CELEX: 62008CJ0137
Direktyva 93/13/EEB
Nesąžiningos sąlygos sutartyse su vartotojais
Vertinimo kriterijai
Nacionalinio teismo atliekamas ex officio vertinimas, ar jurisdikciją nustatanti sąlyga yra nesąžininga
Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnis

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1993 m. balandžio 5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų
sutartyse su vartotojais (OL L 95, p. 29; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 2 t., p. 288, toliau – direktyva)
išaiškinimo.
Prašymas pateiktas nagrinėjant
VB Pénzügyi Lízing Zrt.
(toliau –
VB Pénzügyi Lízing
) ir
Ferenc Schneider
ginčą dėl prašymo priimti mokėjimo įsakymą.

Teisinis pagrindas

Sąjungos teisė
Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnyje nustatyta:
„Bylose, kurioms taikomas Sutarties dėl Europos Sąjungos veikimo 267 straipsnis, valstybės narės teismas Teisingumo Teismui
praneša apie sprendimą, kuriuo bylos nagrinėjimas sustabdomas, o byla perduodama Teisingumo Teismui. Po to Teismo kancleris
apie tokį sprendimą praneša bylos šalims, valstybėms narėms ir Komisijai bei Sąjungos institucijai, įstaigai ar organui, priėmusiam
teisės aktą, kurio galiojimas ar išaiškinimas yra ginčijami.
Bylos šalys, valstybės narės, Komisija ir tam tikrais atvejais Sąjungos institucija, įstaiga ar organas, priėmęs teisės aktą,
kurio galiojimas ar išaiškinimas yra ginčijami, turi teisę per du mėnesius nuo tokio pranešimo pateikimo pateikti Teismui
pareiškimus ar rašytines pastabas.
<...>.“,
Pagal direktyvos 1 straipsnio 1 dalį šia direktyva „siekiama suderinti valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus, susijusius
su nesąžiningomis sąlygomis pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudaromose sutartyse“.
Direktyvos 3 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatyta:
„1.      Ta sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra laikoma nesąžininga, jeigu pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą
dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų vartotojo nenaudai.
2.      Visada yra laikoma, kad dėl sąlygos nebuvo atskirai derėtasi, jeigu ji buvo parengta iš anksto, ir vartotojas dėl to negalėjo
padaryti įtakos sąlygos esmei, ypač iš anksto suformuluotos tipinės sutarties atveju.
<...>“
Direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje daroma nuoroda jos priede pateiktą „orientacinį ir neišsamų sąlygų, kurias galima laikyti
nesąžiningomis, sąrašą“. Šio priedo 1 punkte numatytos „Sąlygos, kurių tikslas arba rezultatas:
<...>
q)      panaikinti arba trukdyti vartotojo teisei pareikšti ieškinį arba naudotis bet kuria kita teisinės apsaugos priemone <...>.“
Šios direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės nustato, kad nesąžiningos sąlygos, naudojamos sutartyje, kurią pardavėjas ar tiekėjas sudaro su vartotoju
taip, kaip numatyta jų nacionalinės teisės aktuose, nebūtų privalomos vartotojui, ir kad sutartis ir toliau būtų šalims privaloma
tomis sąlygomis, jei ji gali išlikti be nesąžiningų nuostatų.“
Pagal direktyvos 7 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.      Valstybės narės užtikrina, kad vartotojų ir konkurentų naudai egzistuotų pakankamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios
kelią nuolatiniam nesąžiningų sąlygų naudojimui sutartyse, pardavėjų ar tiekėjų sudaromose su vartotojais.
2.      Pirmojoje straipsnio dalyje nurodytos priemonės apima nuostatas, pagal kurias asmenys arba organizacijos, pagal nacionalinės
teisės aktus turinčios teisėtą interesą apsaugoti vartotojus, gali pagal atitinkamus nacionalinės teisės aktus iškelti bylą
teismuose arba kompetentingose administracinėse institucijose, kad būtų priimtas sprendimas dėl to, ar bendram naudojimui
parengtos sutarčių sąlygos yra nesąžiningos, ir galėtų būti pritaikytos tinkamos ir veiksmingos priemonės, užkertančios kelią
tolesniam tokių sąlygų naudojimui.“

Nacionalinė teisė
Klostantis pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms buvo taikomas Civilinis kodeksas su pakeitimais, padarytais 2006 m. Įstatymu
Nr. III, ir Vyriausybės nutarimas Nr. 18/1999 dėl su vartotojais sudaromų sutarčių sąlygų, kurios laikytinos nesąžiningomis.
Pagal Civilinio kodekso 209/A straipsnio 2 dalį nesąžininga sąlyga, kurią sutartį su vartotoju sudariusi sutarties šalis nustato
arba iš anksto ir vienašališkai, arba kaip bendrąją sutarties sąlygą ir dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, negalioja.
Vyriausybės nutarime Nr. 18/1999 sutarties sąlygos skirstomos į dvi kategorijas. Į pirmąją kategoriją patenka sutarties sąlygos,
kurias uždrausta numatyti vartojimo sutartyse ir kurios dėl šios priežasties yra niekinės. Antroji kategorija apima sąlygas,
kurios laikomos nesąžiningomis, kol neįrodyta kitaip, suteikiant galimybę tokią sąlygą numačiusiai šaliai paneigti šią prezumpciją.
Įstatymo dėl civilinio proceso 155/A 2 dalyje numatyta:
„Teismas priima sprendimą nutartimi pateikti Europos Sąjungos Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą ir kartu nusprendžia
sustabdyti bylą. Siekdamas gauti prejudicinį sprendimą teismas savo nutartyje formuluoja Teisingumo Teismui pateikiamą klausimą
ir nurodo svarbias faktines aplinkybes ir Vengrijos teisės aktus, kurie gali padėti Teisingumo Teismui atsakyti į pateiktą
klausimą. Teismas siunčia nutartį Teisingumo Teismui ir kartu informaciniais tikslais teisingumo ministrui.“
Pagal minėto įstatymo 164 straipsnio 1 dalį pareiga įrodyti ginčui išspręsti reikalingas faktines aplinkybes paprastai tenka
šaliai, kuri siekia, kad teismas pripažintų jas įrodytomis. Pagal to paties straipsnio 2 dalį teismas gali rinkti įrodymus
savo iniciatyva, jei tai numatyta įstatyme.

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2006 m. balandžio 14 d. šalys pagrindinėje byloje sudarė sutartį dėl paskolos automobiliui pirkti.
Kadangi F. Schneider nustojo vykdyti sutartinius įsipareigojimus,
VB Pénzügyi Lízing
nutraukė šią paskolos sutartį ir kreipėsi į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusį teismą, kad šis priteistų jai
317 404 HUF skolą, delspinigius nuo nesumokėtos sumos ir bylinėjimosi išlaidas.

VB Pénzügyi Lízing
nepateikė prašymo dėl mokėjimo įsakymo teismui, kuris turi jurisdikciją F. Schneider nuolatinėje gyvenamojoje vietoje, o pasirėmė
į minėtą paskolos sutartį įtraukta jurisdikciją nustatančia sąlyga, pagal kurią galimų ginčų nagrinėjimas priskiriamas prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcijai.
Minėtas įsakymas buvo priimtas per vadinamąją „ne ginčo“ procedūrą, kai atitinkamas teismas neprivalo rengti posėdžio arba
išklausyti kitą bylos šalį. Priimdamas šį įsakymą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nekėlė klausimo dėl
teritorinės jurisdikcijos ir dėl jurisdikciją nustatančios paskolos sutarties sąlygos.
F. Schneider prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pareiškė prieštaravimą dėl šio mokėjimo įsakymo, tačiau
nenurodė šio prieštaravimo motyvų. Todėl šis teismas turėjo pradėti rungimosi principu pagrįstą procedūrą, kuri vyksta remiantis
bendrosios civilinio proceso teisės nuostatomis.
Minėtas teismas konstatavo, kad F. Schneider gyvenamoji vieta nėra teritorijoje, kurioje taikoma jo jurisdikcija, o pagal
civilinį procesą reglamentuojančias normas toks ginčas, pavyzdžiui, dėl kurio kreiptasi į šį teismą, priskiriamas teismo,
kurio teritorijoje yra atsakovo gyvenamoji vieta, jurisdikcijai.
Tokiomis aplinkybėmis
Budapesti II. és III. kerületi bíróság
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal direktyva <...> užtikrinamą vartotojų apsaugą reikalaujama, kad, nepaisant procedūros pobūdžio (ginčo ar ne ginčo),
nacionalinis teismas, vykdydamas savo teritorinės jurisdikcijos kontrolę,
ex officio
vertintų ir nagrinėjamos sutarties sąlygos nesąžiningumą, net jei to nebuvo prašoma?
2.      Teigiamai atsakius į pirmąjį klausimą, į kokius kriterijus nacionalinis teismas turi atsižvelgti vykdydamas šią kontrolę,
būtent tuo atveju, kai pagal sutarties sąlygą jurisdikcija suteikiama ne atitinkamiems pardavėjo ar tiekėjo registruotos buveinės
vietos teismams, o kitiems netoli šios buveinės vietos esantiems teismams?
3.      Ar pagal [Teisingumo Teismo statuto] 23 straipsnio pirmą pastraipą nacionalinis teismas negali
ex officio
informuoti savo valstybės narės teisingumo ministro apie prejudicinio sprendimo priėmimo procesą tuo pačiu metu, kai jis
inicijuojamas?“

Procesas Teisingumo Teisme
2009 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo pirmininko sprendimu bylos nagrinėjimas buvo sustabdytas laukiant, kol bus paskelbtas
Sprendimas
Pannon GSM
(2009 m. birželio 4 d., C‑243/08, Rink. p. I‑4713).
Paskelbus šį sprendimą 2009 m. liepos 2 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas informavo Teisingumo Teismą,
kad nebereikia atsakyti į 2008 m. kovo 27 d. nutartyje pateiktus pirmąjį ir antrąjį klausimus. Tačiau šis teismas pažymėjo,
kad vis dar siekia gauti atsakymą į trečiąjį klausimą.
Be to, minėtas teismas klausia dėl Teisingumo Teismo vaidmens užtikrinant direktyva reikalaujamą vienodą vartotojų teisių
apsaugos lygį visose valstybėse narėse. Jo teigimu, šiuo klausimu iš minėto Sprendimo
Pannon GSM
34 ir 35 punktų matyti, kad tarp pardavėjo ar tiekėjo ir vartotojo pagal nacionalinę teisę vykdomo teismo proceso specifika
negali daryti poveikio teisinei apsaugai, kurią vartotojas turi turėti pagal direktyvos nuostatas. Tuose pačiuose 34 ir 35 punktuose
taip pat nurodoma, kad nacionalinis teismas privalo
ex officio
įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, kai tik jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir faktinės
aplinkybės.
Taigi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, remiantis atitinkamuose minėto Sprendimo
Pannon GSM
punktuose Teisingumo Teismo pateikta informacija neįmanoma priimti sprendimo klausimu, ar nacionalinis teismas gali
ex officio
įvertinti, ar sutarties sąlyga yra nesąžininga, tik tuomet, kai jam tampa žinomos šiuo atžvilgiu reikalingos teisinės ir
faktinės aplinkybės, arba, atvirkščiai, ar nagrinėdamas, ar ši sąlyga yra nesąžininga, nacionalinis teismas taip pat privalo
ex officio
nustatyti šiam nagrinėjimui reikalingas teisines ir faktines aplinkybes.
Atsižvelgdamas į šiuos samprotavimus
Budapesti II. és III. kerületi bíróság
nusprendė Teisingumo Teismui papildomai pateikti šiuos prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal [SESV 267] straipsnį Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos <...> 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą
sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas?
2.      Jei atsakymas yra teigiamas, ar dėl tokio išaiškinimo pateiktu prašymu priimti prejudicinį sprendimą gali būti prašoma paaiškinti
(siekiant užtikrinti direktyva <...> garantuojamą vienodą vartotojų teisių apsaugos lygį visose valstybėse narėse), į kuriuos
aspektus nacionalinis teismas gali arba turi atsižvelgti konkrečiai atskirajai sąlygai taikydamas šioje direktyvoje įtvirtintus
bendruosius kriterijus?
3.      Jei nacionalinis teismas be atitinkamo bylos šalių prašymo pats pastebi galimą nesąžiningą sutarties sąlygą, ar jis gali savo
iniciatyva nustatyti tokiai išvadai padaryti reikalingas faktines ir teisines aplinkybes, jei pagal nacionalinę proceso teisę
tokį patikrinimą leidžiama atlikti tik bylos šalių prašymu?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl iš pradžių pateikto trečiojo klausimo
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar nacionalinės teisės nuostata, pagal
kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas
ex officio
turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
procesas, prieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmoje pastraipoje, kurioje numatyta, kad nacionalinis
teismas Teisingumo Teismui praneša apie sprendimą, kuriuo bylos nagrinėjimas sustabdomas, o byla perduodama Teisingumo Teismui,
ir kad paskui Teismo kancleris apie tokį sprendimą praneša, be kita ko, atsižvelgdamas į kiekvieną konkretų atvejį, bylos
šalims, valstybėms narėms, Komisijai bei kitoms Sąjungos institucijoms, įstaigoms ar organams, nėra duomenų, kokių priemonių
turi imtis nacionalinis teismas informuodamas apie priimtą sprendimą pateikti Teisingumo Teismui prejudicinį klausimą.
Atsakant į šį klausimą reikia pabrėžti, kad SESV 267 straipsnyje numatyta sistema yra skirta vienodam Sąjungos teisės aiškinimui
valstybėse narėse užtikrinti ir numato tiesioginį Teisingumo Teismo ir nacionalinių teismų bendradarbiavimą, kuris nepriklauso
nuo šalių valios (žr. 1997 m. liepos 10 d. Sprendimo
Palmisani
, C‑261/95, Rink. p. I‑4025, 31 punktą; 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo
Kempter
, C‑2/06, Rink. p. I‑411, 41 punktą ir 2008 m. gruodžio 16 d. Sprendimo
Cartesio
, C‑210/06, Rink. p. I‑9641, 90 punktą).
Iš tiesų prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra dviejų teismų dialogas, kurio inicijavimas visiškai priklauso nuo to,
ar nacionalinis teismas nuspręs, kad toks prašymas yra tinkamas ir būtinas (žr. minėtų sprendimų
Kempter
42 punktą ir
Cartesio
91 punktą).
Atsižvelgiant į principus, kuriais grindžiama prejudicinio sprendimo priėmimo tvarka, bei į pateiktą klausimą, reikia nustatyti,
ar aptariama pareiga informuoti gali turėti įtakos nacionalinių teismų turimoms galimybėms, numatytoms SESV 267 straipsnyje.
Šiuo klausimu neatrodo, kad tokia pareiga, kaip antai nagrinėjama pagrindinėje byloje, galėtų būti laikoma įsikišimu į SESV 267 straipsniu
įtvirtintą teismų dialogą.
Iš tikrųjų atitinkamos valstybės narės nacionalinių teismų pareiga informuoti teisingumo ministrą išsiunčiant Teisingumo Teismui
sprendimą dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą nėra tokio prašymo priimti prejudicinį sprendimą sąlyga. Todėl ji negali
turėti įtakos šių teismų teisei pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą, taip pat pažeisti jiems pagal SESV 267 straipsnį
suteiktų prerogatyvų.
Be to, nepanašu, kad galimas šios pareigos informuoti pažeidimas daro neigiamą poveikį SESV 267 straipsnyje nustatytai procedūrai.
Kaip savo išvados 74 punkte pažymėjo generalinė advokatė, nėra jokios informacijos, leidžiančios daryti išvadą, kad dėl aptariamos
pareigos informuoti, nacionaliniai teismai gali nuspręsti nesinaudoti teise kreiptis į Teisingumo Teismą su prašymu priimti
prejudicinį sprendimą.
Todėl į iš pradžių pateiktą trečiąjį prejudicinį klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prašymą
priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas
ex officio
turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
procesas, neprieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.

Dėl pirmojo ir antrojo papildomų klausimų
Šiais klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nori sužinoti, ar
SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą
sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis
teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties sąlygą pagal direktyvos nuostatas.
Atsakant į šiuos klausimus reikia priminti, kad SESV 267 straipsnyje įtvirtinta procedūra yra Teisingumo Teismo ir nacionalinių
teismų bendradarbiavimo priemonė, kuria naudodamasis Teisingumo Teismas pateikia nacionaliniams teismams Sąjungos teisės aiškinimą,
kurio jiems reikia bylai išspręsti (be kita ko, žr. 1990 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Gmurzynska‑Bscher
, C‑231/89, Rink. p. I‑4003, 18 punktą ir 1998 m. kovo 12 d. Sprendimo
Djabali
, C‑314/96, Rink. p. I‑1149, 17 punktą).
Dėl Sąjungos teisės nuostatų, dėl kurių Teisingumo Teismas remdamasis SESV 267 straipsniu gali priimti sprendimą, primintina,
kad šis Teismas turi jurisdikciją priimti sprendimą dėl visų be išimties sutarčių ir Sąjungos institucijų, įstaigų ar organų
priimtų aktų išaiškinimo (žr. 1989 m. gruodžio 13 d. Sprendimo
Grimaldi
, C‑322/88, Rink. p. 4407, 8 punktą ir 2006 m. gegužės 11 d. Sprendimo
Friesland Coberco Dairy Foods
, C‑11/05, Rink. p. I‑4285, 35 ir 36 punktus).
Todėl kai kalbama apie Sąjungos teisės aktus, nacionalinis teismas gali kreiptis į Teisingumo Teismą dėl antrinės teisės akto
nuostatų, pavyzdžiui, direktyvoje ir jos priede numatytos sąvokos „nesąžininga sąlyga“, išaiškinimo.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas nusprendė, kad direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje ir 4 straipsnio 1 dalyje apibrėžiami bendri
kriterijai, leidžiantys įvertinti sutarčių sąlygų, kurioms taikomos direktyvos nuostatos, sąžiningumą (žr. 2010 m. birželio
3 d. Sprendimo
Caja de Ahorros y Monte de Piedad de Madrid
, C‑484/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Panašus klausimas buvo nagrinėjamas gavus prašymą priimti prejudicinį sprendimą, dėl kurio priimtas minėtas Sprendimas
Pannon GSM
; byloje, dėl kurios priimtas šis sprendimas, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas prašė Teisingumo Teismo
nurodyti gaires dėl aplinkybių, kurias nacionalinis teismas turi išnagrinėti tam, kad įvertintų galimą sutarties sąlygos nesąžiningumą.
Minėto sprendimo 37–39 punktuose Teisingumo Teismas šiuo klausimu pažymėjo, kad direktyvos 3 straipsnyje tik abstrakčiai apibrėžiamos
aplinkybės, dėl kurių sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi, yra nesąžininga, kad priede, į kurį daroma nuoroda
direktyvos 3 straipsnio 3 dalyje, pateikiamas tik orientacinis ir neišsamus sąlygų, kurias galima laikyti nesąžiningomis,
sąrašas ir kad direktyvos 4 straipsnyje numatyta, jog sąlygos nesąžiningumas vertinamas atsižvelgiant į prekių ar paslaugų,
dėl kurių buvo sudaryta sutartis, pobūdį, sutarties sudarymo metu nurodant visas sutarties sudarymo aplinkybes.
Šiomis aplinkybėmis atsakydamas į minėtą klausimą Teisingumo Teismas nurodė, kad nacionalinis teismas turi įvertinti, ar tokia
sutarties sąlyga, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinka kriterijus, dėl kurių ji pripažįstama „nesąžininga“ direktyvos
3 straipsnio 1 dalies prasme, ir tai darydamas nacionalinis teismas turi atsižvelgti, kad vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo
sudarytos sutarties sąlyga, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria teismui, kurio teritorinei jurisdikcijai priklauso
pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija spręsti ginčą, gali būti pripažinta nesąžininga (žr. minėto
Sprendimo
Pannon GSM
44 punktą).
Taigi į pirmąjį ir antrąjį papildomus klausimus reikia atsakyti, jog SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Teisingumo
Teismas turi kompetenciją aiškinti direktyvos 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą sąvoką „nesąžiningos sąlygos“ bei šios direktyvos
priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba turi taikyti vertindamas sutarties
sąlygą pagal direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad šis teismas, remdamasis minėtais kriterijais ir atsižvelgdamas
į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti konkretų sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos kvalifikavimo.

Dėl trečiojo papildomo klausimo
Šiuo labai bendrais teiginiais suformuluotu klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia nustatyti,
kokie įgaliojimai suteikiami jam direktyvos nuostatomis nuo momento, kai jis pateikia klausimą dėl galimo išimtinę teritorinę
jurisdikciją suteikiančios sutarties sąlygos nesąžiningumo. Šis teismas, be kita ko, nori sužinoti, ar tokioje situacijoje
nacionalinis teismas privalo savo iniciatyva nustatyti tokiai išvadai apie nesąžiningą sąlygą padaryti reikalingas faktines
ir teisines aplinkybes, jei pagal nacionalinę proceso teisę tokį patikrinimą leidžiama atlikti tik bylos šalių prašymu.
Siekiant atsakyti į pateiktą klausimą, reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką direktyva nustatyta apsaugos
sistema pagrįsta mintimi, kad vartotojo padėtis yra mažiau palanki nei pardavėjo ar tiekėjo tiek dėl galimybių derėtis, tiek
dėl informacijos lygio, o dėl to jis priverstas sutikti su pardavėjo ar tiekėjo iš anksto nustatytomis sąlygomis ir negali
daryti įtakos jų turiniui (žr. 2000 m. birželio 27 d. Sprendimo
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
, C‑240/98–C‑244/98, Rink. p. I‑4941, 25 punktą; 2006 m. spalio 26 d. Sprendimo
Mostaza Claro
, C‑168/05, Rink. p. I‑10421, 25 punktą ir 2009 m. spalio 6 d. Sprendimo
Asturcom Telecomunicaciones
, C‑40/08, Rink. p. I‑9579, 29 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, jog atsižvelgiant į tokią mažiau palankią padėtį minėtos direktyvos 6 straipsnio 1 dalyje
numatyta, kad nesąžiningos sąlygos vartotojui nėra privalomos. Iš teismo praktikos matyti, jog tai yra imperatyvi nuostata,
kuria, atsižvelgiant į tai, kad vienos iš sutarties šalių padėtis yra mažiau palanki, formalią pusiausvyrą, sutartimi nustatytą
tarp sutarties šalių teisių ir pareigų, siekiama pakeisti realia pusiausvyra, galinčia atkurti pastarųjų lygybę (žr. minėtų
sprendimų
Mostaza Claro
36 punktą ir
Asturcom Telecomunicaciones
30 punktą).
Siekdamas užtikrinti direktyva nustatytą apsaugą Teisingumo Teismas ne kartą pabrėžė, kad tarp vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo
egzistuojanti nelygybė gali būti kompensuota tik pozityviais su sutartiniais santykiais nesusijusių subjektų veiksmais (žr.
minėtų sprendimų
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
27 punktą;
Mostaza Claro
26 punktą bei
Asturcom Telecomunicaciones
31 punktą).
Taigi atlikdamas pagal direktyvos nuostatas tenkančias funkcijas nacionalinis teismas turi patikrinti, ar sutarties nuostata,
kuri yra jame nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į šios direktyvos taikymo sritį. Jei atsakymas būtų teigiamas, nacionalinis
teismas privalo savo iniciatyva įvertinti minėtą sąlygą atsižvelgdamas į šios direktyvos nuostatose numatytus vartotojo teisių
apsaugos reikalavimus.
Dėl pirmos nagrinėjimo, kurį turi atlikti nacionalinis teismas, stadijos pasakytina, jog iš kartu skaitomų direktyvos 1 ir
3 straipsnių matyti, kad ši direktyva taikoma bet kokiai išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikiančiai sąlygai, dėl kurios
nebuvo atskirai derėtasi, numatytai pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje.
Taigi tam, kad užtikrintų Sąjungos teisės aktų leidėjo siekiamą vartotojų apsaugos veiksmingumą, nacionalinis teismas turi
visuomet, nesvarbu, kokie yra vidaus teisės aktai, nustatyti, ar pardavėjas arba tiekėjas derėjosi su vartotoju dėl ginčijamos
sąlygos atskirai.
Dėl antros minėto nagrinėjimo stadijos konstatuotina, kad, kaip nurodo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas,
pagrindinėje byloje nagrinėjamoje sutarties sąlygoje išimtinė teritorinė jurisdikcija suteikiama ne atsakovo gyvenamosios
vietos teismui, o kitam netoli jo gyvenamosios vietos tiek geografiniu, tiek susisiekimo požiūriu esančiam teismui.
Dėl vartotojo ir pardavėjo ar tiekėjo sudarytos sutarties sąlygos, dėl kurios nebuvo atskirai derėtasi ir kuria teismui, kurio
teritorinei jurisdikcijai priklauso pardavėjo ar tiekėjo buveinė, suteikiama išimtinė jurisdikcija, minėto Sprendimo
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
24 punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad tokia sąlyga turi būti laikoma nesąžininga direktyvos 3 straipsnio prasme, jeigu
pažeidžiant sąžiningumo reikalavimą dėl jos atsiranda ryškus neatitikimas tarp iš sutarties kylančių šalių teisių ir pareigų
vartotojo nenaudai.
Atkreiptinas dėmesys, kad sąlyga, dėl kurios nacionalinio teismo klausiama pagrindinėje byloje, kaip ir sąlyga, kuria jurisdikcija
spręsti visus ginčius dėl sutarties suteikiama pardavėjo ar tiekėjo buveinės vietos teismui, vartotojui nustatoma pareiga
paklusti teismo, kuris gali būti labai toli nuo jo gyvenamosios vietos, išimtinei jurisdikcijai ir tai gali apsunkinti jo
atvykimą į teismą. Tuo atveju, kai ginčas kyla dėl nedidelių pinigų sumų, vartotojo atvykimo į teismą išlaidos gali turėti
atgrasantį poveikį ir dėl jų vartotojas gali atsisakyti pareikšti ieškinį teisme ar gynybos. Taigi tokia sąlyga priklauso
direktyvos priedo 1 dalies q punkte nurodytoms sąlygoms, kurių tikslas arba rezultatas – panaikinti arba trukdyti vartotojo
teisei pareikšti ieškinį (žr. minėto Sprendimo
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
22 punktą).
Be to, dėl tokios išimtinę jurisdikciją suteikiančios sąlygos pardavėjas ar tiekėjas gali pateikti visus su jo profesine veikla
susijusius ginčus viename ne vartotojo gyvenamosios vietos teisme, o visa tai padaro paprastesnį jo dalyvavimą teisme ir sumažina
šio dalyvavimo sąnaudas (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Océano Grupo Editorial ir Salvat Editores
23 punktą).
Todėl į trečiąjį papildomą klausimą reikia atsakyti, kad nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar pardavėjo
arba tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta išimtinę teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra jame
nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į direktyvos taikymo sritį, o atsakius į šį klausimą teigiamai, savo iniciatyva įvertinti
galimą tokios teritorinę jurisdikciją nustatančios sąlygos nesąžiningumą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Nacionalinės teisės nuostata, pagal kurią prašymą priimti prejudicinį sprendimą teikiantis teismas
ex officio
turi informuoti savo valstybės narės teisingumo ministrą tuo pačiu metu, kai inicijuojamas prejudicinio sprendimo priėmimo
procesas, neprieštarauja Teisingumo Teismo statuto 23 straipsnio pirmai pastraipai.
2.
SESV 267 straipsnis aiškintinas taip, kad Europos Sąjungos Teisingumo Teismas turi kompetenciją aiškinti 1993 m. balandžio
5 d. Tarybos direktyvos 93/13/EEB dėl nesąžiningų sąlygų sutartyse su vartotojais 3 straipsnio 1 dalyje pavartotą sąvoką „nesąžiningos
sąlygos“ bei šios direktyvos priede išvardytas sąlygas, taip pat pateikti kriterijus, kuriuos nacionalinis teismas gali arba
turi taikyti vertindamas sutarties sąlygą pagal direktyvos nuostatas, turint omenyje tai, kad šis teismas, remdamasis minėtais
kriterijais ir atsižvelgdamas į nagrinėjamo atvejo aplinkybes, turi priimti konkretų sprendimą dėl tam tikros sutarties sąlygos
kvalifikavimo.
3.
Nacionalinis teismas turi savo iniciatyva nustatyti, ar pardavėjo ar tiekėjo su vartotoju sudarytoje sutartyje numatyta išimtinę
teritorinę jurisdikciją suteikianti sąlyga, kuri yra jame nagrinėjamo ginčo dalykas, patenka į direktyvos taikymo sritį, o
atsakius į šį klausimą teigiamai, savo iniciatyva įvertinti galimą tokios teritorinę jurisdikciją nustatančios sąlygos nesąžiningumą.
Parašai.
*
Proceso kalba: vengrų.