CELEX: 62003CJ0110
Ieškinys dėl panaikinimo
Reglamentas (EB) Nr. 2204/2002
Horizontali valstybės pagalba
Pagalba užimtumui
Teisinis tikrumas
Subsidiarumas
Proporcingumas
Bendrijos veiksmų darnumas
Nediskriminavimas
Reglamentas (EB) Nr. 994/98
Prieštaravimas dėl neteisėtumo

1       Savo ieškiniu Belgijos Karalystė prašo panaikinti 2002 m. gruodžio 5 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 2204/2002 dėl EB sutarties
87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai, teikiamai užimtumui (OL L 337, p. 3 ir pataisa OL L 349, p. 126, toliau –
ginčijamas reglamentas).
2       Teisingumo Teismo pirmininkas 2003 m. rugsėjo 19 d. Nutartimi leido Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystei
įstoti į bylą Europos Bendrijų Komisijos pusėje. 2003 m. lapkričio 24 d. laišku ši valstybė narė pranešė, kad ji atsisako
pateikti įstojimo į bylą paaiškinimą.

Teisinis pagrindas
3       EB 89 straipsnis nustato:
„Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu ir pasikonsultavusi su Europos Parlamentu, kvalifikuotąja balsų dauguma gali priimti
atitinkamus 87 ir 88 straipsnių taikymo reglamentus ir konkrečiai nustatyti 88 straipsnio 3 dalies taikymo sąlygas bei pagalbos
kategorijas, kurioms ši tvarka netaikoma“.
4       EB 136 straipsnis skelbia:
„Bendrija ir valstybės narės <...> mano, jog tikslinga didinti užimtumą, skatinti kurti geresnes gyvenimo bei darbo sąlygas,
kad palaikant jų gerėjimą būtų galima siekti jų suderinimo, deramą socialinę apsaugą, socialinių partnerių dialogą, žmonių
išteklių plėtotę siekiant pastoviai didelio užimtumo ir kovojant su socialine atskirtimi.
<…>“
5       Pagal EB 137 straipsnio 1 dalį, galiojusią iki Nicos sutarties:
„Siekdama 136 straipsnyje keliamų tikslų, Bendrija remia ir papildo valstybių narių veiklą šiose srityse:
–       visų pirma darbo aplinkos gerinimo siekiant rūpintis darbuotojų sveikata ir sauga,
–       darbo sąlygų,
–       darbuotojų socialinio draudimo ir socialinės apsaugos,
–       iš darbo rinkos išstumtų asmenų integracijos nepažeidžiant 150 straipsnio,
–       moterų ir vyrų lygybės dėl galimybių darbo rinkoje ir požiūrio darbe.“
6       Paskelbus, kad Taryba teisės aktus priima kvalifikuotąja dauguma, EB sutarties 137 straipsnio 3 dalyje buvo numatyta:
„Tačiau Taryba <...> vieningai priima teisės aktus šiose srityse:
<…>
–       finansinių įnašų užimtumui ir darbo vietų kūrimui skatinti, išskyrus su Socialiniu fondu susijusias nuostatas.“
7       1998 m. gegužės 7 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 994/98 dėl Europos bendrijos steigimo sutarties (87) ir (88) straipsnių taikymo
kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims (OL L 142, p. 1) ketvirta konstatuojamoji dalis patikslina:
„<...> Komisija yra taikiusi Sutarties (87) ir (88) straipsnius daugelyje sprendimų ir yra išsakiusi savo nuostatą daugelyje
pranešimų; <...> atsižvelgiant į Komisijos didelę patirtį taikant Sutarties (87) ir (88) straipsnius ir tų nuostatų pagrindu
paskelbtus Komisijos tekstus, tam, kad būtų užtikrinta veiksminga priežiūra ir supaprastintas administravimas nesilpninant
Komisijos monitoringo, reikėtų, jog tose srityse, kuriose Komisija turi pakankamai patirties apibrėžti bendrus suderinamumo
kriterijus, ji, remdamasi šiais reglamentais, turėtų galimybę pareikšti, kad kai kurios pagalbos rūšys pagal vieną arba daugiau
Sutarties (87) straipsnio 2 ir 3 dalies nuostatas neprieštarauja bendrajai rinkai ir joms neturi būti taikoma Sutarties (88) straipsnio
3 dalyje nustatyta tvarka“.
8       Reglamento Nr. 994/98 5 konstatuojamoji dalis išdėstyta taip:
„<...> grupinių išimčių reglamentais bus galima pasiekti daugiau skaidrumo ir teisinio tikrumo <…>“ (Pataisytas vertimas)
9       Pagal Reglamento Nr. 994/98 1 straipsnį:
„1. Šio reglamento 8 straipsnyje numatyta tvarka priimtais reglamentais ir remdamasi Sutarties (87) straipsniu, Komisija gali
paskelbti, kad pagalba neprieštarauja bendrajai rinkai, ir informuoti Komisijos, kaip reikalaujama Sutarties (88) straipsnio
3 dalyje, nebūtina apie:
a) pagalbą, skiriamą:
<…>
iv) užimtumui ir mokymui;
<…>
2.      Šio straipsnio 1 dalyje minimuose reglamentuose kiekvienai pagalbos rūšiai nurodoma:
a)      pagalbos tikslas;
b)      pagalbos gavėjų rūšys;
c)      didžiausias pagalbos dydis, išreikštas arba pagalbos intensyvumu, nustatytu tinkamų išlaidų grupei, arba didžiausiomis pagalbos
sumomis;
d)      pagalbos kaupimo sąlygos;
e)      monitoringo sąlygos, kaip tai apibrėžta 3 straipsnyje.
<…>“
10     Ginčijamas reglamentas buvo priimtas remiantis Reglamentu Nr. 994/98.
11     Pagal ginčijamo reglamento 1 straipsnį:
„1. Šis reglamentas taikomas planams, kurie pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį laikomi valstybės pagalba ir suteikia pagalbą
darbo vietoms kurti, pagalbą palankių sąlygų neturintiems ir neįgaliesiems darbuotojams įdarbinti arba pagalbą neįgaliųjų
darbuotojų įdarbinimo papildomoms išlaidoms padengti.“
2. Šis reglamentas taikomas pagalbai visuose sektoriuose <...>
Jis netaikomas nei pagalbai, suteiktai anglių ar laivų statybos sektoriuose, nei darbo vietoms kurti skirtai pagalbai 4 straipsnio
prasme, suteiktai transporto sektoriuje. Apie tokią pagalbą ir toliau reikia iš anksto pranešti Komisijai pagal Sutarties
88 straipsnio 3 dalį.
<…>“
12     Šio reglamento 2 straipsnis nustato:
„Šiame reglamente:
<…>
f)      „palankių sąlygų neturintis darbuotojas“ reiškia bet kurį asmenį, priklausantį kategorijai, kuriai sunku patekti į darbo rinką
be paramos, t. y. asmenį, atitinkantį bent vieną iš šių kriterijų:
i)      bet kuris asmuo, jaunesnis nei 25 metų amžiaus arba nuo kurio dieninio mokslo baigimo nepraėjo dveji metai ir kuris prieš
tai nebuvo pradėjęs dirbti pirmo reguliariai apmokamo darbo;
<…>
vii)      bet kuris ilgalaikis bedarbis, t. y. bet kuris asmuo, per pastaruosius 16 mėnesių nedirbęs 12 mėnesių arba per pastaruosius
aštuonis mėnesius nedirbęs šešis mėnesius, jei tai jaunesnis nei 25 metų asmuo;
<…>“
13     Pagal ginčijamo reglamento 3 straipsnio 1 dalį:
„1. Išskyrus 9 straipsnio nuostatas, pagalbos planai, atitinkantys visas šio reglamento sąlygas, Sutarties 87 straipsnio 3 dalies
prasme neprieštarauja bendrajai rinkai ir atleidžiami nuo Sutarties 88 straipsnio 3 dalyje nustatyto pranešimo reikalavimo,
jei:
a)      pagal tokį planą teikiama pagalba atitinka šio reglamento sąlygas;
b)      plane pateikiama aiški nuoroda į šį reglamentą, nurodant jo pavadinimą ir skelbimo
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
nuorodą“.
14     Šio reglamento 4 straipsnio, pavadinto „Darbo vietų kūrimas“ 1–3 dalyse numatyta:
„1. Pagalbos planai darbo vietoms kurti ir pagalba, kuri gali būti suteikta pagal tokį planą, turi atitikti 2, 3 ir 4 dalių
sąlygas.
2. Jei darbo vietos kuriamos srityse arba sektoriuose, kurie pagal Sutarties 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktus pagalbos
suteikimo metu neturi teisės į pagalbą regionams, bendrosios pagalbos intensyvumas neturi būti didesnis kaip:
a) 15 %, jei tai yra mažos įmonės;
b) 7,5 %, jei tai yra vidutinės įmonės.
3. Jei darbo vietos kuriamos srityse arba sektoriuose, kurie pagal Sutarties 87 straipsnio 3 dalies a ir c punktus pagalbos
suteikimo metu turi teisę į pagalbą regionams, grynosios paramos intensyvumas neturi būti didesnis kaip pagalbos regionų investicijoms
atitinkama riba, nustatyta kiekvienai valstybei narei Komisijos patvirtintame ir pagalbos suteikimo metu taikomame žemėlapyje:
todėl turi būti atsižvelgta,
inter alia,
į daugelį sektorių apimančias gaires dėl regioninės pagalbos stambiems investiciniams projektams.
<…>“
15     2002 m. kovo 19 d. Komisijos pranešime – Daugelį sektorių apimančiose gairėse dėl regioninės pagalbos stambiems investiciniams
projektams teikimo (OL C 70, p. 8, toliau – daugelį sektorių apimančios gairės), ypač jo 27 straipsnyje, buvo numatytas draudimas
teikti valstybės pagalbą investiciniams projektams juodosios metalurgijos sektoriuje.
16     Pagal minėto reglamento 4 straipsnio 4 ir 5 dalis:
„4.      2 ir 3 dalyse nustatytos aukščiausios ribos taikomos pagalbos intensyvumui, apskaičiuotam procentu nuo dvejų metų darbo užmokesčio
sąnaudų, susijusių su darbo vietomis, sukurtomis tokiomis sąlygomis:
a)      sukurtos darbo vietos turi parodyti, palyginti su 12 pastarųjų mėnesių vidurkiu, darbuotojų skaičiaus grynąjį padidėjimą ir
atitinkamame vienete, ir įmonėje;
b)      sukurtos darbo vietos turi būti išlaikomos bent trejus metus, o jei tai yra mažos ar vidutinės įmonės, dvejus metus; ir
c)      sukurtose darbo vietose įdarbinti darbuotojai turi būti niekada neturėję darbo arba būti praradę ar prarandantys prieš tai
turėtą darbą.
5.      Jei pagalba skiriama darbo vietoms kurti pagal planą, kuris pagal šį straipsnį atleidžiamas nuo pranešimo reikalavimo, pagal
5 arba 6 straipsnio sąlygas įdarbinant palankių sąlygų neturintį darbuotoją arba neįgalųjį darbuotoją gali būti suteikta papildoma
pagalba.“
17     Minėto reglamento 5 straipsnis „Palankių sąlygų neturinčių darbuotojų ir neįgaliųjų darbuotojų įdarbinimas“ nustato:
„1.      Pagalbos planai, skirti bet kuriai įmonei įdarbinti palankių sąlygų neturinčius darbuotojus ir neįgaliuosius darbuotojus,
ir pagal tokį planą suteikiama bet kokia pagalba turi atitikti 2 ir 3 dalių sąlygas.
2.      Bendrosios pagalbos, susijusios su palankių sąlygų neturinčio darbuotojo arba darbuotojų ir neįgaliojo darbuotojo ar darbuotojų
įdarbinimu, intensyvumas, apskaičiuotas kaip darbo užmokesčio sąnaudų per vienerių metų po įdarbinimo laikotarpį procentas,
neturi būti didesnis kaip 50 % palankių sąlygų neturintiems darbuotojams ir 60 % neįgaliesiems darbuotojams.
<…>“.
18     Ginčijamo reglamento 6 straipsnis „Papildomos sąnaudos, susijusios su neįgaliųjų darbuotojų užimtumu“ numato:
„1.      Pagalbos planai, skirti įdarbinti neįgaliuosius darbuotojus ir pagal tokį planą suteikiama bet kokia pagalba turi atitikti
2 ir 3 dalių sąlygas.
2.      Minėta pagalba kartu su pagal 5 straipsnį suteikta pagalba neturi būti didesnė už lygį, kurio reikia norint kompensuoti produktyvumą,
sumažėjusį dėl darbuotojo arba darbuotojų negalios, ir bet kuriuos iš tokių sąnaudų:
a)      patalpų pritaikymo sąnaudos;
b)      įdarbinančių darbuotojų sąnaudos, susijusios tik su jų laiku, skirtu padėti neįgaliajam darbuotojui arba darbuotojams;
c)      jiems skirtos įrangos pritaikymo arba įsigijimo sąnaudos,
kurios yra papildomos išlaidos prie tų, kurias pagalbos gavėjas būtų patyręs įdarbindamas ne neįgaliuosius darbuotojus, per
bet kurį laikotarpį, kuriam neįgalusis darbuotojas ar darbuotojai faktiškai įdarbinami.
<…>“
19     Savo 2 ir 3 dalyse patikslinęs, kad pagalba pagal planus, kurie šio reglamento 4 straipsniu atleidžiami nuo pranešimo reikalavimo,
negali būti sujungiama su jokia kita Sutarties 87 straipsnio 1 dalies prasme teikiama valstybės pagalba, to paties reglamento
8 straipsnis savo 4 dalyje nustato:
„Taikant išlygą 2 ir 3 dalims, pagalba pagal planus, kurie šio reglamento 5 ir 6 straipsniais atleidžiami nuo pranešimo reikalavimo,
gali būti sujungiama su kita valstybės pagal Sutarties 87 straipsnio 1 dalį teikiama pagalba arba kitu Bendrijos finansavimu,
padengiant tas pačias išlaidas, taip pat ir su straipsnio 2 ir 3 dalis atitinkančia pagalba pagal planus, kurie šio reglamento
4 straipsniu atleisti nuo pranešimo reikalavimo taikymo, jei dėl tokio sujungimo bendrosios pagalbos intensyvumas neviršija
100 % darbo užmokesčio sąnaudų per bet kurį laikotarpį, kuriam įdarbinamas vienas ar keli darbuotojai.“
20     Ginčijamo reglamento 9 straipsnio 4 dalyje nustatyta:
„Pagalbos planams, skirtiems skatinti įdarbinti darbuotojų, kurie nėra 2 straipsnio f dalyje apibrėžti kaip palankių sąlygų
neturintys darbuotojai, kategorijas, ir toliau taikomas Sutarties 88 straipsnio 3 dalyje nurodytas pranešimo reikalavimas,
jei nuo jo neatleidžiama pagal 4 straipsnį. Pranešdamos valstybės narės pateikia Komisijai įvertinti argumentus, įrodančius,
kad suinteresuotieji darbuotojai neturi palankių sąlygų. Šiuo atveju taikomas 5 straipsnis.“
21     2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 70/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai
mažoms ir vidutinėms įmonėms (OL L 10, p. 33) 3 straipsnio 2 dalyje yra įtvirtinama tokia pati nuostata kaip ir ginčijamo
reglamento 3 straipsnio 1 dalyje, kurio nuostatos pateikiamos šio sprendimo 13 punkte.
22     Dėl valstybės pagalbos mažoms ir vidutinėms įmonėms Reglamento Nr. 70/2001 4 straipsnis numato:
„1.      Pagalba investicijoms į materialųjį ir nematerialųjį turtą Bendrijoje arba už jos ribų neprieštarauja bendrajai rinkai pagal
Sutarties 87 straipsnio 3 dalį ir jai netaikomas reikalavimas informuoti pagal Sutarties 88 straipsnio 3 dalį, jeigu ji atitinka
sąlygas, išdėstytas nuo 2 iki 6 dalies.
<…>
6.      Jeigu pagalbos dydis apskaičiuojamas, remiantis sukurtomis darbo vietomis, jis išreiškiamas išlaidų darbo apmokėjimui sukurtose
darbo vietose per dvejų metų laikotarpį procentine dalimi, laikantis tokių sąlygų:
a)      darbo vietų sukūrimas susijęs su investicijų į materialųjį arba nematerialųjį turtą projekto įgyvendinimu. Darbo vietos bus
sukurtos per trejus metus nuo investicijos pabaigos;
b)      dėl investicinio projekto padidės bendras tos įmonės darbuotojų skaičius, palyginti su vidutiniu darbuotojų skaičiumi per
pastaruosius dvylika mėnesių; ir
c)      sukurtos darbo vietos bus išlaikytos mažiausiai penkerius metus.“

Dėl ieškinio
23     Grįsdama savo prašymą panaikinti ginčijamą reglamentą Belgijos Karalystė nurodo tris pagrindus.
24     Pirmasis ieškinio pagrindas susijęs su Reglamentu Nr. 994/98 suteiktų įgaliojimų ribų pažeidimu, nes ginčijamas reglamentas
neužtikrina Reglamento Nr. 994/98 5 konstatuojamoje dalyje nustatyto skaidrumo bei teisinio saugumo tikslo (pirma dalis) ir
sugriežtina pagalbos užimtumui tvarką, nors pagal Reglamentą Nr. 994/98 Komisija buvo įgaliota tik kodifikuoti egzistuojančią
praktiką (antra dalis).
25     Antrasis ieškinio pagrindas yra susijęs su bendrųjų Bendrijos teisės principų, t. y. subsidiarumo, proporcingumo, Bendrijos
veiksmų darnumo ir nediskriminavimo, pažeidimu.
26     Trečiasis ieškinio pagrindas susijęs su Sutarties pažeidimu, nes įsigaliojus EB 137 straipsnio 3 daliai, kuri į Sutartį įtraukta
Amsterdamo sutartimi, ginčijamas reglamentas nebegalėjo būti priimtas remiantis Reglamentu Nr. 994/98.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo

Dėl pirmos pirmojo ieškinio pagrindo dalies
27     Pirma pirmojo ieškinio pagrindo dalimi Belgijos Karalystė tvirtina, kad ginčijamam reglamentui trūksta aiškumo. Šiuo klausimu
reikia pastebėti, kad nors ieškovė iš tikrųjų tai nurodo – tai išplaukia ir iš jo pavadinimo – ieškinio pagrindo, susijusio
su Reglamento Nr. 994/98 pažeidimu, kontekste šis kaltinimas yra susijęs su bendrojo teisinio saugumo principo pažeidimu.
Iš tikrųjų iš paties ieškinio turinio išplaukia, kad Belgijos vyriausybė tiesiogiai kaltina tuo, jog ginčijamu reglamentu
„buvo pažeistas teisinio saugumo principas“, ir šį kaltinimą papildomai grindžia Teisingumo Teismo praktika, susijusia su
šiuo bendruoju principu. Galiausia, nurodydama tolesnį ieškinio pagrindą, ši vyriausybė nurodo keleto „kitų“ bendrųjų teisės
principų pažeidimą.
28     Šiuo atveju minėta vyriausybė, siekdama remtis šiuo bendruoju principu, nurodo Reglamento Nr. 994/98 5 konstatuojamąją dalį,
kurioje skelbiama, kad „grupinių išimčių reglamentais bus galima pasiekti daugiau skaidrumo ir teisinio saugumo“.
29     Todėl minėtą kaltinimą reikėtų nagrinėti kaip susijusį su bendruoju teisinio saugumo principu.
30     Reikia priminti, kad teisinio saugumo principas yra vienas iš pagrindinių Bendrijos teisės principų, kuris,
inter alia,
reikalauja, kad teisės aktai būtų aiškūs ir tikslūs tam, jog teisės subjektai galėtų aiškiai žinoti savo teises ir pareigas
ir atitinkamai jomis remtis (žr. 1981 m. liepos 9 d. Sprendimą
Gondrand Frères ir Garancini
, 169/80, Rink. p. 1931 ir 1996 m. vasario 13 d. Sprendimo
Van Es Douane Agenten
, C‑143/93, Rink. p. I‑431, 27 punktą).
31     Vis dėlto, jei kyla tam tikras netikrumas dėl teisės normos prasmės ir turinio, kai pareiškiamas toks, kaip yra šioje byloje,
ieškinys, kuriame Belgijos Karalystė savo kaltinimus iš esmės grindžia hipotetinėmis aplinkybėmis, reikia tik išanalizuoti,
ar nagrinėjamas teisės aktas yra toks neaiškus, kad valstybė narė negali išsklaidyti galimų abejonių dėl ginčijamo reglamento
turinio arba prasmės.
32     Visų pirma, Belgijos vyriausybės teigimu, aiškumo trūkumas išplaukia iš į ginčijamą reglamentą įtrauktų nuostatų dalinės kolizijos
su įvairiuose Bendrijos tekstuose, kaip antai 1998 m. kovo 10 d. gairės dėl regioninės pagalbos (OL C 74, p. 9, toliau – gairės),
daugelį sektorių apimančios gairės bei Reglamentas Nr. 70/2001, numatytomis nuostatomis.
33     Pirmiausia reikia konstatuoti, kad ginčijamas reglamentas buvo priimtas remiantis Reglamentu Nr. 994/98 ir kad pagal EB 249 straipsnį
jis yra privalomas ir visuotinai taikomas aktas. Tačiau gairės ir daugelį sektorių apimančios gairės nėra pagrįstos nei Sutartimi,
nei pagal ją priimtu teisės aktu. Iš to išplaukia, kad kolizijos atveju pirmenybė teikiama ginčijamo reglamento nuostatoms,
o ne gairių ar daugelį sektorių apimančių gairių nuostatoms (dėl gairių galios santykio su Sutarties normomis žr. 2000 m.
spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑288/96, Rink. p. I‑8237, 62 punktą ir 2002 m. kovo 7 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją,
C‑310/99, Rink. p. I‑2289, 52 punktą).
34     Ginčijamo reglamento aiškumo taip pat nepaveikia jo taikymo srities bei jame įtvirtintų valstybės pagalbos suderinamumo su
bendrąja rinka sąlygų ir Reglamento Nr. 70/2001 taikymo srities bei jame įtvirtintų suderinamumo sąlygų dalinė kolizija.
35     Belgijos vyriausybė tvirtina, kad maišatis kyla, be kita ko, dėl vienos iš abiejuose reglamentuose esančios suderinamumo sąlygos
skirtingumo, susijusio su laikotarpiu, kurį sukurtos darbo vietos turi būti išlaikomos, kai pagalba suteikiama mažoms ir vidutinėms
įmonėms. Iš tikrųjų ginčijamo reglamento 4 straipsnio 4 dalies b punkte reikalaujama dvejų metų, o Reglamento Nr. 70/2001
4 straipsnio 6 dalies c punkte tas pats laikotarpis lygus penkeriems metams.
36     Reikia pastebėti, kad šie du reglamentai yra vienas su kitu nesusiję ir jais siekiama skirtingų tikslų. Be to, kitos juose
įtvirtintos suderinamumo sąlygos, atsižvelgiant ypač į ginčijamo reglamento 4 straipsnio 4 dalies c punktą ir Reglamento Nr. 70/2001
4 straipsnio 6 dalies a punktą, ar atitinkamos pastarųjų taikymo sritys visiškai nesutampa. Tokiomis aplinkybėmis atsižvelgiant
į ginčijamo reglamento 3 straipsnio 1 dalį ir reglamento Nr. 70/2001 3 straipsnio 2 dalį yra aišku, kad pagalbos planas yra
suderinamas su bendrąja rinka ir apie jį pranešti nereikia, jei jis patenka į taikymo sritį ir tenkina visas ginčijamo reglamento
sąlygas, įskaitant esančią jo 4 straipsnio 4 dalies b punkte, arba patenka į Reglamento Nr. 70/2001 taikymo sritį ir tenkina
jame įtvirtintas sąlygas, įskaitant tą, kuri įtvirtinta pastarojo reglamento 4 straipsnio 6 dalies c punkte.
37     Taigi reikia konstatuoti, kad Belgijos vyriausybė neįrodė, jog pirmiau nurodytų Bendrijos tekstų, kurie vienas kitą papildo,
koegzistavimas pakenktų pačio ginčijamo reglamento aiškumui.
38     Antra, Belgijos vyriausybė mano, kad ginčijamo reglamento taikymo srities apibrėžimui trūksta aiškumo, nes ekonomikos sektoriai,
kurie negali gauti pagalbos darbo vietoms kurti pagal šio reglamento 4 straipsnio 3 dalį, skiriasi nuo tų, kurie nurodyti
jo 1 straipsnyje, kuriame apibrėžiama to paties reglamento taikymo sritis ir kai kurie sektoriai iš jos pašalinti.
39     Šiuo klausimu reikia pastebėti, kad ginčijamo reglamento 1 straipsnis apriboja jo bendrą taikymo sritį, o to paties reglamento
4 straipsnio 3 dalis yra susijusi tik su pagalbos planais darbo vietoms kurti regionuose ir sektoriuose, galinčiuose gauti
regioninę pagalbą. Iš to matyti, kad šio 4 straipsnio 3 dalis turi būti laikoma
lex specialis
minėto 1 straipsnio atžvilgiu, todėl šiam 4 straipsniui turi būti teikiama pirmenybė prieš 1 straipsnį tais atvejais, kuriuos
jis konkrečiai numato. Taigi ginčijamo reglamento taikymo sritis yra visiškai aiški.
40     Trečia, Belgijos vyriausybė kaltina tuo, kad trūksta aiškumo ginčijamo reglamento 2 straipsnio f ir i punktuose pateiktam
palankių sąlygų neturinčio darbuotojo apibrėžimui, pagal kurį šiai darbuotojų kategorijai priklauso „bet kuris asmuo, jaunesnis
nei 25 metų amžiaus arba nuo kurio dieninio mokslo baigimo nepraėjo dveji metai ir kuris prieš tai nebuvo pradėjęs dirbti
pirmo reguliariai apmokamo darbo“. Toks apibrėžimas nepatikslina, ar jaunesni nei 25 metų asmenys savaime neturi palankių
sąlygų, ar jie turi dar tenkinti kitą kriterijų, susijusį su pirmo reguliariai apmokamo darbo nebuvimu.
41     Šią nuostatą reikia nagrinėti kaip siekiančią, kad valstybės pagalba pasinaudotų asmenys, susiduriantys su sunkumais pradedant
dirbti pirmą reguliariai apmokamą darbą baigus dieninį mokslą, nes tokius asmenis darbdaviai gali laikyti mažiau produktyviais
dėl bendros darbo patirties visiško neturėjimo.
42     Todėl iš šios nuostatos tikslo išplaukia, kad asmuo priskirtinas palankių sąlygų neturinčių darbuotojų kategorijai tik tuo
atveju, jei jis tuo pat metu atitinka du kriterijus. Pirma, jis turi būti daugiausiai 25 metų amžiaus arba, jei jis yra vyresnis,
nuo jo dieninio mokslo baigimo turi būti nepraėję dveji metai. Antra, jis dar neturi būti pradėjęs dirbti pirmo reguliariai
apmokamo darbo.
43     Šį aiškinimą patvirtina kitų ginčijamo reglamento 2 straipsnio nuostatų analizė. Iš tikrųjų to paties reglamento 2 straipsnio
f punkto viii papunktyje pateikiamas palankių sąlygų neturinčio darbuotojo apibrėžimas taip pat nurodo asmenis, kurie yra
jaunesni nei 25 metų, tačiau daroma prielaida, kad anksčiau jis dirbo, bet paskui ilgą laiką buvo bedarbis, o tai sudaro nepalankias
sąlygas šiems jauniems darbuotojams stengiantis grįžti į darbo rinką. Be to, pagal šį kitą apibrėžimą jaunesni nei 25 metų
asmenys patenka į ilgalaikių bedarbių kategoriją. Tačiau, jei Komisija ketino jaunesnius nei 25 metų jaunuolius pripažinti
neturinčiais palankių sąlygų vien dėl jų amžiaus, pastarųjų nereikėtų nurodyti kitame apibrėžime, pagal kurį jie aiškiai patenka
į ilgalaikių bedarbių kategoriją.
44     Be to, ginčijamo reglamento 2 straipsnio f punkto ï papunktis neturėtų būti laikomas stokojančiu aiškumo ir dėl to pažeidžiančiu
teisinio saugumo principą.
45     Ketvirta, Belgijos vyriausybė kaltina tuo, kad ginčijamam reglamentui trūksta aiškumo dėl ryšio tarp 4 straipsnio, kuris reglamentuoja
pagalbą darbo vietoms kurti, 5 straipsnio, susijusio su palankių sąlygų neturinčių ir neįgaliųjų darbuotojų įdarbinimu, ir
6 straipsnio, skirto nuolatinei pagalbai neįgaliųjų darbuotojų užimtumui. Šios vyriausybės teigimu, šis reglamentas aiškiai
nepatikslina sąlygų, kurios taikomos tuo atveju, kai pagalba tuo pat metu atitinka dviejuose iš šių straipsnių įtvirtintus
kriterijus.
46     Reikia konstatuoti, kad iš bendros ginčijamo reglamento struktūros ir tikslo matyti, jog minėtuose straipsniuose numatytomis
išlygomis siekiama skirtingų tikslų ir jog juose įtvirtintos suderinamumo sąlygos iš esmės viena su kita nesusijusios. Be
to, jei pagalba tenkina vieno iš straipsnių sąlygas, ji yra suderinama su bendrąja rinka, nesvarbu, kad ji taip pat gali tenkinti
vieno iš kitų šių straipsnių sąlygas. Jei ginčijamo reglamento 8 straipsnio 4 dalis leidžia tam tikromis sąlygomis įvairių
nuostatų kriterijus atitinkančios pagalbos sujungimą, ji vis dėlto nepakeičia kiekvienoje iš jų įtvirtintos pagalbos suteikimo
sąlygų. Todėl ryšys tarp ginčijamo reglamento 4, 5 ir 6 straipsnių yra visiškai aiškus.
47     Penkta, Belgijos vyriausybė kaltina tuo, kad ginčijamo reglamento 8 straipsnio 4 dalies pirmoji pastraipa nėra aiški. Pirma,
ši nuostata nenurodo, ar regioninė pagalba darbo vietoms kurti gali būti „kita valstybės pagalba“ 8 straipsnio 4 dalies pirmosios
pastraipos prasme ir todėl sujungiama su pagal to paties reglamento 5 ir 6 straipsnius teikiama pagalba, jei dėl tokio sujungimo
bendrosios pagalbos intensyvumas neviršija 100 % darbo užmokesčio sąnaudų, ar ji turi būti laikoma pagalba užimtumui šio reglamento
5 straipsnio prasme ir tokio sujungimo intensyvumas neturi viršyti 50 ar 60 % darbo užmokesčio sąnaudų, kaip numato pastaroji
nuostata. Antra, žodžių junginys „bet kuris darbo laikotarpis“ neleidžia suprasti, ar jis neįgaliųjų arba palankių sąlygų
neturinčių darbuotojų atveju nukreipia į visą jų darbo laikotarpį, ar tik į laikotarpius, per kuriuos įmonė turi išlaikyti
darbo vietą, t. y. dvejų ar trejų metų laikotarpį, nurodytą ginčijamo reglamento 4 straipsnio 4 dalies b punkte ar dvylikos
mėnesių laikotarpį, nurodytą to paties reglamento 5 straipsnio 3 dalies b punkte.
48     Visų pirma žodžių junginyje „kita valstybės pagalba“ nėra jokio apribojimo, todėl nurodyta pagalba gali būti regioninė pagalba
darbo vietoms kurti. Dėl žodžių junginio „bet kuris darbo laikotarpis“ reikia konstatuoti, kad Belgijos vyriausybė nepasiūlė
jokio argumento, kad pagrįstų teiginį, jog šis žodžių junginys taip pat gali nurodyti laikotarpį, kurį įmonė turi išlaikyti
darbo vietą. Be to, tokio aiškinimo reikia atsisakyti atsižvelgiant į nagrinėjamo teksto redakcijų įvairiomis kalbomis atitinkamų
formuluočių palyginimą, t. y. anglišką tekstą („period for which the worker or workers are employed“), prancūzišką („toute
période d’emploi“), vokišką („während der Beschäftigung des oder der betreffenden Arbeitnehmer“), ispanišką („período de contratación
de los trabajadores“) bei itališką („periodo di occupazione dei lavoratori considerati“). Minėtas žodžių junginys aiškiai
nurodo laikotarpį, kuriam neįgalusisis arba palankių sąlygų neturintis darbuotojas iš tikrųjų yra įdarbinamas.
49     Šešta, Belgijos vyriausybė mano, kad ginčijamas reglamentas sukuria painiavą nukreipdamas į savo 4 straipsnio 3 dalyje esančią
grynosios pagalbos intensyvumo sąvoką, nors iš tikrųjų joje naudojama bendrosios pagalbos intensyvumo sąvoka. Iš tikrųjų būtų
sudėtinga pastarąjį intensyvumą paversti grynosios pagalbos intensyvumu.
50     Vis dėlto reikia pastebėti, kad Belgijos vyriausybė nepateikė jokio konkretaus argumento, kuris konkrečiai įrodytų tokį sudėtingumą.
Todėl kaltinimas yra atmestinas.

Dėl antros pirmojo ieškinio pagrindo dalies
51     Belgijos vyriausybė teigia, kad ginčijamu reglamentu nebuvo laikytasi nei Reglamento Nr. 994/98 1 straipsnyje įtvirtintų terminų,
nei šio reglamento tikslo, kuris pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka atžvilgiu reikalauja, kad Komisija paprasčiausiai
kodifikuotų savo ankstesnę praktiką, ir todėl nenumato naujų griežtesnių kriterijų nustatymo.
52     Reikia pastebėti, kad niekas 1 straipsnio formuluotėje neleidžia tvirtinti, jog Komisija turėjo įtvirtinti suderinamumo kriterijus
aklai atsižvelgdama į savo ankstesnę praktiką ir negalėdama jų keisti. Iš tikrųjų ši nuostata tik bendrai nurodo, kad išimtis
įtvirtinantis reglamentas, susijęs su pagalba užimtumui, turi patikslinti ribas, susijusias su pagalba ir pagalbos jungimo
sąlygomis, nenustatydamas konkretaus minėtų kriterijų turinio.
53     Be to, iš šio reglamento 4 konstatuojamosios dalies išplaukia, kad didelė Komisijos patirtis valstybės pagalbos srityje paprasčiausiai
paskatino Tarybą ją įgalioti apibrėžti suderinamumo kriterijus. Iš tikrųjų netiesiogiai Komisijai taip buvo pasiūlyta panaudoti
šią praktiką įtvirtinant jų turinį. Tačiau Tarybos teisės aktais suteikti įgaliojimai vis dėlto neturi būti aiškinami kaip
siūlantys Komisijai apsiriboti vien paprastu ankstesnės praktikos kodifikavimu ir nenaudoti savo patirties įtvirtinant naujus,
net griežtesnius nei galiojantys, kriterijus.
54     Be to, tai, kad Reglamente Nr. 994/98 nėra numatytas pereinamojo laikotarpio priemonių priėmimas siekiant, kad esami pagalbos
planai atitiktų naujus ginčijamame reglamente nustatytus kriterijus, negali, priešingai nei teigia Belgijos vyriausybė, apriboti
Komisijai suteiktų įgaliojimų. Iš tikrųjų naujų pagalbos taisyklių, taikomų naujai pagalbai, priėmimas neturi jokios reikšmės
esamiems pagalbos planams, todėl pereinamojo laikotarpio priemonės būtų nenaudingos. Dar daugiau, nėra jokio ypatingo ryšio
tarp vykdomosios kompetencijos apimties ir pereinamojo laikotarpio nuostatų buvimo ar nebuvimo reglamente, kuriuo suteikiami
įgaliojimai.
55     Todėl pirmasis ieškinio pagrindas yra atmestinas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo

Dėl pirmos antrojo ieškinio pagrindo dalies
56     Belgijos vyriausybė tvirtina, kad apsiribojant teiginiu, jog ginčijamas reglamentas taikomas planams, kurie laikomi valstybės
pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, ir neapibrėžiant valstybės pagalbos sąvokos, minėtas reglamentas pažeidžia teisinio
saugumo principą, pagal kurį teisės aktas turi būti aiškus ir nuspėjamas. Be to, nesant tokio apibrėžimo, nustatoma pareiga,
kad apie užimtumą remiančias priemones turi būti pranešta Komisijai, nes priešingu atveju, atsižvelgiant į valstybių narių
konstitucinius ypatumus, ir ypač į kai kurių iš jų regionalizmą, ginčijamas reglamentas pažeidžia ir subsidiarumo bei proporcingumo
principus.
57     Šiuo klausimu reikia priminti, kad EB 7 straipsnio 1 dalies antroji pastraipa nustato, jog kiekviena institucija veikia neviršydama
šios Sutarties jai suteiktų įgaliojimų.
58     Nagrinėjamu atveju Reglamentu Nr. 994/98 Taryba suteikė Komisijai teisę pripažinti, kad tam tikrų kategorijų pagalba neprieštarauja
bendrajai rinkai, ir apie ją pranešti nereikia. Remdamasi EB 87 straipsniu Taryba apsiribojo įgaliodama Komisiją įgyvendinti
šio straipsnio 3 dalį, nustatančią to paties straipsnio 1 dalyje įtvirtinto pagalbos nesuderinamumo principo išimtis. Tačiau
ji neįgaliojo Komisijos aiškinti EB 87 straipsnio 1 dalies, kuri apibrėžia valstybės pagalbos sąvoką. Taigi Komisija nebuvo
kompetentinga pateikti privalomą ir bendrą valstybės pagalbos sąvokos apibrėžimą. Taip ji veikė neviršydama savo įgaliojimų
ir todėl nepažeidė bendrųjų teisinio saugumo, subsidiarumo ir proporcingumo principų.

Dėl antros antrojo ieškinio pagrindo dalies
59     Belgijos vyriausybė teigia, kad 2 straipsnio f punkte įtvirtinus palankių sąlygų neturinčių darbuotojų, kurie gali gauti 5 straipsnio
pagrindu teikiamą pagalbą, kategorijų baigtinį sąrašą, ginčijamu reglamentu visų pirma buvo pažeistas proporcingumo principas.
Iš tikrųjų nacionalinės valdžios institucijos prarado galimybę vykdyti visų palankių sąlygų neturinčių darbuotojų reintegravimo
politiką, nes kai kurie iš jų priklauso šioms vietovės ypatumų nulemtoms kategorijoms, kurios neatitinka ginčijamame reglamente
pateikto apibrėžimo.
60     Pagal minėtą apibrėžimą palankių sąlygų neturintis darbuotojas reiškia „bet kurį asmenį, priklausantį kategorijai, kuriai
sunku patekti į darbo rinką be paramos, t. y. asmenį, atitinkantį bent vieną iš šių (vienuolikos) kriterijų“, kurių pateikiamas
sąrašas yra baigtinis ir kurie apima, pavyzdžiui, jaunimą, migruojančius darbuotojus arba ilgalaikius bedarbius.
61     Proporcingumo principo pažeidimas reiškia, kad Bendrijos teisės aktas teisės subjektams nustato pareigą, kuri viršija tai,
kas yra tinkama ir būtina šio akto siekiamam tikslui įgyvendinti.
62     Tačiau darbuotojų, kurie nepatenka į palankių sąlygų neturinčių darbuotojų apibrėžimą, naudai taikomų priemonių atžvilgiu
ginčijamas reglamentas nenumato jokios naujos pareigos. Nenurodžius minėtų priemonių, joms taikomas pranešimo reikalavimas,
kuris jau buvo nustatytas EB 88 straipsnio 3 dalimi. Todėl Komisija proporcingumo principo nepažeidė.
63     Be to, Belgijos vyriausybė mano, kad įtvirtindama minėtą palankių sąlygų neturinčių darbuotojų kategorijų baigtinį sąrašą
Komisija, be kita ko
,
pažeidė Bendrijos veiksmų darnumo principą, motyvuodama tuo, kad ginčijamas reglamentas sudaro didelių kliūčių nacionalinei
darbo rinkos politikai, kuriai Bendrija siekia sudaryti palankias sąlygas.
64     Reikia konstatuoti, kad Komisija neturi pažeisti darnumo tarp EB 87 ir 88 straipsnių bei kitų Sutarties nuostatų (šiuo klausimu
žr. 1993 m. birželio 15 d. Sprendimo
Matra prieš Komisiją
, C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 42 punktą).
65     Tarp šių nuostatų figūruoja EB 127 straipsnis, kuris numato, kad Bendrija siekti didelio užimtumo padeda skatindama valstybių
narių bendradarbiavimą bei remdama, o prireikus ir papildydama jų veiklą. Be to, pagal šią nuostatą į tikslą siekti didelio
užimtumo atsižvelgiama nustatant ir įgyvendinant Bendrijos politikos bei veiklos kryptis.
66     Todėl Komisija turi išlaikyti reikiamą darnumą tarp savo politikos pagalbos srityje ir Bendrijos veiksmų užimtumo srityje.
67     Vis dėlto valstybės pagalbos srityje Komisija turi didelę diskreciją, kurios įgyvendinimas apima Bendrijos kontekste atliekamą
ekonominės ir socialinės sistemos vertinimą (žr. 1991 m. kovo 21 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑303/88, Rink. p. I‑1433, 34 punktą ir 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 67 punktą). Taip pat yra, kai Komisija nori pasiekti tikslą bendrojoje rinkoje užtikrinti neiškraipytą
konkurenciją kartu su kitais Bendrijos tikslais, kaip antai užimtumo skatinimas.
68     Kai Komisija turi tokią didelę vertinimo laisvę, kontroliuodamas tokios laisvės įgyvendinimo teisėtumą Teisingumo Teismas
negali savo vertinimu pakeisti kompetetingos valdžios institucijos vertinimo, o turi apsiriboti analize, ar pastaroji institucija
padarė akivaizdžią klaidą, ar piktnaudžiavo įgaliojimais, arba ar ši institucija akivaizdžiai neviršijo savo diskrecijos ribų
(žr. minėto sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
26 punktą ir 2002 m. kovo 12 d. Sprendimo
Omega Air ir kt.
, C‑27/00 ir C‑122/00, Rink. p. I‑2569, 64 punktą).
69     Šiuo atveju svarbu konstatuoti, kad Belgijos vyriausybė nepateikė jokio argumento, kuris įrodytų, jog Komisijos vertinimas
turėjo tokių trūkumų. Todėl kaltinimas yra atmestinas.

Dėl trečios antrojo ieškinio pagrindo dalies
70     Belgijos vyriausybė teigia, kad palikdamas galioti ankstesnius pagalbos planus, kuriems Komisija davė išankstinį sutikimą,
tačiau nustatydamas naują griežtesnę tvarką naujiems pagalbos planams, ginčijamas reglamentas pažeidžia nediskriminavimo principą.
Jei Komisija siekė įtvirtinti griežtesnius suderinamumo kriterijus, šis principas reikalauja, jog ji imtųsi reikiamų priemonių,
kad esamą pagalbą suderintų su ginčijamu reglamentu.
71     Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką vienodo požiūrio ir nediskriminavimo principai reikalauja, jog panašios
situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, jeigu toks požiūris nėra objektyviai pateisinamas
(2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑304/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 31 punktas ir 2004 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Swedish Match
, C‑210/03, dar nepaskelbto Rinkinyje, 70 punktas).
72     Šioje byloje ginčijamas reglamentas vienodai traktuoja pagalbos suteikimą pagal planus, kurie buvo parengti po jo įsigaliojimo.
Tačiau jis nevienodai traktuoja pagalbos suteikimą pagal planus, kuriuos Komisija pripažino suderinamus iki jo įsigaliojimo,
ir pagal planus, kurie buvo pripažinti suderinami pagal naujas minėtame reglamente įtvirtintas suderinamumo sąlygas. Iš tikrųjų
pati Komisija neginčija, kad pastarasis reglamentas įtvirtina griežtesnes suderinamumo sąlygas už tas, kurias ji taikė anksčiau.
73     Vis dėlto toks požiūris yra objektyviai pagrįstas. Pirma, iš Komisijos negalima atimti galimybės įtvirtinti griežtesnių suderinamumo
sąlygų, jeigu to reikalauja bendrosios rinkos raida ir neiškraipytos konkurencijos joje tikslas. Antra, ji negali vienašališkai
esamų pagalbos planų suderinti su naujomis ginčijamo reglamento suderinamumo sąlygomis, pažeisdama EB 88 straipsnio 1 ir 2 dalyse
įtvirtintą procedūrą. Toks požiūris reikštų atgalinio veikimo minėtam reglamentui suteikimą. Be to, jis pažeistų teisinio
saugumo principą ir atitinkamų asmenų teisėtus lūkesčius.
74     Todėl Komisija nepažeidė nediskriminavimo principo.
75     Taigi antrasis ieškinio pagrindas yra atmestinas.

Dėl trečiojo ieškinio pagrindo
76     Belgijos vyriausybė teigia, kad ginčijamas reglamentas pažeidžia Sutartį, nes jis grindžiamas teisiniu pagrindu, kuris jau
nebegalioja. Iš tikrųjų Amsterdamo sutartimi, vėlesne nei Reglamentas Nr. 994/98, buvo įterpta nauja 137 straipsnio 3 dalis,
kuria paskiriama Tarybai imtis priemonių finansinių įnašų užimtumui skatinti. Iš to išplaukia, kad Komisijai Reglamentu Nr. 994/98
suteikti įgaliojimai nustojo galioti minėtame straipsnyje numatytų sričių atžvilgiu. Be to, Belgijos vyriausybė nurodo prieštaravimą
dėl šio reglamento teisėtumo tiek, kiek jis buvo ginčijamo reglamento teisinis pagrindas ir prieštarauja Amsterdamo sutarties
nuostatoms, kurios tokio įgaliojimo Tarybos reglamentu nesuteikia. Dėl tų pačių priežasčių EB 137 straipsnio 1 dalis nenumatė
priemonių, susijusių su darbuotojų, pašalintų iš darbo rinkos, integracija, priėmimo.
77     Reikia visų pirma konstatuoti, kad net darant prielaidą, jog Tarybos Komisijai suteiktų įgaliojimų tikslas yra užimtumo skatinimas,
tokie teisės aktu suteikti įgaliojimai neatima iš Tarybos jos kompetencijos, kurią ji turi pagal EB 137 straipsnį.
78     Be to, pastarosios nuostatos pakeitimas Amsterdamo sutartimi jokios reikšmės šioje byloje neturi. Reikia priminti, kad pagal
nusistovėjusią teismo praktiką Bendrijos kompetencijos kontekste teisinio pagrindo teisės aktui parinkimas turi būti grindžiamas
objektyviais kriterijais, kuriems gali būti taikoma teisminė priežiūra. Tokiems kriterijams,
inter alia,
priskirtinas teisės akto tikslas ir turinys (ypač žr. 2000 m. balandžio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑269/97, Rink. p. I‑2257, 43 punktą ir 2001 m. sausio 30 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑36/98, Rink. p. I‑779, 58 punktą).
79     Jeigu Bendrijos teisės akto analizė parodo, kad juo siekiama dvigubo tikslo arba jis turi dvi sudedamąsias dalis, ir jei viena
iš jų yra laikytina pagrindine ar dominuojančia, o kita tik papildoma, teisės aktas turi būti grindžiamas tik vienu teisiniu
pagrindu, t. y., kurio reikalauja tikslas arba pagrindinė ar dominuojanti dalis (žr., be kita ko, 1999 m. vasario 23 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
, C‑42/97, Rink. p. I‑869, 39 ir 40 punktus bei minėto sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
59 punktą).
80     Taigi šioje byloje, net jei Reglamentas Nr. 994/98 ir ginčijamas reglamentas daro tam tikrą įtaką užimtumo skatinimui, pagrindinis
jų tikslas yra apibrėžti pagalbą, kuri yra suderinama su bendrąja rinka, ir atleisti nuo pareigos apie ją pranešti. Be to,
jie,
inter alia
, įgyvendina EB 87 straipsnio 3 dalį, kuri nustato, kad bendrajai rinkai neprieštaraujančia gali būti laikoma pagalba, kuri
konkurencijos Bendrijoje nepaveikia taip, kad prieštarautų bendram interesui.
81     Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Taryba pagrįstai priėmė Reglamentą Nr. 994/98 EB sutarties 94 straipsnio (po pakeitimo
– EB 89 straipsnis) pagrindu ir kad šis reglamentas galėjo būti ginčijamo reglamento pagrindas net Amsterdamo sutartimi įterpus
EB 137 straipsnį.
82     Todėl trečiasis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
83     Kadangi nė vienas iš Belgijos Karalystės nurodytų pagrindų nebuvo pagrįstas, ieškinys yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
84     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas ir pastaroji pralaimėjo, ji padengia
bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (trečioji kolegija) nusprendžia:
1.
Ieškinį atmesti.
2.
Priteisti iš Belgijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.