:o 1612/68 10 artiklan 1 kohdan mukaan työntekijän, joka on jäsenvaltion kansalainen
ja työssä toisen jäsenvaltion alueella, niillä lapsilla, jotka ovat alle 21-vuotiaita tai huollettavia, on ehdoton oikeus
tulla asumaan kyseisen yhteisön siirtotyöläisen luokse.
Päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa sitä vastoin asetetaan perheiden yhdistämisen nimenomaiseksi edellytykseksi
se, että muuttamiselle turkkilaisen siirtotyöläisen luokse on annettu lupa, ja tämä lupa myönnetään vastaanottavan jäsenvaltion
lainsäädännön mukaisesti (ks. asia C‑275/02, Ayaz, tuomio 30.9.2004, Kok. 2004, s. I‑8765, 34 ja 35 kohta).
Näin ollen on huomattava, että ETY–Turkki-assosiaation yhteydessä – ja lukuun ottamatta sitä erityistilannetta, jossa Turkin
kansalainen on syntynyt ja aina asunut vastaanottavassa jäsenvaltiossa – perheiden yhdistämisessä ei ole kyse turkkilaisen
siirtotyöläisen perheenjäsenten oikeudesta, vaan päinvastoin se riippuu kansallisten viranomaisten päätöksestä, joka tehdään
pelkästään kyseessä olevan jäsenvaltion lainsäädännön mukaisesti, jollei muuta johdu vaatimuksesta kunnioittaa perusoikeuksia,
sellaisina kuin niistä määrätään erityisesti ihmisoikeuksien ja perusvapauksien suojaamiseksi tehdyn yleissopimuksen, joka
allekirjoitettiin Roomassa 4.11.1950, 8 artiklassa (ks. vastaavasti asia C‑413/99, Baumbast ja R, tuomio 17.9.2002, Kok. 2002,
s. I‑7091, 72 kohta).
Toiseksi on todettava, että asetuksen N:o 1612/68 11 artiklan mukaan lapsilla, joilla on oikeus tulla asumaan sellaisen työntekijän
luokse, joka on jäsenvaltion kansalainen ja työssä toisen jäsenvaltion alueella, on jo pelkästään tämän perusteella oikeus
ryhtyä mihin tahansa palkattuun työhön vastaanottavassa jäsenvaltiossa, kun taas turkkilaisen siirtotyöläisen lasten oikeutta
työskentelyyn säännellään täsmällisesti päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jossa määrätään tämän osalta
eri edellytyksistä, jotka vaihtelevat sen mukaan, kuinka kauan he ovat asuneet säännönmukaisesti kyseisen siirtotyöläisen
kanssa, jonka välityksellä he saavat oikeuksia. Turkin kansalaisilla ei siten ole työskentelyoikeutta kolmena ensimmäisenä
asuinvuotena, kun taas asuttuaan säännönmukaisesti kolme vuotta vanhempiensa kanssa he saavat oikeuden vastaanottaa työtarjous,
jollei jäsenvaltioiden työntekijöille annettavasta etusijasta muuta johdu. Vasta viiden säännönmukaisen asuinvuoden jälkeen
heillä on oikeus tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä.
Lopuksi on huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin on katsonut toistuvasti, että toisin kuin jäsenvaltioiden työntekijöillä,
Turkin kansalaisilla ei ole oikeutta liikkua vapaasti yhteisössä, vaan he voivat vedota ainoastaan joihinkin oikeuksiin ja
vain vastaanottavan jäsenvaltion alueella (ks. vastaavasti mm. asia C‑171/95, Tetik, tuomio 23.1.1997, Kok. 1997, s. I‑329,
29 kohta; asia C‑37/98, Savas, tuomio 11.5.2000, Kok. 2000, s. I‑2927, 59 kohta ja em. asia Wählergruppe Gemeinsam, tuomion
89 kohta).
Lisäksi yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä, joka koskee päätöksen N:o 1/80 7 artiklaan perustuvien oikeuksien rajoittamisedellytyksiä,
mainitaan paitsi yleiseen järjestykseen, turvallisuuteen ja kansanterveyteen liittyvä poikkeus, jota sovelletaan samalla tavalla
sekä Turkin kansalaisiin että yhteisön kansalaisiin (ks. erityisesti asia C‑340/97, Nazli, tuomio 10.2.2000, Kok. 2000, s.
I‑957, 55, 56 ja 63 kohta), myös toinen kyseisten oikeuksien menettämisperuste, joka koskee vain turkkilaisia siirtolaisia,
eli se, että nämä ovat poistuneet vastaanottavasta jäsenvaltiosta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä (ks. tämän
tuomion 54 ja 57 kohta). Tällaisessa tapauksessa kyseisen jäsenvaltion viranomaisilla on oikeus vaatia, että halutessaan myöhemmin
asettautua uudelleen kyseiseen valtioon asianomainen tekee uuden hakemuksen, jotta hänelle annettaisiin lupa joko palata kyseisen
turkkilaisen työntekijän luo, jos hän on tästä edelleen riippuvainen, tai tulla työskentelemään sinne päätöksen N:o 1/80 6
artiklan perusteella (ks. em. asia Ergat, tuomion 49 kohta).
Turkkilaisen siirtotyöläisen lapsen tilannetta ei siis voida tehokkaasti rinnastaa jäsenvaltion kansalaisen jälkeläisen tilanteeseen,
kun otetaan huomioon heidän oikeusasemansa väliset huomattavat erot ja koska viimeksi mainitun edullisempi asema ilmenee vielä
itse sovellettavan lainsäädännön sanamuodosta.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamasta tulkinnasta poiketen ei siis voida pätevästi katsoa, että koska turkkilaisen
siirtotyöläisen perheenjäsenen oleskeluoikeuden menettämistä koskevia perusteita on rajoitettu, siten kuin tämä rajoitus ilmenee
yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä (ks. tämän tuomion 54 ja 57 kohta), kyseinen perheenjäsen, jolle on annettu lupa
muuttaa kyseisen työntekijän luokse johonkin jäsenvaltioon, olisi edullisemmassa asemassa kuin jäsenvaltion kansalaisen perheenjäsen,
jolloin lisäpöytäkirjan 59 artiklan sääntö jäisi huomiotta.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ehdottamassa tulkinnassa ei myöskään oteta huomioon sitä, että päätöksen N:o 1/80
7 artiklan sanamuoto ja asetuksen N:o 1612/68 10 artiklan sanamuoto poikkeavat toisistaan.
Lisäksi tällaisesta tulkinnasta seuraisi väistämättä, että turkkilaisten siirtotyöläisten lasten oikeudellinen asema muuttuisi
epävarmemmaksi sitä mukaa kuin he kotoutuvat vastaanottavaan jäsenvaltioon, vaikka päätöksen N:o 1/80 7 artiklan tavoitteena
on päinvastoin vahvistaa vähitellen kyseisten työntekijöiden perheenjäsenten tilannetta kyseessä olevassa jäsenvaltiossa antamalla
heille mahdollisuus elää siellä tietyn ajan jälkeen itsenäisesti.
Lisäksi on huomattava, että kuten ennakkoratkaisupyynnön perusteluista ilmenee, kyseisen tuomioistuimen ehdottama tulkinta,
sellaisena kuin se esitetään tämän tuomion 60 kohdassa, perustuu lähinnä näkökohtiin, jotka julkisasiamies Geelhoed esitti
edellä mainitussa asiassa Ayaz antamansa ratkaisuehdotuksen 52 kohdassa, vaikka tällaisia näkökohtia ei toisteta kyseisessä
asiassa annetun tuomion perusteluissa.
Koska ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin muotoili nimenomaisesti uudelleen ensimmäisen kysymyksensä edellä mainitussa
asiassa Aydinli annetun tuomion julistamisen jälkeen, jotta se saisi yhteisöjen tuomioistuimen tutkimaan uudelleen tämän viimeksi
mainitun tuomion merkityksellisyyden, on todettava vielä yhtäältä, että tulkinta, joka kyseisessä tuomiossa annetaan päätöksen
N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan soveltamisalasta, vain vahvistaa tulkinnan, joka oli samasta
määräyksestä jo annettu yhteisöjen tuomioistuimen aikaisemmassa oikeuskäytännössä (em. asioissa Ergat ja Cetinkaya annetut
tuomiot). Toisaalta on huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin on identtisillä perusteluilla laajentanut tämän saman tulkinnan
koskemaan kyseisen päätöksen 7 artiklan toista kohtaa (em. asiassa Torun annettu tuomio). Mihinkään sellaisiin seikkoihin
ei myöskään ole vedottu, jotka olisivat omiaan erottamaan merkittävällä tavalla pääasiassa kyseessä olevan tosiasiallisen
ja oikeudellisen tilanteen siitä tosiasiallisesta ja oikeudellisesta tilanteesta, josta oli kyse edellä mainituissa asioissa
Ergat, Cetinkaya, Aydinli ja Torun annetuissa tuomioissa, joten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei ole mitään pätevää perustetta
sille, että yhteisöjen tuomioistuin harkitsisi kyseessä olevaa oikeuskäytäntöään uudelleen.
Lopuksi on täsmennettävä pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta tilanteesta, jossa vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset
viranomaiset ovat päättäneet karkottaa Turkin kansalaisen tämän tultua siellä tuomituksi useista kansallisen lainsäädännön
rikkomisista, että päätöksen N:o 1/80 14 artiklan 1 kohta on sellainen asianmukainen oikeusperusta, jonka nojalla jäsenvaltiot
voivat toteuttaa tarpeelliset toimenpiteet, kuitenkin niin, että kyseiset viranomaiset ovat velvollisia arvioimaan rikoksentekijän
omaa käyttäytymistä ja sitä, merkitseekö tämä käyttäytyminen käsillä olevaa, todellista ja riittävän vakavaa vaaraa yleiselle
järjestykselle ja turvallisuudelle, ja lisäksi kyseisten toimenpiteiden on oltava suhteellisuusperiaatteen mukaisia (ks. vastaavasti
em. asia Nazli, tuomion 57–61 kohta ja vastaavasti asia C‑100/01, Oteiza Olazabal, tuomio 26.11.2002, Kok. 2002, s. I‑10981,
39, 43 ja 44 kohta). Erityisesti on katsottava, että kyseisen päätöksen 14 artiklan 1 kohtaan perustuva karkotuspäätös voidaan
tehdä ainoastaan, jos asianomaisen oma käyttäytyminen viittaa konkreettiseen vaaraan uusista yleiseen järjestykseen kohdistuvista
vakavista häiriöistä. Tällaista päätöstä ei siis voida tehdä automaattisesti rikostuomion perusteella ja yleisestävyyden vuoksi
(ks. asia C‑383/03, Dogan, tuomio 7.7.2005, Kok. 2005, s. I‑6237, 24 kohta).
Ensimmäiseen kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että Turkin kansalainen, jolle on annettu lapsena
lupa tulla jäsenvaltion alueelle perheiden yhdistämisen nojalla ja joka on päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan
toisen luetelmakohdan nojalla saavuttanut oikeuden tehdä vapaasti minkälaista tahansa valitsemaansa palkattua työtä, menettää
kyseisen työskentelyoikeuden välittömänä seurauksena olevan oikeuden oleskella vastaanottavassa jäsenvaltiossa vain kahdessa
tilanteessa, nimittäin
–        kyseisen päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa määrätyissä tapauksissa tai
–        silloin, kun hän poistuu kyseisen jäsenvaltion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä
vaikka hän onkin yli 21-vuotias eikä enää ole vanhempiensa huollettava vaan elää kyseisessä jäsenvaltiossa itsenäisesti ja
vaikkei hän usean vuoden ajan ollutkaan työmarkkinoiden käytettävissä, koska hän oli suorittamassa hänelle määrättyä usean
vuoden ehdotonta vankeusrangaistusta. Tällainen tulkinta ei ole vastoin lisäpöytäkirjan 59 artiklassa asetettuja vaatimuksia.

Toinen kysymys
Kun ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus otetaan huomioon, toisesta ennakkoratkaisukysymyksestä
ei ole tarpeen lausua.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Turkin kansalainen, jolle on annettu lapsena lupa tulla jäsenvaltion alueelle perheiden yhdistämisen nojalla ja joka on assosiaation
kehittämisestä 19.9.1980 tehdyn, Euroopan talousyhteisön ja Turkin välisellä assosiaatiosopimuksella perustetun assosiaationeuvoston
päätöksen N:o 1/80 7 artiklan ensimmäisen kohdan toisen luetelmakohdan nojalla saavuttanut oikeuden tehdä vapaasti minkälaista
tahansa valitsemaansa palkattua työtä, menettää kyseisen työskentelyoikeuden välittömänä seurauksena olevan oikeuden oleskella
vastaanottavassa jäsenvaltiossa vain kahdessa tilanteessa, nimittäin
–
kyseisen päätöksen 14 artiklan 1 kohdassa määrätyissä tapauksissa tai
–
silloin, kun hän poistuu kyseisen jäsenvaltion alueelta merkittäväksi ajaksi ilman perusteltua syytä
vaikka hän onkin yli 21-vuotias eikä enää ole vanhempiensa huollettava vaan elää kyseisessä jäsenvaltiossa itsenäisesti ja
vaikkei hän usean vuoden ajan ollutkaan työmarkkinoiden käytettävissä, koska hän oli suorittamassa hänelle määrättyä usean
vuoden ehdotonta vankeusrangaistusta. Tällainen tulkinta ei ole vastoin Brysselissä 23.11.1970 allekirjoitetun lisäpöytäkirjan,
joka tehtiin, hyväksyttiin ja vahvistettiin yhteisön puolesta 19.12.1972 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2760/72,
59 artiklassa asetettuja vaatimuksia.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.
?       Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset assosiaatiosopimuksesta on suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska
EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.
? 	Tässä ja jäljempänä tuomiossa esitetyt lainaukset päätöksestä on suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä
ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.