CELEX: 62007CJ0198
Apeliacinis skundas
Tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita
Ieškinys dėl panaikinimo
Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
Pareigūnas, pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo

Apeliaciniu skundu M. Gordon prašo panaikinti 2007 m. vasario 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Gordon prieš Komisiją
(T-175/04, dar nepaskelbta Rink. VT, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriame jis nusprendė, pirma, kad nebuvo reikalo priimti sprendimo dėl apelianto pareikšto ieškinio dėl 2003 m. gruodžio 11 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimo panaikinimo (toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo atmetamas jo skundas dėl 2003 m. balandžio 28 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimo, patvirtinančio jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą (toliau – tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita) už laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d., nes apeliantas nebuvo suinteresuotas pareikšti ieškinį, ir, antra, atmetė kaip nepriimtiną jo prašymą atlyginti patirtą žalą.
Teisinis pagrindas
Nuostatos, susijusios su pareigūnų vertinimu
Pagal Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatų (toliau – Pareigūnų tarnybos nuostatai) 43 straipsnį apie kiekvieno pareigūno, išskyrus A1 ir A2 kategorijų pareigūnus, gebėjimus, naudingumą ir elgesį tarnyboje aprašoma periodinėje ataskaitoje, rengiamoje ne rečiau kaip kartą per dvejus metus, kaip pagal šių nuostatų 110 straipsnį numatė kiekviena institucija.
2002 m. balandžio 26 d. Europos Bendrijų Komisija priėmė sprendimą dėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų (toliau – bendrosios įgyvendinimo nuostatos) ir sprendimą dėl šių nuostatų 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų. Juo buvo nustatyta nauja vertinimo sistema. Iš šių bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 4 straipsnio 1 dalyje nustatytos pereinamojo laikotarpio taisyklės aišku, kad pirmasis pagal naują sistemą vykdomas vertinimas apima laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
Pagal 45 straipsnio bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 5 straipsnio 3 dalį iš principo pareigūno pareigos yra paaukštinamos, kai suma, kurią sudaro nuopelnų balai, atitinkantys skaičiais išreikštą vertinimą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitoje, ir pirmenybės balai, suteikti pagal šių nuostatų 6, 7 ir 9 straipsnius bei sukaupti per vieną ar kelis vertinimo laikotarpius, viršija „pareigoms paaukštinti nustatytą ribą“.
Pareigūnų vertinimo, tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos rengimo ir jos ginčijimo procedūras iš esmės reglamentuoja bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 7 ir 8 straipsniai.
Šių nuostatų 7 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad „vertinimo laikotarpio pabaigoje surengtame oficialiame pokalbyje su pareigūnu vertintojas įvertina jo naudingumą, kompetenciją ir elgesį tarnyboje; aptaria šio pareigūno profesinio mokymo poreikius ir karjeros raidą <…>. Šis metinis oficialus pokalbis yra pagrindinė vertintojo pareiga“.
Pagal minėtų nuostatų 7 straipsnio 5 dalį „<…> jei pareigūnas nesutinka su vertinimo ataskaitos turiniu, jis nedelsdamas informuoja vertintoją ir „pastabų“ skiltyje pareiškia apie savo pageidavimą pasikalbėti su ataskaitos tvirtintoju, nurodydamas savo prašymo motyvus. Per penkias darbo dienas ataskaitos tvirtintojas surengia pokalbį su suinteresuotuoju pareigūnu, kad pavyktų su juo susitarti; po šio pokalbio ataskaita arba pakeičiama, arba patvirtinama ir tada dar sykį pateikiama suinteresuotajam pareigūnui. Jei pastarasis su šia ataskaita sutinka, jis per penkias darbo dienas pasirašo (parafuoja) ir grąžina vertintojui, kuris ją nedelsdamas pasirašo (parafuoja) <…>“. (Pataisytas vertimas)
To paties 7 straipsnio 6 dalyje nurodoma, kad „jei pareigūnas nesutinka su ataskaitos tvirtintojo sprendimu, jis gali per penkias darbo dienas pateikti jam prašymą kreiptis į Jungtinį vertinimo komitetą, numatytą 8 straipsnyje“.
Pagal bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 8 straipsnio 5 dalį, „nors komitetas negali pakeisti vertintojų atlikto suinteresuotojo pareigūno darbo įvertinimo savuoju, jis užtikrina, kad ataskaita būtų parengta teisingai, objektyviai ir laikantis įprastų vertinimo taisyklių. Jis taip pat užtikrina, kad būtų tinkamai laikomasi (pokalbio, terminų ir kt.) procedūrų. Šiuo tikslu jis vykdo, jo manymu, reikiamas konsultacijas“.
Šių nuostatų 8 straipsnio 7 dalyje nurodyta, kad „vertinimo komiteto nuomonė, apie kurią buvo pranešta pareigūnui, taip pat vertintojui ir ataskaitos tvirtintojui, perduodama apeliaciniam vertintojui. Per tris darbo dienas pastarasis arba patvirtina ataskaitą, arba ją pakeičia prieš ją perduodamas suinteresuotajam pareigūnui. Kai apeliacinis vertintojas nesilaiko Jungtinio vertinimo komiteto išvadoje pateiktų rekomendacijų, jis turi pagrįsti savo sprendimo motyvus. Ataskaitos kopija perduodama Jungtiniam vertinimo komitetui. Ši ataskaita laikoma galutine“.
Nuostatos, susijusios su pareigūnais, kuriems pripažintas invalidumas
Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnyje nustatyta:
„Pareigūnas, kuriam Invalidumo komitetas nusprendžia taikyti 78 straipsnio nuostatas, iš karto atsistatydina paskutinę mėnesio, kurį paskyrimų tarnyba (toliau – PT) jį pripažįsta pareigūnu, nuolat negalinčiu atlikti savo pareigų, dieną).“ (Pataisytas vertimas)
Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnyje nustatyta:
„Jei dėl visiško nuolatinio invalidumo pareigūnas negali atlikti savo pareigybę atitinkančių pareigų, jis turi teisę gauti invalidumo pašalpą VIII priedo 13–16 straipsniuose numatyta tvarka. (Pataisytas vertimas)
<…>“.
Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priede nustatyta pensijų sistema. 3 skyriaus „Invalidumo pašalpa“ 13–16 straipsniai išdėstyti taip:
„
13 straipsnis
Atsižvelgiant į 1 straipsnio 1 dalį, 65 metų nesulaukęs pareigūnas, kuris bet kuriuo metu per laikotarpį, kuriuo jis įgyja teisę į pensiją, Invalidumo komiteto sprendimu buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo, neleidžiančio atlikti jo pareigybę atitinkančių pareigų, ir kuris dėl to yra priverstas nutraukti tarnybą Bendrijose, turi teisę, kol toks invalidumas egzistuoja, į invalidumo pašalpą, kaip numatyta Tarnybos nuostatų 78 straipsnyje. Invalidumo pensija ir senatvės pensija vienu metu nemokama. (Pataisytas vertimas)
14 straipsnis
Teisė gauti invalidumo pašalpą taikoma nuo pirmos kalendorinio mėnesio, einančio po pareigūno atsistatydinimo pagal Tarnybos nuostatų 53 straipsnį, dienos.
Kai buvęs pareigūnas nebeatitinka pašalpai mokėti keliamų reikalavimų, jis turi būti vėl įdarbintas į pirmą jo karjeros lygį atitinkančią pareigybę, atsilaisvinusią jo tarnybos kategorijoje, su sąlyga, kad tenkina šiai pareigybei keliamus reikalavimus. Jei jis atsisako siūlomos pareigybės, jis išsaugo teisę į pakartotinį įdarbinimą, kai atsiranda kita jo karjeros lygį atitinkanti laisva pareigybė jo tarnybos kategorijoje, su sąlyga, kad tenkina šiai pareigybei keliamus reikalavimus; jei jis atsisako antrą kartą, iš jo gali būti pareikalauta atsistatydinti; šiuo atveju taikomos 16 straipsnyje nustatytos nuostatos.
Kai buvęs invalidumo pašalpą gavęs pareigūnas miršta, teisė į pašalpą pasibaigia kalendorinio mėnesio, kurį jis miršta, paskutinę dieną.
15 straipsnis
Kai invalidumo pašalpą gauna 60 metų amžiaus nesulaukęs pareigūnas, institucija gali reikalauti reguliaraus jo medicininio tikrinimo, kad įsitikintų, jog jis ir toliau atitinka pašalpą mokėti keliamus reikalavimus.
16 straipsnis
Jeigu buvęs ir invalidumo pašalpą gaunantis pareigūnas iš naujo priimamas į savo ankstesnį darbą arba į kitą Bendrijos instituciją, apskaičiuojant jo senatvės pensiją atsižvelgiama į laikotarpį, per kurį jis gavo invalidumo pašalpą, neatsižvelgiant į jo nesumokėtas įmokas.“ (Pataisytas vertimas)
Ginčo aplinkybės
Atitinkamos aplinkybės apibūdinamos skundžiamo sprendimo 7–12 punktuose:
„7
Pareikšdamas ieškinį ieškovas, LA 5 lygio pareigūnas, dirbo Komisijos vertimų generaliniame direktorate (GD).
2003 m. kovo 11 d. vakarą ieškovas gavo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą už laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos. 2003 m. kovo 12 d. rytą jis ataskaitos tvirtintoją informavo apie pageidavimą susitikti pokalbiui pagal (bendrųjų įgyvendinimo nuostatų) 7 straipsnio 5 dalį. Paskui, antroje dienos pusėje, jis išėjo atostogų dviem su puse dienos. Tą pačią dieną vertintojas, pažymėjęs, kad „buvo neįmanoma surengti (apelianto prašomo pokalbio), nes suinteresuotasis pareigūnas išėjo atostogų nuo 2003 m. (kovo) 12 d., po pietų minėtą ataskaitą patvirtino“.
2003 m. kovo 25 d. ieškovas kalbėjosi su ataskaitos tvirtintoju. Tą pačią dieną, apelianto prašymu, buvo kreiptasi į Jungtinį vertinimo komitetą. 2003 m. balandžio 11 d. Jungtinis vertinimo komitetas pateikė savo nuomonę. Šioje nuomonėje nurodyta, kad „Jungtinis vertinimo komitetas konstatavo, jog oficialus pokalbis neįvyko ir <…> apeliaciniam vertintojui rekomendavo nurodyti surengti oficialų pokalbį“. Ieškovas su ataskaitos tvirtintoju susitiko pokalbiui 2003 m. balandžio 14 dieną.
2003 m. balandžio 25 d. ieškovas susitiko su apeliaciniu vertintoju pokalbiui. 2003 m. balandžio 28 d. apeliacinis vertintojas priėmė sprendimą. Jis patvirtino nagrinėjamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą pažymėdamas, pirma, kad jis nurodė, jog (ieškovas) (2003) m. kovo 12 d. prašė oficialaus pokalbio, bet šis pokalbis neįvyko, nes suinteresuotasis pareigūnas paprašė atostogų <…>, ir reikėjo laikytis pirminės galutinės ataskaitos parengimo datos – (2003 m. kovo 15 d.) ir, antra, „vėliau, 2003 m. kovo 25 d. ir 2003 m. balandžio 14 d., abu pokalbiai vyko su ataskaitos tvirtintoju“. Tos pačios dienos pranešime apeliacinis vertintojas pranešė apie savo sprendimą (Jungtinio vertinimo komiteto) pirmininkui. Šiame pranešime jis nurodė priežastis, dėl kurių apelianto prašomas oficialus pokalbis negalėjo būti surengtas, ir pridūrė, kad „ataskaitos tvirtintojo pastabos buvo išdėstytos <…> atsižvelgiant į šias aplinkybes, suinteresuotojo pareigūno nurodytas priežastis ir išklausius tiesioginį viršininką. Be to, jis pažymėjo, kad abu oficialūs pokalbiai su ataskaitos tvirtintoju įvyko 2003 m. kovo 25 d. <…> ir 2003 m. balandžio 14 dieną“.
2003 m. liepos 25 d. ieškovas, vadovaudamasis Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsniu, padavė skundą dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, patvirtinančio jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą. Šį skundą PT atmetė 2003 m. gruodžio 11 d. ginčijamu sprendimu, apie kurį apeliantui buvo pranešta 2004 m. vasario 2 dieną <…>
2005 m. vasario 1 d. Invalidumo komitetui pateikus išvadas, konstatuojant, kad ieškovas „buvo pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo, dėl kurio jis nebegali vykdyti jo pareigybę atitinkančių pareigų“, PT 2005 m. vasario 15 d. Sprendimu nusprendė „išleisti apeliantą į pensiją ir jam skirti invalidumo pašalpą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio trečiosios pastraipos nuostatas <…>“. Šis sprendimas įsigaliojo nuo 2005 m. vasario 28 dienos.“
Procesas Pirmosios instancijos teisme ir skundžiamas sprendimas
Apeliantas pareiškė šį ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo ir žalos atlyginimo, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2004 m. gegužės 7 dieną.
2005 m. kovo 1 d. Komisija pateikė prašymą dėl nereikalingumo priimti sprendimą, susijusį su apelianto pareikštu ieškiniu dėl panaikinimo šiam išėjus į pensiją, teigdama, kad pareigūnas, kuris buvo išleistas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo, nebėra suinteresuotas savo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, nes šios ataskaitos vienintelis tikslas pagal teismo praktiką – pagrįsti būsimus sprendimus dėl jo karjeros. Ji taip pat ginčijo prašymo atlyginti žalą priimtinumą. 2005 m. birželio 10 d. Pirmosios instancijos teismo nutartimi prašymas dėl nereikalingumo priimti sprendimą buvo prijungtas prie bylos nagrinėjimo iš esmės, o klausimas dėl bylinėjimosi išlaidų nagrinėjimo atidėtas.
Skundžiamu sprendimu Pirmosios instancijos teismas nusprendė dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo, apelianto prašymo atlyginti jo patirtą žalą ir galiausiai dėl prašomų proceso organizavimo priemonių.
Pirmosios instancijos teismo sprendimas dėl ieškinio, susijusio su panaikinimu
Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad nėra reikalo priimti sprendimo dėl ieškinio, susijusio su ginčijamojo sprendimo panaikinimu, dėl šių skundžiamo sprendimo 27–39 punktuose pateiktų motyvų:
„27
Primintina, pirma, kad nors suinteresuotumas pareikšti ieškinį, nuo ko priklauso, ar ieškinys yra priimtinas, vertinamas jį pareiškus (1963 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Forges de Clabecq prieš Vyriausiąją Valdybą
,
14/63, Rink. p. 719
,
ir 1998 m. lapkričio 30 d. (Pirmosios instancijos teismo) nutarties
N prieš Komisiją
, (
T-97/94, Rink. VT p. I-A-621 ir II-1879
), 23 punktas), vis dėlto tai Pirmosios instancijos teismui nekliudo konstatuoti, kad nėra reikalo nagrinėti ieškinį, kai ieškovas, iš pradžių buvęs suinteresuotas jį pareikšti, prarado bet kokį asmeninį suinteresuotumą panaikinti (ginčijamą) sprendimą dėl po ieškinio pareiškimo įvykusio įvykio. Iš tiesų, kad ieškovas galėtų ir toliau palaikyti pareikštą ieškinį dėl sprendimo panaikinimo, reikia, kad jis išsaugotų individualų suinteresuotumą panaikinti skundžiamą sprendimą (2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Torre ir kt. prieš Komisiją
,
T-159/98, Rink. VT p. I-A-83 ir II-395
, 30 punktas; 2005 m. gegužės 31 d. Sprendimo
Dionyssopoulou prieš Tarybą
,
T-105/03, Rink. VT p. I-A-137 ir II-621
, 18 punktas ir 2005 m. gruodžio 8 d. Sprendimo
Rounis prieš Komisiją
,
T-274/04, Rink. VT p. I-A-407 ir II-1849
, 21 ir 22 punktai). Be to, pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškovas privalo pagrįsti atsiradusį bei tuo metu egzistuojantį suinteresuotumą panaikinti skundžiamą aktą, ir jei suinteresuotumas, kuriuo jis remiasi, susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali (1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
NBV ir NVB prieš Komisiją
,
T-138/89, Rink. p. II-2181
, 33 punktas; 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Sniace prieš Komisiją
,
T-141/03, Rink. p. II-1197
, 26 punktas ir 2005 m. spalio 17 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
First Data ir kt. prieš Komisiją
,
T-28/02, Rink. p. II-4119
, 42 ir 43 punktai).
Antra, kalbant apie ieškinį dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos panaikinimo, primintina, kad tokia ataskaita yra vidaus dokumentas, kuriuo visų pirma siekiama užtikrinti, jog administracija gautų periodinę informaciją apie pareigūnų tarnybos užduočių vykdymą (žr. 1980 m. liepos 3 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Grassi prieš Tarybą
,
6/79 ir 97/79, Rink. p. 2141
, 20 punktą ir 1997 m. gegužės 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Burban prieš Parlamentą
,
T-59/96, Rink. VT p. I-A-109 ir II-331
, 73 punktą), todėl ji yra labai svarbi pareigūno karjeros raidai, ypač kiek tai susiję su jo perkėlimu ir pareigų paaukštinimu. Iš to matyti, kad tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita iš esmės daro poveikį vertinamo pareigūno interesams tik tuomet, jeigu jis tęsia savo karjerą, t. y. kol jis galutinai nutraukia tarnybą. Nutraukęs tarnybą pareigūnas nebėra suinteresuotas ieškinio dėl jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos pareiškimu ar jo palaikymu, išskyrus atvejį, kai jis siekia įrodyti išimtinę aplinkybę, pagrindžiančią individualų ir egzistuojantį suinteresuotumą panaikinti sprendimą (šiuo klausimu žr. minėtos nutarties
N prieš Komisiją
26 punktą ir minėto sprendimo
Dionyssopoulou prieš Tarybą
20 punktą).
Šioje byloje Komisija teigia, kad ieškovas, kuris buvo išleistas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnį, galutinai nutraukė tarnybą ir pagal minėtą teismo praktiką prarado suinteresuotumą palaikyti savo pareikštą ieškinį. Tačiau ieškovas mano, kad minėta teismo praktika netaikytina šioje byloje dėl dviejų priežasčių. Pirma, jis galutinai nenutraukė tarnybos, nes pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį jis galėjo būti vėl įdarbintas, jeigu tai leistų jo sveikatos būklė. Antra, jo išėjimas į pensiją buvo privalomas ir įvyko po to, kai buvo pareikštas šis ieškinys. Jis mano, kad tokiomis aplinkybėmis jo teisė į teisminę gynybą turi būti pagrįsta kitais argumentais, kurie jam leistų užginčyti sprendimo dėl tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos teisėtumą. Todėl jis mano, kad tebėra individualiai suinteresuotas panaikinti minėtą ataskaitą ir šis suinteresuotumas egzistuoja.
Kalbant apie, pirma, galutinį tarnybos nutraukimą išėjus į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo, pažymėtina, kad net jei Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnyje numatyta galimybė pareigūnui, kuriam mokama invalidumo pašalpa, būti vėl įdarbintam, teisės aktų leidėjas, įtvirtindamas visiško nuolatinio invalidumo sąvoką, ją suprato kaip nutraukiančią aptariamo pareigūno karjerą. Todėl Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnyje nustatyta, kad „pareigūnas, kurį Komisija pripažino atitinkančiu 78 straipsnyje nustatytas sąlygas, atsistatydina paskutinę mėnesio, kurį PT jį pripažįsta pareigūnu, nuolatos negalinčiu vykdyti savo pareigų, dieną“. Savo ruožtu Pareigūnų tarnybos nuostatų 47 straipsnyje prie išvardijamų galutinio tarnybos nutraukimo priežasčių numatyti ir visi išėjimo į pensiją atvejai, įskaitant atvejį dėl visiško nuolatinio invalidumo. Minėtą invalidumą, kiek tai susiję su tuo, ar tarnyba nutraukiama galutinai, ar ne, teisės aktų leidėjas vertina vienodai kaip ir kitus tarnybos nutraukimo atvejus, kurių galutinis pobūdis nekelia abejonių, kaip antai atstatydinimas, atleidimas iš tarnybos dėl nekompetencijos arba atšaukimas iš pareigų.
Iš to aišku, kad pagal Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytą sistemą išėjimas į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo 53 ir 78 straipsnių prasme laikomas iš esmės galutinai nutraukiančiu pareigūno karjerą. Todėl jie skiriasi nuo Pareigūnų tarnybos nuostatų 59 straipsnyje nustatytų laikinojo nedarbingumo atostogų, kurios nedaro poveikio pareigūno, laikinai negalinčio vykdyti pareigų, tarnybos tęstinumui.
Pirmosios instancijos teismas mano, kad pagal minėtą teismo praktiką apelianto išėjimas į pensiją pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnio daro įtaką jo suinteresuotumui reikalauti ginčijamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos panaikinimo, nes jo karjera institucijoje buvo iš esmės galutinai nutraukta.
Šios išvados nepaneigia apelianto argumentas, susijęs su galimu įdarbinimu pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį. Iš tiesų primintina, jog ieškovas turi pagrįsti savo atsiradusį ir tuo metu egzistuojantį interesą, kad būtų panaikintas skundžiamas aktas, ir, jei jo nurodomas interesas susijęs su būsima teisine padėtimi, jis turi įrodyti, kad šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali. Tačiau reikia pažymėti, kad apelianto įdarbinimas Komisijoje tėra tik galimybė, kuri šiuo metu mažai tikėtina. Taigi šis suinteresuotumas yra tik hipotetinis, todėl jo nepakanka konstatuoti, kad nepanaikinus ginčijamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos būtų paveikta apelianto teisinė padėtis (šiuo klausimu žr. 1987 m. sausio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Stroghili prieš Audito rūmus
,
204/85, Rink. p. 389
, 11 punktą).
Antra, kalbant apie tai, kad apelianto išėjimas į pensiją buvo privalomas, ir tai įvyko jau pareiškus šį ieškinį, pažymėtina, pirma, kad Pirmosios instancijos teismas jau buvo nusprendęs, jog pareigūnas, po ieškinio pareiškimo galutinai nutraukęs tarnybą dėl nekompetencijos arba jį atšaukus iš pareigų, nėra suinteresuotas panaikinti savo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos (minėtos nutarties
N prieš Komisiją
27 punktas ir 2006 m. vasario 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
V prieš Komisiją
,
T-200/03 ir T-313/03, Rink. VT p. I-A-2-15
ir
II-A-2-57
, 184 punktas). Iš teismo praktikos matyti, kad nesvarbu, ar tarnyba buvo nutraukta savanoriškai, – tai neturi reikšmės vertinant suinteresuotumą pareikšti ieškinį. Antra, kalbant apie išėjimo į pensiją momentą, atsižvelgiant į ieškinio pareiškimo datą, pažymėtina, kad iš 27 punkte minėtos teismo praktikos aišku, kad tai, jog suinteresuotumas pareikšti ieškinį išnyko pareiškus ieškinį, nekliudo Pirmosios instancijos teismui konstatuoti, kad nebėra reikalo priimti sprendimą (1990 m. gruodžio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Moritz prieš Komisiją
, (
T-20/89, Rink. p. II-769
, 16 punktas; minėto sprendimo
Dionyssopoulou prieš Tarybą
18 punktas ir minėto sprendimo
Rounis prieš Komisiją
21 punktas).
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, pažymėtina, kad apelianto prašomas nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos dalinis pakeitimas iš esmės jo karjeroje, kuri baigėsi 2005 m. vasario 28 d., nieko nepakeistų. Ieškovas turi įrodyti išimtinę aplinkybę, pateisinančią individualų ir egzistuojantį suinteresuotumą pareikšti ieškinį dėl panaikinimo (minėtos nutarties
N prieš Komisiją
26 ir 27 punktai).
Pažymėtina, kad ieškovas, ginčydamas galutinį tarnybos nutraukimą, nesiremia jokia išimtine aplinkybe minėtos nutarties
N prieš Komisiją
prasme. Atvirkščiai, jis teigia, jog jo suinteresuotumą prašyti panaikinti ginčijamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą reikia pripažinti, kad būtų užtikrinta jo teisė į veiksmingą teisminę gynybą.
Šiuo klausimu pakanka nurodyti, kad teisė į veiksmingą teisminę gynybą apima teisę kreiptis į teismą tik dėl Bendrijos teisės aktų, kurie yra laikomi apelianto nenaudai priimtais aktais, nes daro poveikį jo interesams (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 1 d. Teisingumo Teismo nutarties
Pérez Escolar prieš Komisiją
, C-379/03 P, <…>, 41 ir 42 punktus ir 2003 m. birželio 2 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Forum 187 prieš Komisiją
,
T-276/02, Rink. p. II-2075
, 50 punktą). Todėl šioje byloje reikia pripažinti, kad, išleidus į pensiją, nei (ginčijamas) sprendimas, nei (ginčijama) tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita nėra apelianto nenaudai priimti aktai, nes jis negrįžo į tarnybą. Iš to išplaukia, kad nesant reikalo šioje stadijoje priimti sprendimą dėl apelianto argumento, jei jis būtų keliamas grindžiant galimą ieškinį, svarbos tuo atveju, jei ieškovas būtų grįžęs į tarnybą, pažymėtina, jog teisė į veiksmingą teisminę gynybą negali jam suteikti teisės reikalauti, kad Pirmosios instancijos teismas išnagrinėtų šį ieškinį dėl panaikinimo.
Iš visų argumentų matyti, kad ieškovas neįrodė atsiradusio bei tuo metu egzistavusio suinteresuotumo pareikšti ieškinį. Todėl nėra reikalo nagrinėti sprendimo dėl reikalavimo panaikinti nagrinėjamą tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą.
Kalbant apie reikalavimą, kad Pirmosios instancijos teismas pripažintų bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 8 straipsnį ir pereinamojo laikotarpio gaires arba šiuo metu galiojančias nuostatas neteisėtais, pažymėtina, kad jis prilygsta, kaip tai nurodė pats ieškovas, prieštaravimui dėl teisėtumo, nurodytam ieškinyje dėl panaikinimo. Todėl šiuo klausimu nereikia priimti sprendimo.“
Pirmosios instancijos teismo sprendimas dėl prašymo atlyginti žalą
Pirmosios instancijos teismas atmetė prašymą atlyginti žalą kaip nepriimtiną, remdamasis skundžiamo sprendimo 42–45 punktuose nurodytais motyvais:
„42
Pažymėtina, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, kuris taikomas Pirmosios instancijos teismo procese pagal šio statuto 53 straipsnio pirmąją pastraipą, ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punktą kiekviename ieškinyje turi būti nurodomas ginčo dalykas bei pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Siekiant įvykdyti šiuos reikalavimus, ieškinyje dėl Bendrijos institucijų tariamai padarytos žalos atlyginimo turi būti pateikti įrodymai, leidžiantys nustatyti institucijų veiksmus, kuriais ieškovas kaltina, ir priežastis, dėl kurių, jo teigimu, yra priežastinis šių veiksmų ir jo tariamai patirtos žalos ryšys, taip pat šios patirtos žalos pobūdis ir dydis. Atvirkščiai, jeigu prašymas atlyginti tariamai patirtą žalą nėra pakankamai aiškus, kaip reikalaujama, jis turi būti laikomas nepriimtinu (1971 m. gruodžio 2 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Zuckerfabrik Schöppenstedt prieš Tarybą
,
5/71, Rink. p. 975
, 9 punktas; 1994 m. liepos 1 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Osório prieš Komisiją
,
T-505/93, Rink. VT p. I-A-179 ir II-581
, 33 punktas ir 1995 m. vasario 15 d. Sprendimo
Moat prieš Komisiją
(
T-112/94, Rink. VT p. I-A-37 ir II-135
, 32 punktas).
Šioje byloje ieškovas tik reikalavo atlyginti nuostolius, kad būtų atlyginta jo karjerai, sveikatai ir gerovei padaryta žala, tačiau nenurodė sumos ir pakankamai tiksliai neišvardijo aplinkybių, galinčių patvirtinti žalos dydį. Iš tiesų jis ieškinyje nenurodė kitos informacijos nei ta, kad „akivaizdi vertinimo klaida ir ataskaitos tvirtintojo piktnaudžiavimas įgaliojimais padarė didelę žalą apelianto karjeros perspektyvoms“ ir kad „ši padėtis, sukėlusi žalą karjeros perspektyvoms, jį išsekino ir buvo ligos priežastis“.
Nors Pirmosios instancijos teismas jau buvo pripažinęs, kad išimtinėmis aplinkybėmis nėra būtina ieškinyje nurodyti tikslią žalos apimtį ir įvardyti prašomos atlyginti žalos dydį (1990 m. liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Automec prieš Komisiją
,
T-64/89, Rink. p. II-367
, 75–77 punktai ir 1990 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Hanning prieš Parlamentą
,
T-37/89, Rink. p. II-463
, 82 punktas), vis dėlto šioje byloje pažymėtina, kad ieškovas šių aplinkybių neįrodė ir jomis nesirėmė (šiuo klausimu žr. minėtų nutarčių
Osório prieš Komisiją
35 punktą ir
Moat prieš Komisiją
37 punktą).
Be to, kalbant apie neturtinę žalą, pažymėtina: kadangi šios žalos dydis nebuvo įvertintas, ieškovas nesuteikė Pirmosios instancijos teismui galimybės įvertinti žalos dydį ir pobūdį. Tačiau, prašydamas simbolinio arba realaus neturtinės žalos atlyginimo, ieškovas turi nurodyti tariamos neturtinės žalos, sukeltos Komisijos veiksmų, kurių atlikimu ji kaltinama, pobūdį, paskui bent jau apytiksliai įvertinti visą jam padarytos žalos dydį (minėtos nutarties
Moat prieš Komisiją
38 punktas ir 1998 m. sausio 29 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Affatato prieš Komisiją
,
T-157/96, Rink. VT p. I-A-41 ir II-97
, 38 punktas).“
Pirmosios instancijos teismo sprendimas, susijęs su apelianto prašymu taikyti proceso organizavimo priemones
Pirmosios instancijos teismas mano, kad ieškovo prašymas Komisijai pateikti įvairius dokumentus – Jungtinio vertinimo komiteto posėdžių protokolus, dvi palankiausias pareigūno skyriuje dirbančių pareigūnų tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitas ir dvi nepalankiausias tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitas už laikotarpį nuo 2001 m. gruodžio 31 d. iki 2002 m. gruodžio 31 d. bei dokumentą, kuriame būtų išdėstytos oficialios vertimo skyrių kiekybinės normos nagrinėjamu laikotarpiu, neturi jokios reikšmės sprendžiant bylą, todėl jį reikia atmesti.
Šalių reikalavimai
Apeliantas Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą ir išnagrinėti jo pateiktą apeliacinį skundą,
—
pripažinti savarankišką apelianto suinteresuotumą jo tarnybos vertinimo ataskaita, visiškai nepriklausomą nuo administracijos suinteresuotumo šiuo atžvilgiu,
—
pripažinti, kad invalidumas yra padėtis, kuri iš esmės gali pasikeisti, ir ją taip supranta bei vertina Komisijos medicinos tarnyba,
—
pripažinti apelianto teisę į teisminę gynybą tarnybos vertinimo ataskaitos atžvilgiu,
—
patenkinti reikalavimą atlyginti žalą ir priteisti apeliantui 1,5 mln. EUR žalos atlyginimą ir
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija prašo atmesti apeliacinį skundą ir priteisti iš apelianto visas bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdamas apeliacinį skundą, apeliantas remiasi keturiais pagrindais. Pirmaisiais trimis apeliacinis skundas grindžiamas tiek, kiek jis susijęs su Pirmosios instancijos teismo sprendimu dėl ieškinio panaikinimo, ketvirtuoju – kiek jis susijęs su Pirmosios instancijos teismo sprendimu dėl prašymo atlyginti žalą.
Dėl pagrindų, susijusių su Pirmosios instancijos teismo sprendimu dėl ieškinio panaikinti ginčijamą sprendimą
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad skundžiamame sprendime yra teisės klaidų, nes Pirmosios instancijos teismas manė, jog, pirma, įvertintas pareigūnas yra suinteresuotas tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita tik tuomet, jei jis dar gali kilti karjeros laiptais, antra, išėjimas į pensiją dėl nuolatinio invalidumo galutinai nutraukia tarnybą ir, trečia, teisė į veiksmingą teisminę gynybą profesinės ligos atveju nesuteikia teisės pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo.
Pirma, jis teigia, kad Pirmosios instancijos teismas, neatsižvelgdamas į tikslią tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos funkciją, padarė teisės klaidą.
Apeliantas teigia, kad teismo praktika, kuria Pirmosios instancijos teismas rėmėsi skundžiamo sprendimo 28 punkte, nebėra svarbi, nes ji susijusi su senąja vertinimo sistema, galiojusia iki 2003 m., kai tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita atliko tik pagalbinį vaidmenį paaukštinant pareigas. O galiojanti tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita yra aritmetiškai susijusi su pareigų paaukštinimu arba atleidimu iš tarnybos ir suteikia didesnę diskreciją pagreitinant ar sulėtinant karjerą. Apelianto manymu, pagal šią naują sistemą netinkama dokumentą, darantį tokį svarbų objektyvų poveikį, kvalifikuoti kaip „vidaus“. Be to, pareigūno vaidmuo vertinimo procese negali būti laikomas antraeiliu, palyginti su administracijos atliekamu vaidmeniu.
Antra, apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai suprato invalidumo pasekmes ir padarė teisės klaidą. Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas invalidumą aiškino kaip galutinę būklę. Tačiau iš Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnio aiškiai matyti, kad invalidumas yra padėtis, kuri gali pasikeisti, ir tai, beje, atsispindi praktikoje, pagal kurią Komisijos medicinos tarnyba paprastai kas dvejus metus pakartotinai tikrina invalidumą.
Be to, apeliantas pažymi, kad nors 2005 m. vasario 15 d. Sprendimas išleisti į pensiją dėl invalidumo buvo priimtas dvejiems metams, 2007 m. medicinos tarnybos atliktas pakartotinio vertinimo galiojimas buvo apribotas vieneriais metais, o tai įrodo, kad jo grįžimas į tarnybą nėra vien hipotetinis, taigi jo suinteresuotumas panaikinti ginčijamą sprendimą buvo atsiradęs ir tuo metu egzistavo.
Trečia, apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neatsižvelgė į bendrojo veiksmingos teisminės gynybos principo pasekmes.
Apeliantas teigia, jog šioje byloje gydytojai neatmetė prielaidos, kad jo invalidumas atsirado dėl profesinės ligos. Tačiau Invalidumo komitetas, prieš šiuo klausimu priimdamas sprendimą, norėjo išgirsti kompetentingų instancijų nuomonę, t. y. anot jo, Pirmosios instancijos teismo nuomonę. Tai, kad Pirmosios instancijos teismas neišnagrinėjo bylos iš esmės, reiškia, kad tiek apelianto, tiek Komisijos medicinos tarnybos, tiek Invalidumo komiteto požiūriu padėtis buvo sustabdyta.
Todėl sprendime, ar invalidumas atsirado dėl profesinės ligos, turėtų būti apibrėžti būdai, kaip apeliantas galėtų grįžti į tarnybą arba, priešingu atveju, jo invalidumo pašalpos dydis. Šiomis sąlygomis apeliantas mano, kad negalima teigti, kad jo suinteresuotumas pareikšti ieškinį yra vien hipotetinis ir kad šį klausimą reiktų nagrinėti tik tuomet, jei jis būtų įdarbintas.
Apeliantas teigia: kadangi teisė į veiksmingą teisminę gynybą yra pagrindinė teisė, teisinės nuostatos ir nagrinėjamos teisinės aplinkybės negali būti aiškinamos ir taikomos siaurai.
Dėl pirmojo pagrindo Komisija nesutinka su apelianto argumentu, kad Pirmosios instancijos teismo argumentai skundžiamo sprendimo 28 punkte nėra svarbūs, nes jie grindžiami vertinimo sistema, kuri buvo pradėta taikyti iki 2003 m., o ne šiuo metu galiojančia sistema.
Papildomai Komisija pažymi, kad nagrinėjama tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita susijusi su laikotarpiu iki 2003 m., t. y. laikotarpiu nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos. Todėl ji daro prielaidą, kad apeliantas iš tiesų remiasi vertinimo sistema, kuri buvo patvirtinta 2001 m. liepos mėnesį.
Komisija teigia, kad pareigūnų vertinimas ir jų pareigų paaukštinimas visuomet buvo susiję. Taip yra ir šiuo metu, nes atitinkamos 2004 m. priimtų naujų Pareigūnų tarnybos nuostatų sąlygos įtrauktos į skyrių „Vertinimas, perkėlimas į aukštesnę pakopą ir pareigų paaukštinimas“. Komisijos manymu, vertinimo ataskaitos nebūtų veiksmingos, jeigu pareigūnų vertinimas nebūtų susijęs su jų pareigų paaukštinimu. Ji mano, kad apeliantas nepateikė jokio rimto argumento, nenurodė kokio nors tariamai svarbaus taisyklių pakeitimo ir nepaminėjo jokios naujos teismo praktikos raidos, kad galėtų pagrįsti savo nuomonę.
Dėl antrojo pagrindo, susijusio su sprendimo išleisti į pensiją dėl invalidumo pasekmėmis, Komisija pažymi, kad apeliantas tik nurodė Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį ir nesirėmė šio priedo 53 ir 78 straipsniais. Tačiau, kaip matyti iš skundžiamo sprendimo, minėto 14 straipsnio negalima vertinti atskirai. Iš tiesų Pareigūnų tarnybos nuostatuose aiškiai atskiriama, viena vertus, laikinas invalidumas (59 straipsnis) ir, kita vertus, nuolatinis invalidumas (53 straipsnis). Dėl laikino invalidumo atsiranda teisė į laikinojo nedarbingumo atostogas, o dėl nuolatinio invalidumo suinteresuotasis pareigūnas išeina į pensiją.
Komisija mano, kad tai, jog medicinos tarnyba atnaujino savo sprendimą dėl apelianto invalidumo vieneriems, o ne dvejiems metams, nėra reikšminga vertinant invalidumo svarbą. Laikotarpis tarp dviejų medicininių patikrinimų iš tiesų negali būti laikomas kriterijumi nustatant, ar pareigūno invalidumas yra laikinas, ar nuolatinis. Kai invalidumas pripažįstamas tokiu, kuriam taikomas Pareigūnų tarnybos nuostatų 78 straipsnis, jis turi būti laikomas nuolatiniu. Be to, neatsižvelgiant į Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 14 straipsnį, invalidumas, kol jis yra, turi būti laikomas nuolatiniu.
Dėl trečiojo pagrindo, susijusio su teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu, Komisija teigia, kad jis yra grindžiamas klaidinga prielaida. Iš tiesų, priešingai nei teigia apeliantas, Pirmosios instancijos teismas neturi priimti sprendimo dėl nustatyto invalidumo kilmės. Komisija teigia, kad tai yra medicinos klausimas, kuris priskirtinas medicinos įstaigų kompetencijai, t. y. PT gydytojo arba medicinos komisijos kompetencijai pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnio taikymo tvarkos 19 straipsnį ir paskesnius. Iš to matyti, kad kai Invalidumo komitetas, laukdamas „kompetentingų instancijų“ išvados, atidėjo savo sprendimą dėl šio invalidumo kilmės, jis pateikė nuorodą į medicinos įstaigų nuomonę, o ne į Pirmosios instancijos teismo sprendimą.
Komisija pažymi, kad apeliantas turėjo galimybę pradėti procedūrą pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 73 straipsnį, siekdamas išsiaiškinti, ar minėtas invalidumas atsirado dėl profesinės ligos. Todėl šiuo klausimu iš jo nebuvo atimta jokia teisminė gynyba.
Be to, Komisija teigia, kad Pirmosios instancijos teismas savo ruožtu taip pat neatėmė iš apelianto teisminės gynybos, kiek tai susiję su nagrinėjama tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, nes jis visiškai neatmetė galimybės, kad apeliantas galėtų būti suinteresuotas ją apskųsti vėliau, jei būtų vėl įdarbintas.
Teisingumo Teismo vertinimas
Preliminariai pažymėtina, kad Komisijai, kaip ir visoms kitoms Bendrijos institucijoms, tenka ypatinga skaidrumo pareiga, kiek tai susiję su jos tarnautojų vertinimu ir pareigų paaukštinimu – šios pareigos reikia laikytis vadovaujantis Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 ir 46 straipsniuose nustatyta oficialia procedūra.
Šiuo pagrindu tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita yra pagrindinis dokumentas vertinant institucijų personalą, nes ji leidžia įvertinti gebėjimus, naudingumą ir pareigūno elgesį, kaip tai nurodyta Pareigūnų tarnybos nuostatų 43 straipsnyje. Ši ataskaita rengiama bent kartą per du metus laikantis kiekvienos institucijos nustatytų sąlygų pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 110 straipsnį.
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 49 punkte, tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita yra vertingas viršininko sprendimas, kaip vertinamas pareigūnas vykdė jam patikėtas užduotis ir elgėsi tarnyboje nagrinėjamu laikotarpiu.
Iš tiesų pirmiausia pažymėtina kad tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita, neatsižvelgiant į jos naudą ateityje, yra raštiškas ir oficialus pareigūno atlikto darbo įrodymas. Vertinant nėra vien aprašomos nagrinėjamu laikotarpiu įvykdytos užduotys, bet vertinamos ir žmogiškosios savybės, kurias vertinamas pareigūnas parodė vykdydamas savo profesinę veiklą.
Todėl kiekvienas pareigūnas turi teisę į tai, kad jo darbas būtų vertinamas pagal nustatytą teisingą ir vienodą vertinimo sistemą. Tad atsižvelgiant į teisę į veiksmingą teisminę gynybą, pareigūnui turi būti pripažinta teisė užginčyti parengtos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos turinį dėl to, kad tokia ataskaita buvo parengta nesilaikant Pareigūnų tarnybos nuostatuose nustatytų normų.
Antra, nors ir tiesa, kad pareigūnas, kurį Invalidumo komitetas pripažino nuolat negalinčiu atlikti savo pareigų, išleidžiamas į pensiją pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 ir 78 straipsnius, tokio pareigūno padėtis skiriasi nuo pareigūno, sulaukusio pensinio amžiaus, kuris atsistatydino arba buvo atleistas iš tarnybos, padėties, nes šiuo atveju ta padėtis gali pasikeisti.
Iš tiesų invalidu tapęs pareigūnas gali būti vėl įdarbintas Bendrijos institucijose pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 16 straipsnį. Šiuo klausimu Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 straipsnis, kuris yra bendroji nuostata, turi būti skaitomas kartu su specialiomis Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 13–15 straipsnių nuostatomis. Invalidu pripažinto pareigūno tarnyba tėra sustabdoma, o jo padėties pasikeitimas institucijose priklauso nuo to, ar jis vis dar atitinka invalidumą, kuris gali būti periodiškai tikrinamas, pagrindžiančius reikalavimus.
Šioje byloje apelianto atveju nebuvo įvykdytos visos būtinos sąlygos, siekiant pagrįsti jo išėjimą į pensiją dėl visiško nuolatinio invalidumo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų VIII priedo 13 straipsnį. Šį faktą patvirtina aplinkybė, kad Komisijos medicinos tarnyba, tikrinanti apelianto invalidumą, deklaracijos dėl jo invalidumo galiojimą pratęsė 2007 m. sausio 31 d. tik vieneriems, o ne dvejiems metams, kaip tai buvo nustatyta pirminiame 2005 m. vasario 1 d. Invalidumo komiteto sprendime. Tai įrodo, kad galimybė vėl įdarbinti apeliantą nėra vien hipotetinė, ji reali.
Taigi turėdamas visišką nuolatinį invalidumą pareigūnas nuo to momento, nuo kurio jis gali būti vėl įdarbintas Bendrijos institucijose, kaip ir dirbantis pareigūnas, turi teisę į tai, kad jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita būtų parengta vadovaujantis teisingumo, objektyvumo principais ir laikantis periodinio vertinimo taisyklių.
Vėl įdarbinus tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita būtų naudinga vertinant pareigūną jo tarnyboje arba Bendrijos institucijose. Ji būtų konkretus ir oficialus jo kompetencijos ir patirties įrodymas, kuria jis galėtų pasiremti. Taip pat ji leistų vadovybei palyginti kandidatų nuopelnus paaukštinant pareigas ar perkeliant.
Todėl laikytina, kad pareigūnas, pripažintas kenčiančiu nuo visiško nuolatinio invalidumo pagal Pareigūnų tarnybos nuostatų 53 ir 78 straipsnius, yra suinteresuotas ginčyti tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą.
Kadangi iš deklaracijos dėl M. Gordon visiško nuolatinio invalidumo negalima daryti išvados, kad jis negalės būti vieną dieną vėl įdarbintas Bendrijos institucijose, negalima atmesti ir to, kad jis galėtų pasiremti nagrinėjama tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita jį vėl įdarbinus šiose institucijose.
Atsižvelgiant į visus šiuos argumentus, pirmuosius du pagrindus reikia laikyti pagrįstais. Todėl skundžiamą sprendimą reikia panaikinti tiek, kiek nuspręsta, jog nėra reikalo priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti ginčijamą sprendimą, o trečiojo pagrindo, kuriuo remiantis sprendimas neturėtų būti panaikintas kitais atžvilgiais, nagrinėti nereikia.
Dėl pagrindo, susijusio su Pirmosios instancijos teismo sprendimu dėl prašymo atlyginti žalą
Šalių argumentai
Apeliantas teigia, kad Pirmosios instancijos teismas klaidingai pripažino jo prašymą atlyginti žalą nepriimtinu, nes nebuvo sukonkretintas žalos pobūdis ir jos dydis. Iš tiesų jis pažymi, kad pagal pačiame skundžiamame sprendime minėtą Pirmosios instancijos teismo praktiką išimtinėmis aplinkybėmis nebūtina ieškinyje tiksliai nurodyti tikslų žalos dydį ir įvardyti prašomos atlyginti žalos sumą.
Apeliantas taip pat teigia, kad nesant sprendimo dėl ieškinio, susijusio su panaikinimu, jis niekuomet nelaukė sprendimo dėl žalos atlyginimo ir neprašė jo priimti. Jis patikslina, kad savo dublike, pateiktame Pirmosios instancijos teisme, jis aiškiai nurodė, jog pasiliko teisę inicijuoti bet kokią procedūrą, kad būtų atlyginta patirta žala, atsižvelgiant į laukiamą Pirmosios instancijos teismo sprendimą.
Apeliantas mano, kad, atsižvelgiant į išimtines aplinkybes ir padėties sudėtingumą, sprendimas dėl žalos atlyginimo turi būti priimtas tik po to, kai Teisingumo Teismas išnagrinės ieškinį dėl panaikinimo.
Vis dėlto jis jau nurodė, jog jei Teisingumo Teismas konstatuotų, kad jis iš tiesų patyrė neteisingą vertinimą bei didelę neteisybę ir kad dėl to jo karjerai buvo padaryta neatitaisoma žala, 1,5 mln. EUR suma nebūtų per didelė žalai atlyginti.
Komisija savo ruožtu teigia, kad teisė būti atleistam nuo pareigos konkrečiai ieškinyje nurodyti patirtos žalos dydį yra išimtis. Iš skundžiamo sprendimo 44 punkto matyti, kad Pirmosios instancijos teismas manė, jog apelianto atvejui ši išimtis netaikytina. Komisijos manymu, apeliantas neteigė Pirmosios instancijos teisme, kad jo atvejis išsiskyrė aplinkybėmis, leidžiančiomis jam išvengti bendrosios taisyklės taikymo. Be to, savo apeliaciniame skunde apeliantas nenurodė, kodėl Pirmosios instancijos teismas apsiriko taikydamas šią bendrąją taisyklę. Komisija iš to daro išvadą, kad jo argumentui taikytina nauja išimtis dėl priimtinumo, nes nėra apelianto poziciją pagrindžiančių argumentų.
Be to, Komisija nesutinka su jo argumentu, kad Pirmosios instancijos teismas neprivalėjo priimti sprendimo dėl žalos, nes jis pranešė apie savo ketinimą vėliau inicijuoti atskirą procesą, kad būtų atlyginta tariamai patirta žala. Iš tiesų šio reikalavimo nepagrindžia pirmojoje instancijoje nagrinėjama bylos medžiaga.
Teisingumo Teismo vertinimas
Konstatuotina, kad Pirmosios instancijos teismas atmetė reikalavimus atlyginti žalą kaip nepriimtinus, nes, pirma, apeliantas reikalavo atlyginti tik padarytą žalą jo karjerai, sveikatai ir gerovei, neįvardydamas sumos ir pakankamai tiksliai neapibrėždamas aplinkybių, leidžiančių nustatyti šios žalos dydį, ir, antra, kiek tai susiję su neturtine žala, maža to, kad neįvertino patirtos žalos, jis nepateikė ir jokių duomenų Pirmosios instancijos teismui, kad šis galėtų įvertinti jos dydį ir pobūdį.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad, siekiant atsakyti į klausimą, ar apeliantas pakankamai pagrindė prašomos atlyginti žalos sumą, reikia įvertinti faktus, kurių vertinimas nepriskiriamas Teisingumo Teismo kompetencijai – jis apima tik skundžiamo sprendimo atitikties teisės normoms kontrolę (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 15 d. Sprendimo
Buralux ir kt. prieš Tarybą
,
C-209/94 P, Rink. p. I-615
, 21 punktą).
Be to, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 78 punkte, prašymas išmokėti 1,5 mln. EUR sumą žalai atlyginti tuo atveju, jei Teisingumo Teismas išnagrinėtų bylą iš esmės, laikomas nauju prašymu Teisingumo Teismo statuto 113 straipsnio prasme, kurį reikia pripažinti nepriimtinu.
Todėl apelianto apeliacinį skundą reikia atmesti kaip nepriimtiną tiek, kiek juo ginčijamas skundžiamas Pirmosios instancijos teismo sprendimas, kuriuo atmetamas jo prašymas atlyginti žalą.
Dėl Pirmosios instancijos teisme pareikšto ieškinio
Pagal Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmosios dalies antrąjį sakinį, šiam teismui panaikinus Pirmosios instancijos teismo sprendimą, jis gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Kiek tai susiję su ieškiniu dėl panaikinimo, būtent toks yra šios bylos atvejis.
Šalių argumentai
Apeliantas visų pirma prašo panaikinti ginčijamą sprendimą, kuriuo atmetamas jo skundas dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, kuriuo buvo patvirtinta jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita už laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.
Grįsdamas savo apeliacinį skundą jis nurodo tris pagrindus. Pirmasis pagrindas susijęs su procedūros reikalavimų ir teisės į teisminę gynybą pažeidimais.
Šiuo klausimu apeliantas teigia, kad buvo padaryti keli vidaus apeliacinio skundo dėl nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos nagrinėjimo procedūros pažeidimai. Jis visų pirma teigia, kad antroji šios procedūros stadija, per kurią Jungtinis vertinimo komitetas tikrina šios tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos formalias ir materialias sąlygas, vyko neteisėtai.
Šio komiteto įvykdytas tyrimas apsiribojo procedūriniu aspektu, neįsigilinus į esmę. Iš tiesų, kadangi oficialaus pokalbio su tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos tvirtintoju nebuvo, minėtas komitetas rekomendavo jį surengti. Be to, apeliantui byla buvo pateikta tik po to, kai toks pokalbis tame pačiame komitete jau buvo įvykęs, kad jis taip pat galėtų priimti sprendimą dėl klausimo, ar tarnybinės veiklos vertinimo ataskaita buvo parengta teisingai, objektyviai ir laikantis įprastų bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 8 straipsnio 5 dalyje nustatytų vertinimo taisyklių.
Apelianto manymu, toks trūkumas yra rimtas vidaus skundo nagrinėjimo procedūros pažeidimas. Iš tiesų Jungtinis vertinimo komitetas, atsižvelgiant į jo sudėtį, yra vienintelis apeliacinis organas, kuriame personalo nariai, patys vykdantys tokias pačias pareigas kaip ir pareigūnas, galėtų išnagrinėti pastarojo vertinimą. Be to, šio komiteto nuomonė yra labai svarbi apeliaciniam vertintojui, nes tuo atveju, jei atsisako laikytis šios nuomonės, jis privalo išdėstyti savo sprendimo motyvus.
Komisija teigia, kad apeliantas negali remtis argumentu, jog Jungtinis vertinimo komitetas apsiribojo tik išvada, kad oficialus pokalbis su tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos tvirtintoju neįvyko, nes jis pats neinformavo šio komiteto, jog šis pokalbis vyko 2003 m. kovo 25 dieną.
Teisingumo Teismo vertinimas
Iš bylos medžiagos matyti, kad Jungtinis vertinimo komitetas nepriėmė sprendimo dėl nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos turinio, nors jis ir turi tokią pareigą, kai, kaip šioje byloje, į jį buvo kreiptasi su skundu. Šiuo tikslu šis komitetas savo išvadoje, kuri 2003 m. balandžio 11 d. buvo perduota apeliaciniam vertintojui, tik konstatavo, kad oficialus pokalbis su tvirtintoju neįvyko, taip pažeidžiant bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 7 straipsnį.
Taigi apeliacinis vertintojas savo 2003 m. balandžio 28 d. Sprendime negalėjo nuspręsti dėl apelianto vidaus skundo, nes Jungtinis vertinimo komitetas jam nepateikė savo nuomonės dėl nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos turinio ir todėl ši ataskaita nebuvo galutinė.
Kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 96 punkte, 2003 m. balandžio 28 d. priimdamas tokį sprendimą apeliacinis vertintojas apelianto teisę pateikti apeliacinį skundą Jungtiniam vertinimo komitetui iš esmės vertino kaip formalumą. Tačiau kai į šį komitetą kreipiamasi su skundu, nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos turinio nagrinėjimas yra pagrindinis formalumas, nes, pirma, minėtas komitetas yra vienintelis organas, galintis įsikišti į vertinimo procedūrą, į kurio sudėtį įeina personalo atstovai, ir, antra, į jo pareikštas nuomones apeliacinis vertintojas privalo atsižvelgti.
Panašu, kad tai, jog Jungtinis vertinimo komitetas nenusprendė dėl nagrinėjamos tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos turinio pagal bendrųjų įgyvendinimo nuostatų 8 straipsnį, sudaro esminį tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitos rengimo procedūros pažeidimą, darantį poveikį apelianto teisėms.
Nesant reikalo nagrinėti kitų pagrindų, kurie buvo nurodyti grindžiant ieškinį dėl panaikinimo, reikia panaikinti ginčijamą sprendimą.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 122 straipsnio nuostatas, kai apeliacinis skundas yra pagrįstas ir Teisingumo Teismas pats priima galutinį sprendimą byloje, jis priima sprendimą ir dėl bylinėjimosi išlaidų.
Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 2 dalies nuostatas, kurios taikomos apeliaciniame procese pagal šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, iš jos reikia priteisti padengti M. Gordon bylinėjimosi išlaidas abiejose instancijose.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
Panaikinti 2007 m. vasario 7 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Gordon prieš Komisiją
(T-175/04) tiek, kiek Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog nėra reikalo priimti sprendimo dėl M. Gordon pareikšto ieškinio, susijusio su panaikinimu.

2.
Atmesti apeliacinį skundą kaip nepagrįstą tiek, kiek juo ginčijamas minėtas Pirmosios instancijos teismo sprendimas atmesti ieškinį dėl žalos atlyginimo.

3.
Panaikinti 2003 m. gruodžio 11 d. Europos Bendrijų Komisijos sprendimą, kuriuo atmetamas M. Gordon skundas dėl 2003 m. balandžio 28 d. Sprendimo, patvirtinančio jo tarnybinės veiklos vertinimo ataskaitą už laikotarpį nuo 2001 m. liepos 1 d. iki 2002 m. gruodžio 31 dienos.

4.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas, kurias M. Gordon patyrė procesuose Europos Bendrijų Teisingumo Teisme ir Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.