CELEX: 62001CJ0164
Skadeståndstalan
Utomobligatoriskt skadeståndsansvar
Mjölk
Tilläggsavgift
Referenskvantitet
Producenter som har åtagit sig att avstå från saluförande
SLOM-producenter
Byte av jordbruksföretag
Avslag på ansökan om särskild referenskvantitet

Gerhardus van den Berg har yrkat upphävande av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätts dom av den 31 januari 2001 i mål T‑143/97,
van den Berg mot rådet och kommissionen (REG 2001, s. II‑277) (nedan kallad den överklagade domen), genom vilken förstainstansrätten
avvisade Gerhardus van den Bergs talan om gemenskapens utomobligatoriska skadeståndsansvar enligt artiklarna 178 och 215 andra
stycket i EG‑fördraget (nu artiklarna 235 EG och 288 andra stycket EG).
Tillämpliga bestämmelser
Bestämmelser om referenskvantiteter
I rådets förordning (EEG) nr 1078/77 av den 17 maj 1977 om införande av ett bidragssystem för avstående från saluförande av
mjölk och mjölkprodukter och för omställning av mjölkkobesättningar (EGT L 131, s. 1; svensk specialutgåva, område 3, volym 8,
s. 215) föreskrivs att ett bidrag för avstående från saluförande eller ett bidrag för omställning skall betalas till producenter
som åtar sig att under en period av fem år avstå från att saluföra mjölk eller mjölkprodukter eller att upphöra med saluföring
av mjölk eller mjölkprodukter och ställa om mjölkkobesättningarna under en omställningsperiod på fyra år.
Genom rådets förordning (EEG) nr 856/84 av den 31 mars 1984 om ändring av förordning (EEG) nr 804/68 om den gemensamma organisationen
av marknaden för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 10; svensk specialutgåva, område 3, volym 17, s. 95) och rådets förordning
(EEG) nr 857/84 av den 31 mars 1984 om allmänna tillämpningsföreskrifter för den avgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG)
nr 804/68 inom sektorn för mjölk och mjölkprodukter (EGT L 90, s. 13) infördes från och med den 1 april 1984 en tilläggsavgift
för de kvantiteter mjölk som översteg en viss referenskvantitet, en avgift som skulle fastställas för varje köpare inom ramen
för den totala kvantitet som garanterades varje medlemsstat. Den referenskvantitet som är befriad från tilläggsavgiften utgörs
av den kvantitet mjölk eller mjölkekvivalent som antingen levererats av en producent eller köpts av ett mejeri, enligt den
av medlemsstaten valda metoden, under referensåret. Vad beträffar Nederländerna var detta år 1983.
De producenter som inte levererade mjölk under det av den berörda medlemsstaten fastställda referensåret i enlighet med det
åtagande som gjorts enligt förordning nr 1078/77 tilldelades inte någon referenskvantitet. Dessa producenter kallas allmänt
för SLOM-producenter.
I domar av den 28 april 1988 i mål 120/86, Mulder (REG 1988, s. 2321) (nedan kallad domen i målet Mulder I), och i mål 170/86,
von Deetzen (REG 1988, s. 2355) (nedan kallad domen i målet von Deetzen), ogiltigförklarade domstolen förordning nr 857/84,
vilken kompletterades av kommissionens förordning (EEG) nr 1371/84 av den 16 maj 1984 om tillämpningsföreskrifter för den
tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 132, s. 11), eftersom det i förordningen inte föreskrevs
någon tilldelning av referenskvantiteter till de producenter som i enlighet med det åtagande som gjorts enligt förordning
nr 1078/77 inte hade levererat någon mjölk under det av den berörda medlemsstaten fastställda referensåret.
Till följd av ovannämnda domar antog rådet förordning (EEG) nr 764/89 av den 20 mars 1989 om ändring av förordning nr 857/84
(EGT L 84, s. 2). Förordningen trädde i kraft den 29 mars 1989. Syftet med förordningen var att den kategori av producenter
som avses i domarna skulle tilldelas en särskild referenskvantitet på 60 procent av producenternas produktion under de tolv
månader som föregick åtagandet om avstående från saluförande eller åtagandet om omställning enligt förordning nr 1078/77.
Med tillämpning av förordning nr 764/89 infördes, genom kommissionens förordning (EEG) nr 1033/89 av den 20 april 1989 om
ändring av förordning (EEG) nr 1546/88 om tillämpningsföreskrifter för den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i rådets
förordning (EEG) nr 804/68 (EGT L 110, s. 27; svensk specialutgåva, område 3, volym 2, s. 52), en ny artikel 3a i förordning
nr 1546/88. I artikel 3 a.1 första stycket föreskrivs följande:
”En ansökan om tilldelning av [en särskild referenskvantitet] enligt artikel 3a.1 i förordning (EEG) nr 857/84 lämnas in av
den berörda producenten till den behöriga myndighet som utsetts av medlemsstaten, enligt det förfarande som staten har föreskrivit
och på villkor att producenten kan visa att han fortfarande helt eller delvis driver samma jordbruksföretag som han drev vid
tidpunkten för det godkännande av bidragsansökan som avses i artikel 5.2 i kommissionens förordning (EEG) nr 1391/78.”
Referenskvantiteter vid överlåtelse av jordbruksföretag
I artikel 7.1 och 7.4 i förordning nr 857/84 i dess ändrade lydelse enligt rådets förordning nr 590/85 av den 26 februari 1985
(EGT L 68, s. 1) anges vad som händer med en referenskvantitet vid överlåtelse av jordbruksföretag enligt följande:
”1.

I händelse av överlåtelse genom försäljning, utarrendering eller arv av ett jordbruksföretag skall hela eller del av den där
tillhörande referenskvantiteten överflyttas till köparen, arrendatorn eller arvingen enligt närmare bestämmelser som skall
fastställas.
Vid överlåtelse av mark till offentliga myndigheter och/eller för offentligt bruk kan medlemsstaterna, utan att det påverkar
tillämpningen av punkt 3 andra stycket, föreskriva att den där tillhörande referenskvantiteten helt eller delvis skall behållas
av den frånträdande producenten om denne vill fortsätta med mjölkproduktionen.
…
4.

När det gäller jordbruksarrenden som löper ut och där arrendatorn inte har rätt till förlängning av avtalet på samma villkor
som tidigare, kan medlemsstaterna föreskriva att den referenskvantitet som avser jordbruksföretaget eller den utarrenderade
delen av jordbruksföretaget helt eller delvis skall behållas av den frånträdande arrendatorn om denne vill fortsätta med mjölkproduktionen.”
I artikel 7 första stycket i kommissionens förordning (EEG) nr 1546/88 av den 3 juni 1988 om tillämpningsföreskrifter för
den tilläggsavgift som avses i artikel 5c i förordning nr 804/68 (EGT L 139, s. 12) föreskrivs följande:
”Vid tillämpningen av artikel 7 i förordning (EEG) nr 857/84 och utan att det påverkar tillämpningen av punkt 3 i samma artikel skall
följande iakttas vid överflyttning av en referenskvantitet till producenter eller köpare enligt formulär A och B eller till
producenter som bedriver försäljning direkt till konsumenter:
1.
I händelse av överlåtelse genom försäljning, utarrendering eller arv av hela jordbruksföretaget skall hela den där tillhörande
referenskvantiteten överflyttas till den producent som tar över jordbruksföretaget.
…
3.
Bestämmelserna i punkterna 1, 2 och 4 skall tillämpas på motsvarande sätt enligt nationella bestämmelser på andra fall av
överlåtelser med motsvarande rättsföljder för producenterna.
4.
Vid tillämpningen av artikel 7.1 andra stycket och 7.4 i förordning (EEG) nr 857/84 beträffande å ena sidan överlåtelse av
mark till offentliga myndigheter och/eller för offentligt bruk och å andra sidan jordbruksarrenden som löper ut utan rätt
till förlängning av avtalet på samma villkor som tidigare, skall referenskvantiteten för det jordbruksföretag eller del av
detta som överlåts eller för vilket jordlegoförhållandet inte förlängs helt eller delvis få disponeras av den berörde producenten,
om denne vill fortsätta med mjölkproduktionen, och om summan av denna kvantitet och den kvantitet som gäller för det jordbruksföretag
som han tar över eller där han fortsätter med mjölkproduktion inte överstiger den referenskvantitet som han disponerade före
överlåtelsen eller innan jordbruksarrendet löpte ut.”
Bestämmelser om skadestånd och preskription
Genom mellandom av den 19 maj 1992 i de förenade målen C‑104/89 och C‑37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 1992,
s. I‑3061; svensk specialutgåva, volym 12. s. 55) (nedan kallad domen i målet Mulder II), förklarade domstolen att gemenskapen
var skadeståndsskyldig gentemot vissa mjölkproducenter som hade gjort åtaganden enligt förordning nr 1078/77 och som varit
förhindrade att saluföra mjölk till följd av förordning nr 857/84.
Med anledning av denna dom offentliggjorde rådet och kommissionen den 5 augusti 1992 meddelande 92/C 198/04 i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
(EGT C 198, s. 4) (nedan kallat meddelandet av den 5 augusti 1992). I meddelandet anges följande:
”Med anledning av dom av den 19 maj 1992 i de förenade målen C‑104/89 (Mulder) och C‑37/90 (Heinemann) meddelad av Europeiska
gemenskapernas domstol, anser gemenskapsinstitutionerna det vara nödvändigt att upplysa berörda parter om följande:
1.
Domstolen har fastställt att gemenskapens utomobligatoriska ansvar enligt artikel 215 i EG‑fördraget kan göras gällande av
varje producent som omfattas av definitionen i artikel 12 c i förordning (EEG) nr 857/84, och som till följd av sina åtaganden
enligt bestämmelserna i förordning (EEG) nr 1078/77 inte har erhållit en mjölkkvot i tid och därför lidit skada i den mening
som avses i ovannämnda dom, förutsatt att de uppfyller alla kriterier och förutsättningar enligt denna dom.
2.
Institutionerna förbinder sig gentemot de producenter som nämns under punkt 1 att, till dess den i punkt 3 nämnda fristen
har löpt ut, avstå från att göra någon invändning om den preskription som följer av artikel 43 i domstolens stadga, såvida
rätten till skadestånd inte redan var preskriberad den dag då detta meddelande offentliggjordes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
eller då producenten vände sig till någon av institutionerna.
3.
I syfte att ge domen av den 19 maj 1992 full verkan skall institutionerna anta tillämpningsföreskrifter för att utge ersättning
jämte ränta till de berörda producenterna.
Institutionerna skall ange till vilka myndigheter ansökningarna skall inges och inom vilken frist. Producenternas möjlighet
att göra gällande sina rättigheter kvarstår, även om de inte framställer några krav till gemenskapsinstitutioner eller nationella
myndigheter innan denna frist börjar löpa.”
Till följd av meddelandet av den 5 augusti 1992 antog rådet förordning (EEG) nr 2187/93 av den 22 juli 1993 om ett erbjudande
om ersättning till vissa producenter av mjölk och mjölkprodukter som tillfälligt har varit förhindrade att utöva sin verksamhet
(EGT L 196, s. 6).
I artikel 8 i nämnda förordning föreskrivs följande:
”1.

Erbjudande om ersättning avser bara tiden innan preskription av rätten till skadestånd har inträtt.
2.

För att avgöra för vilken period erbjudandet gäller anges följande:
a)
Som dag för avbrytande av den femåriga preskriptionstid som föreskrivs i artikel 43 i domstolens stadga gäller den dag då
krav framställdes hos någon av gemenskapsinstitutionerna eller, i fall då talan väcks vid domstolen, den dag då ansökan registrerades
hos domstolen, dock senast den 5 augusti 1992 då gemenskapsinstitutionernas meddelande infördes i
Europeiska gemenskapernas officiella tidning
nr C 198/92.
…”
I artikel 10.2 i förordning nr 2187/93 föreskrivs följande:
”Producenten skall ställa ansökan till den behöriga myndigheten. Producentens ansökan skall vara den behöriga myndigheten
till handa senast den 30 september 1993 för att kunna godkännas.
Den preskriptionstid som föreskrivs i artikel 43 i domstolens stadga skall åter löpa för alla producenter från och med det
datum som avses i första stycket om ansökan som avses i nämnda stycke inte har ingetts före detta datum. Detta gäller dock
inte för det fall preskriptionen har avbrutits genom att talan väckts vid domstolen i enlighet med artikel 43 i domstolens
stadga.”
I artikel 43 i EG‑stadgan för domstolen föreskrivs följande:
”Talan mot gemenskapen om ansvar i utomobligatoriska rättsförhållanden skall preskriberas fem år efter den händelse som föranleder
ansvarstalan. Preskription skall avbrytas genom att talan väcks vid domstolen eller genom att den skadelidande dessförinnan
gör framställning hos en av gemenskapens behöriga institutioner. I sistnämnda fall skall talan väckas inom den frist av två
månader som anges i artikel 173; bestämmelserna i artikel 175 andra stycket skall tillämpas i förekommande fall.”
I artikel 175 första och andra styckena i EG‑fördraget (nu artikel 232 första och andra styckena EG) föreskrivs följande:
”Om Europaparlamentet, rådet eller kommissionen i strid med detta fördrag underlåter att vidta åtgärder, får medlemsstaterna
och gemenskapens övriga institutioner väcka talan vid domstolen för att få överträdelsen fastslagen.
En sådan talan skall endast tas upp om den berörda institutionen dessförinnan anmodats att vidta åtgärder. Om institutionen
inom två månader efter denna anmodan inte tagit ställning får talan väckas inom en ytterligare frist av två månader.”
Efter domen i målet Mulder II prövade domstolen i samma mål de ersättningsbelopp som sökandena hade begärt genom dom av den
27 januari 2000 i de förenade målen C‑104/89 et C‑37/90, Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen (REG 2000, s. I‑203).
Den nederländska lagstiftningen
Med stöd av förordningarna nr 764/89 och nr 1033/89 antog Konungariket Nederländerna den 16 maj 1989 ett beslut kallat ”Beschikking
Superheffing SLOM-deelnemers” (beslut om tilläggsavgift för dem som deltar i ett slakt- eller omställningsprogram med avseende
på mjölkproduktion) (nedan kallat BSD). I artikel 3.1 BSD föreskrivs att en provisorisk referenskvantitet inte kan tilldelas
med stöd av BSD annat än om ”producenten vid tidpunkten för ansökans ingivande i egenskap av ägare, tomträttshavare eller
arrendator helt eller delvis fortfarande innehar och för egen vinning och på eget ansvar driver det jordbruksföretag som omfattades
av skyldigheten att avstå från saluförande …”.
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till Gerhardus van den Bergs överklagande beskrivs i punkterna 14–21 i den överklagade domen enligt följande:
”14
Sökanden är mjölkproducent i Nederländerna. Sökanden åtog sig skriftligen att avstå från saluförande enligt förordning nr 1078/77.
Åtagandet upphörde att gälla den 23 februari 1985, varför sökanden inte producerade någon mjölk under det referensår som hade
valts med stöd av förordning nr 857/84. Till följd därav tilldelades han inte någon referenskvantitet efter det att denna
förordning hade trätt i kraft.
Den 1 maj 1985 förvärvade sökanden ett jordbruksföretag i Dalfsen (Nederländerna), som han under ett års tid drev vid sidan
av sitt ursprungliga jordbruksföretag, beläget i Wijhe (Nederländerna). Han sålde sitt jordbruksföretag i Wijhe den 13 maj 1986.
I en skrivelse av den 31 mars 1989 ställd till [Europeiska unionens råd] och [Europeiska gemenskapernas kommission] uppgav
sökanden tillsammans med 351 andra producenter som till följd av ett åtagande enligt förordning nr 1078/77 inte hade levererat
någon mjölk under referensåret, vilka allmänt kallas SLOM-producenter och vilka finns uppräknade i en bilaga till nämnda [skrivelse],
[genom sin advokat] att de höll gemenskapen ansvarig för den skada som de hade lidit på grund av de bestämmelser i förordning
nr 857/84 som var ogiltiga, vilket domstolen hade slagit fast i domen i målet Mulder I. Institutionerna svarade inte på denna
skrivelse.
Sedan domen i målet Mulder I hade meddelats och förordning nr 764/89 hade antagits begärde sökanden i juni 1989 på nytt att
han skulle tilldelas en kvot. Denna begäran avslogs den 30 augusti 1989 med motiveringen att sökanden inte längre drev samma
jordbruksföretag som han hade drivit vid den tid då han åtog sig att upphöra med saluförande.
Sökanden överklagade detta avslagsbeslut vid nationell domstol utan framgång, varför beslutet vann laga kraft.
Sökandens företrädare yrkade genom en skrivelse av den 14 juli 1992 att preskriptionen skulle anses avbruten för sökanden
och de producenter som nämndes i bilagan till skrivelsen av den 31 mars 1989, på dagen för denna skrivelse. I en skrivelse
av den 22 juli 1992 svarade generaldirektören vid rådets rättstjänst att preskriptionstiden hade börjat löpa på nytt för de
348 producenter som inte hade väckt talan, av vilka sökanden var en. Han medgav dock att skrivelsen av den 14 juli 1992 skulle
kunna betraktas som en ny framställning av producenterna enligt artikel 43 i domstolens stadga. Han uppgav vidare att rådet
inte skulle göra någon invändning om preskription från detta datum fram till den 17 september 1992, i den mån berörda personers
rätt att begära skadestånd inte redan var preskriberad den 14 juli 1992. Slutligen angav han följande.
’Inom denna frist skall institutionerna sträva efter att gemensamt anta föreskrifter för utgivande av skadestånd i enlighet
med domstolens dom.
Fram till dess behöver således inte talan väckas vid domstolen för att preskriptionen skall brytas.
Om inga föreskrifter [har] antagits den 17 september detta år, kommer rådet att upplysa er om hur ni [bör] gå vidare i ärendet.’
Genom skrivelse av den 10 september 1993, angående skadestånd till vissa producenter inom ramen för förordning nr 2187/93,
uppgav kommissionen följande för de nederländska myndigheterna.
’En lista bifogas över de SLOM-sökande som genom att vända sig till kommissionen, rådet eller domstolen har avbrutit preskriptionen
av sin rätt att begära skadestånd enligt gemenskapens institutioners allmänna meddelande av den 5 augusti 1992.’
Sökandens namn stod på listan, och den 31 mars 1989 angavs som det datum då preskriptionen hade avbrutits för honom enligt
meddelandet av den 5 augusti 1992.”
Förfarandet vid förstainstansrätten och den överklagade domen
Gerhardus van den Berg väckte, genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 29 april 1997, med stöd av artiklarna 178
och 215 andra stycket i fördraget, talan om gemenskapens utomobligatoriska ansvar mot rådet och kommissionen.
Förstainstansrätten förklarade genom beslut av den 24 juni 1997 målet vilande fram till dess att domstolen avkunnat dom i
de förenade målen C‑104/89 (Mulder m.fl. mot rådet och kommissionen) och C‑37/90 (Heinemann mot rådet och kommissionen). Ordföranden
på förstainstansrättens fjärde avdelning beslutade den 11 mars 1999, efter att ha hört parterna vid ett informellt sammanträde
den 30 september 1998, att förfarandet i målet skulle återupptas.
Gerhardus van den Berg yrkade i sin ansökan att domstolen skulle förplikta gemenskapen att till honom utge ett skadestånd
på 606 315 NLG jämte dröjsmålsränta med 8 procent per år från och med den dag då ansökan inkom till förstainstansrätten.
Genom den överklagade domen avvisade förstainstansrätten Gerhardus van den Bergs talan och förpliktade honom att ersätta rättegångskostnaderna.
Frågan om gemenskapens skadeståndsansvar
Förstainstansrätten erinrade i punkt 38 i den överklagade domen om de villkor som skall vara uppfyllda för att gemenskapen
skall bli ansvarig. I punkterna 39 och 40 fastställde förstainstansrätten att gemenskapens ansvar gentemot SLOM‑producenterna
var grundat på en kränkning av producenternas berättigade förväntningar.
Beträffande yrkandet om ersättning för perioden mellan den 23 februari 1985 och den 13 maj 1986, då Gerhardus van den Berg
sålde sitt SLOM‑jordbruksföretag, det vill säga det företag beträffande vilket han hade gjort ett åtagande om att avstå från
saluförande enligt förordning nr 1078/77, konstaterade förstainstansrätten i punkt 42 i den överklagade domen att det inte
hade bestritts att han under denna period varit förhindrad att leverera mjölk på grund av förordning nr 857/84 och att den
skada som han därmed hade åsamkats kunde tillskrivas gemenskapen.
I de efterföljande punkterna prövade förstainstansrätten i vilken mån den skada som sökanden påstod sig ha lidit efter den
13 maj 1986 var en följd av den första vägran att tilldela denne en kvot år 1985.
I det avseendet fastställde förstainstansrätten, i punkterna 44–46 i den överklagade domen, följande:
”44
Rätten erinrar om att sökanden överlät sitt SLOM‑jordbruksföretag år 1986 och flyttade sin produktion till ett annat jordbruksföretag
av ekonomiska effektivitetsskäl. Detta frivilliga beslut av sökanden har helt uppenbart ingen anknytning till den vägran att
tilldela honom en kvot som drabbade sökanden när hans åtagande att avstå från saluförande upphörde år 1985.
Det framgår vidare av artikel 7.1 i förordning nr 857/84 i dess ändrade lydelse enligt rådets förordning nr 590/85 … jämförd
med artikel 7 i förordning nr 1546/88, att möjligheterna att flytta över en kvot från ett jordbruksföretag till ett annat
var begränsade till antingen det fall då mark överläts till offentliga myndigheter [och/eller] för offentligt bruk (artikel 7.1)
eller det fall då ett [jordbruksarrende] löpte ut och inte kunde förnyas (artikel 7.4) samt att detta även gällde för en mjölkproducent
som inte hade åtagit sig att avstå från att saluföra mjölk eller att ställa om besättningarna.
Även om det skulle vara så att de producenter som hade en referenskvantitet år 1985/1986 enligt nederländsk myndighetspraxis
kunde flytta över denna, har detta förfarande följaktligen inte föreskrivits av gemenskapslagstiftaren, och det ankom därför
i förekommande fall på de nederländska myndigheterna att tillse att sökanden inte diskriminera[de]s.”
I punkt 47 i den överklagade domen konstaterade förstainstansrätten att Gerhardus van den Bergs begäran att tilldelas en kvot
med tillämpning av förordning nr 764/89 efter det att denna hade trätt i kraft hade avslagits med tillämpning av artikel 3a.1
i förordning nr 1546/88, i dess lydelse enligt förordning nr 1033/89, enligt vilken en särskild referenskvantitet endast kunde
tilldelas om producenten kunde visa att han vid dagen för begäran helt eller delvis drev ett SLOM‑jordbruksföretag.
I punkt 48 i den överklagade domen bedömde förstainstansrätten denna åtgärd enligt följande:
”I motsats till vad sökanden har hävdat, och som domstolen redan vid ett flertal tillfällen har slagit fast (se särskilt dom
av den 27 januari 1994 i mål C‑98/91, Herbrink, REG 1994, s. I‑223), är detta krav begränsat till att beträffande särskilda
referenskvantiteter stadfästa den princip som framgår av artikel 7.1 i förordning nr 857/84, enligt vilken referenskvantiteten
överlåts tillsammans med den mark för vilken kvantiteten har tilldelats (punkt 13). Under dessa omständigheter kan sökanden
inte hävda att tillämpningen av detta krav i hans fall utgör ett åsidosättande av principen om skydd för berättigade förväntningar
för att han då han överlät sitt [SLOM-jordbruksföretag] inte kunde förutse att ett sådant villkor skulle uppställas.”
I punkterna 49 och 50 i den överklagade domen fastställde förstainstansrätten följande:
”49
Eftersom sökandens försäljning av sitt SLOM-jordbruksföretag inte var en följd av den rättsstridiga vägran att tilldela honom
en kvot år 1985, och eftersom försäljningen inte omfattas av de möjligheter till överflyttning som föreskrivs i förordning
nr 857/84, kan det faktum att sökanden inte har kunnat tilldelas någon kvot inom ramen för förordning nr 764/89 samt den skada
som han därigenom har lidit inte tillskrivas gemenskapen.
Således kan endast den skada som sökanden har lidit fram till den 13 maj 1986 vara en följd av att sökanden förvägrades en
referenskvantitet.”
Frågan om preskription
I punkterna 58–60 i den överklagade domen prövade förstainstansrätten på vilka villkor preskription kan göras gällande. Det
angavs att det datum då villkoren för en skadeståndstalan gentemot gemenskapen var uppfyllda och preskriptionstiden började
löpa var den 23 februari 1985, vilken är den tidpunkt då förordning nr 857/84 tillämpades på Gerhardus van den Berg. Det konstaterades
att rätten till ersättning avser på varandra följande perioder som påbörjas varje sådan dag under vilken producenten har varit
förhindrad att saluföra.
Förstainstansrätten fastställde, i punkt 61 i den överklagade domen, med stöd av artikel 43 i EG‑stadgan för domstolen att
preskriptionstiden hade löpt ut fem år efter den 13 maj 1986, vilket var den tidpunkt då sökanden sålde sitt SLOM‑jordbruksföretag,
det vill säga den 13 maj 1991, såvida preskriptionen inte dessförinnan hade avbrutits.
Beträffande frågan om det eventuellt förelåg preskriptionsavbrott fastställde förstainstansrätten i punkt 63 i den överklagade
domen att sökanden inte med framgång kunde göra gällande att preskriptionstiden hade avbrutits, i den mening som avses i nämnda
artikel 43, genom den skrivelse som hade sänts till institutionerna den 31 mars 1989, eftersom ingen talan därefter hade väckts
vid förstainstansrätten.
Gerhardus van den Bergs argument enligt vilket det av meddelandet av den 5 augusti 1992 framgick att rådet och kommissionen
hade förbundit sig att inte göra någon invändning om preskription mot honom från och med den 31 mars 1989, då han hade vänt
sig till institutionerna, underkändes i punkterna 65–67 i den överklagade domen enligt följande:
”65
Rätten erinrar i detta hänseende om att det avstående från att åberopa preskription som gjordes i meddelandet av den 5 augusti 1992
var en ensidig handling som, i syfte att begränsa antalet fall av väckt talan, avsåg att uppmuntra producenterna att invänta
genomförandet av det i förordning nr 2187/93 föreskrivna systemet för schablonmässig ersättning ([dom av den 25 november 1998
i mål T‑222/97,] Steffens mot rådet, [REG 1998, s. II‑4175,] punkt 38).
Detta meddelande avsåg specifikt de producenter vars rätt till ersättning ännu inte hade preskriberats den dag då meddelandet
offentliggjordes i den officiella tidningen eller den dag då de redan hade vänt sig till en av institutionerna … . Med det
sistnämnda avsåg svarandena de producenter som hade vänt sig till institutionerna innan nämnda meddelande offentliggjordes
för att begära ersättning med stöd av domen i målet Mulder II och vilka hade ombetts att inte väcka skadeståndstalan i avvaktan
på systemet för schablonmässig ersättning. Syftet med att nämna dessa producenter var nämligen att deras rätt till ersättning
skulle kvarstå.
Rätten konstaterar emellertid att skrivelsen av den 31 mars 1989 aldrig besvarades av svarandena och att dessa därför vid
denna tidpunkt inte förband sig till någonting gentemot sökanden. Under dessa omständigheter kan sökanden inte åberopa meddelandet
av den 5 augusti 1992.”
Av punkterna 68–70 i den överklagade domen framgår att förstainstansrätten inte heller fäste något avseende vid Gerhardus
van den Bergs argument enligt vilket hans namn fanns med på en lista över sådana producenter gentemot vilka förbindelsen,
i meddelandet av den 5 augusti 1992, att inte göra någon invändning om preskription hade gjorts (nedan kallad listan av den
10 september 1993), och som kommissionen hade tillsänt de nederländska myndigheterna genom skrivelse av den 10 september 1993,
det vill säga sedan förordning nr 2187/93 hade trätt i kraft.
Förstainstansrätten påpekade, i punkt 69 i den överklagade domen, härvid följande:
”… denna lista tillsändes de nationella myndigheterna för att dessa – för det fall de mottog anspråk på ersättning inom ramen
för det förlikningsförfarande som föreskrivs i förordning nr 2187/93 – skulle känna till från vilket datum preskriptionen
av anspråket var avbruten. I listan gjordes ingen åtskillnad mellan de SLOM-producenter som hade tilldelats en slutgiltig
referenskvantitet och som således kunde få ett förlikningsbud inom ramen för förordning nr 2187/93 och de som i likhet med
sökanden inte hade tilldelats någon kvot och således inte omfattades av en sådan förlikningsmöjlighet. Sökandens namn fanns
således med på listan av misstag.”
I punkt 70 i den överklagade domen slog förstainstansrätten fast att ett sådant misstag emellertid inte var av det slaget
att det hade kunnat övertyga sökanden om att han berördes av förbindelsen i meddelandet av den 5 augusti 1992 och att preskriptionen
av hans anspråk hade avbrutits den 31 mars 1989. När listan i fråga sändes, den 10 september 1993, kunde sökanden nämligen
redan veta att han inte skulle få något erbjudande om förlikning enligt förordning nr 2187/93 och att han därför inte berördes
av nämnda förbindelse.
I punkt 71 i den överklagade domen underkände förstainstansrätten argumentet att det skulle vara fråga om diskriminering,
genom att konstatera att rådets och kommissionens inställning angående preskription av förevarande talan inte kunde anses
diskriminerande gentemot sökanden i förhållande till kommissionens inställning till de SLOM-producenter som erbjudits ersättning,
eftersom sökanden befann sig i en annan situation än dem till vars förmån förordning nr 2187/93 antogs.
När det gäller Gerhardus van den Bergs påstående att en person vid kommissionens rättstjänst per telefon hade bekräftat för
sökandens företrädare att preskriptionen hade avbrutits genom skrivelsen av den 31 mars 1989, fastställde förstainstansrätten
i punkt 72 i den överklagade domen att sökanden inte hade inkommit med någon som helst bevisning till stöd för dessa uppgifter.
Parternas yrkanden och grunderna för upphävande av domen
Gerhardus van den Berg har yrkat att domstolen skall
–
upphäva den överklagade domen,
–
återförvisa målet till förstainstansrätten för förnyad prövning av talan, och
–
förplikta rådet och kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna i båda instanserna.
Rådet har yrkat att domstolen skall
–
avvisa överklagandet till viss del och ogilla det i övriga delar, och i andra hand ogilla överklagandet i dess helhet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen skall
–
i första hand, ogilla överklagandet,
–
i andra hand, avvisa klagandens skadeståndstalan, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Gerhardus van den Berg har åberopat tre grunder till stöd för sin talan om upphävande av den överklagade domen.
Som första grund har han gjort gällande såväl åsidosättande av artikel 215 andra stycket i fördraget och principen om skydd
för berättigade förväntningar som kravet på motivering som felaktig tolkning av orsakssambandet, till följd av att förstainstansrätten
gjorde en felaktig bedömning av gemenskapens ansvar, när den fastställde att gemenskapen inte är ansvarig för den skada som
Gerhardus van den Berg påstår sig ha lidit efter den 13 maj 1986.
Som andra och tredje grunder har Gerhardus van den Berg anfört att förstainstansrätten har åsidosatt principerna om likabehandling,
rättssäkerhet, skydd för berättigade förväntningar och kravet på motivering, genom att inte beakta viktiga omständigheter
vid bedömningen av huruvida det förelåg preskription eller genom att framställa dessa omständigheter på ett uppenbart oriktigt
sätt. Gerhardus van den Berg har i det hänseendet gjort gällande att förstainstansrätten borde ha underlåtit att fastställa
att kommissionen hade avstått från rätten att göra preskriptionsinvändning mot ett antal SLOM-producenter, däribland Gerhardus
van den Berg, och att den felaktigt ansett att hans anspråk som helhet var preskriberade.
Överklagandet
Den första grunden
Gerhardus van den Berg har genom sin första grund ifrågasatt förstainstansrättens rättsliga bedömning i punkterna 43–50 i
den överklagade domen, som rör frågan om huruvida gemenskapens ansvar gentemot honom upphörde vid den tidpunkt då han flyttade
sin ursprungliga verksamhet, och av den anledningen.
Gerhardus van den Bergs första grund består av tre delgrunder. Som första delgrund görs gällande att förstainstansrätten har
missbedömt ansvarsfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaternas verkställande organ. Som andra delgrund anförs att
principen om skydd för berättigade förväntningar och domen i det ovannämnda målet Herbrink har åsidosatts med avseende på
tillämpningen av villkoret i förordning nr 1033/89, enligt vilket en SLOM-producent måste visa att han helt eller delvis fortfarande
driver samma jordbruksföretag. Som tredje delgrund görs gällande att förstainstansrätten felaktigt har ansett att det saknas
orsakssamband.
Den första och den tredje delgrunden skall prövas gemensamt, i punkterna 49–62 nedan, medan den andra delgrunden kommer att
behandlas i punkterna 63–73.
Den första och den tredje delgrunden
– Gerhardus van den Bergs argument
Genom sin första delgrund, som avser frångåendet av ansvarfördelningen mellan gemenskapen och medlemsstaternas verkställande
organ, har Gerhardus van den Berg särskilt ifrågasatt förstainstansrättens bedömning i punkt 46 i den överklagade domen av
de ”bestämmelser” som var tillämpliga på ”normala” producenter, det vill säga sådana producenter som hade tilldelats en referenskvantitet.
Det saknas vid bedömningen av producenternas rättigheter betydelse huruvida bestämmelserna i fråga kan hänföras direkt till
gemenskapsförordningarna eller om de ingår bland de nationella genomförandebestämmelserna, eftersom de sistnämnda var förenliga
med gemenskapsrätten.
Frågan är om gemenskapsinstitutionerna hade en rättslig skyldighet att, när de antog bestämmelserna om särskilda referenskvantiteter
för SLOM-producenter, såsom dem som infördes genom förordningarna nr 764/89 och nr 1033/89, i möjligaste mån behandla SLOM-producenter
på samma sätt som andra nationella producenter.
Gerhardus van den Berg har gjort gällande att han inte förstår förstainstansrättens ställningstagande i punkt 46 i den överklagade
domen, att ”det … i förekommande fall [ankom] på de nederländska myndigheterna att tillse att sökanden inte diskriminera[de]s”.
Det är i och för sig riktigt att de nederländska myndigheterna borde ha behandlat honom på ett sätt som inte var diskriminerande,
men frågan är om de gemenskapsrättsliga bestämmelserna gav myndigheterna en sådan möjlighet. Enligt klaganden fanns det nämligen
ingen sådan möjlighet. Nämnda påstående gjordes på antagandet att myndigheterna vid genomförandet av förordningarna nr 764/89
och nr 1033/89 hade möjlighet att bevilja honom en referenskvantitet med stöd av principen om likabehandling. Någon rättslig
möjlighet att förfara på det sättet fanns emellertid inte.
Genom den tredje delgrunden har det gjorts gällande att förstainstansrätten felaktigt har fastställt att det saknas orsakssamband
mellan det rättsstridiga avslaget på ansökan om en referenskvantitet och den påstådda skadan. Gerhardus van den Berg anser,
tvärtemot vad förstainstansrätten funnit, att det förhållandet att han år 1989 inte beviljades en särskild referenskvantitet
inte berodde på att han hade flyttat sin verksamhet. Avslaget grundades i stället på de gemenskapsrättsliga bestämmelser som
var tillämpliga och som innebar att han inte behandlades på samma sätt som en normal producent. Grundregeln är att en ”normal”
producent som flyttar sin verksamhet, såsom klaganden gjorde, inte skall få några negativa konsekvenser av detta.
Gerhardus van den Berg har bland annat hänvisat till nederländsk myndighetspraxis enligt vilken de mjölkproducenter som hade
tilldelats en referenskvantitet med stöd av förordning nr 857/84 har rätt att flytta verksamheten från ett driftställe till
ett annat utan att förlora denna referenskvantitet förutsatt att båda driftställena utgjorde delar av ett och samma mjölkföretag
under minst ett år. Enligt Gerhardus van den Berg var denna praxis förenlig med gemenskapsrätten, varför han anser att den
skada han lidit efter försäljningen av det ursprungliga jordbruksföretaget och fram till ikraftträdandet av förordning nr 764/89
skall tillskrivas gemenskapsinstitutionerna.
Det förhållandet att han med stöd av denna förordning inte beviljades någon särskild referenskvantitet år 1989 grundades inte
på att han hade flyttat sin verksamhet. Avslaget grundades på de gemenskapsrättsliga bestämmelser som var tillämpliga och
som innebar att han i egenskap av SLOM-producent inte skulle behandlas på samma sätt som en normal producent.
Gerhardus van den Berg anser sig inte ha förstått förstainstansrättens resonemang kring kriterierna för orsakssamband. Förstainstansrätten
har prövat huruvida det föreligger ett orsakssamband mellan de ursprungliga bestämmelserna om tilläggsavgifter och flytten
av verksamheten år 1986. Något sådant orsakssamband föreligger naturligtvis inte. Det relevanta orsakssambandet är, enligt
Gerhardus van den Berg, det mellan gemenskapslagstiftarens rättsstridiga rättsakt och den för honom uteblivna vinsten.
– Domstolens bedömning
Förstainstansrätten har i punkt 43 i den överklagade domen med rätta angett att det skall undersökas i vilken mån den skada
som påstås ha uppkommit efter den 13 maj 1986 var en följd av den första vägran att tilldela klaganden en kvot år 1985. Förstainstansrättens
konstaterande att försäljningen av SLOM‑jordbruksföretaget inte var en följd av detta avslag skall förstås så, att rätten
ansåg att försäljningen i fråga inte kunde utgöra en länk i den kedja av händelser som avslaget i fråga orsakade.
Såsom generaladvokaten har anfört i punkterna 55 och 56 i sitt förslag till avgörande anses en rättsakt som en gemenskapsinstitution
har meddelat inte orsaka skada annat än om det föreligger ett direkt orsakssamband mellan rättsakten och skadan. Ett sådant
orsakssamband anses inte föreligga när skadan skulle ha uppstått, även om gemenskapsinstitutionerna aldrig hade utfärdat rättsakten
i fråga.
Även om Gerhardus van den Berg hade erhållit en referenskvantitet med stöd av förordning nr 857/84, skulle han, av de skäl
som anges i punkt 45 i den överklagade domen, inte ha kunnat flytta över referenskvantiteten till ett nytt jordbruksföretag
i händelse av försäljning. Den skada som eventuellt uppstått efter försäljningen av det ursprungliga jordbruksföretaget har
således inte orsakats av den rättsstridiga vägran att bevilja en referenskvantitet till följd av åtagandet att avstå från
saluförande.
Gerhardus van den Bergs argument avseende nederländsk myndighetspraxis kan inte godtas. Denna praxis har nämligen inget stöd
i de gemenskapsrättsliga bestämmelser om tilläggsavgifter som var tillämpliga när Gerhardus van den Berg sålde sitt jordbruksföretag.
Förstainstansrättens påstående att det ankom på de nederländska myndigheterna att tillse att klaganden inte diskriminerades
är överflödigt, vilket tydligt framgår av punkt 46 i den överklagade domen. Anmärkningar som riktas mot överflödiga domskäl
i en av förstainstansrättens domar skall emellertid lämnas utan avseende, eftersom dessa inte kan medföra att domen upphävs
(se dom av den 24 oktober 2002 i mål C‑82/01 P, Aéroports de Paris mot kommissionen, REG 2002, s. I‑9297, punkt 41).
I den mån Gerhardus van den Berg menar att vägran att, med stöd av förordning nr 764/89, tilldela honom en särskild referenskvot
år 1989 inte grundades på att han hade flyttat sin verksamhet, bygger han även sin argumentation på antagandet att de producenter
som hade erhållit en referenskvantitet enligt nederländsk myndighetspraxis fick behålla den, även om de hade sålt sina ursprungliga
jordbruksföretag. Det framgår av punkt 59 ovan att en sådan praxis inte har något stöd i den gemenskapsrättsliga lagstiftningen.
Det framgår av det ovan anförda att överklagandet inte kan vinna bifall på vare sig den första eller den tredje delgrunden.
Den andra delgrunden
– Gerhardus van den Bergs argument
Gerhardus van den Berg har som andra delgrund anfört att förstainstansrätten, i punkt 48 i den överklagade domen, har åsidosatt
principen om skydd för berättigade förväntningar. Enligt Gerhardus van den Berg tycks förstainstansrätten ha ansett att klaganden
inte kan åberopa denna princip, då de förväntningar som avses inte förtjänar ett sådant skydd.
Gerhardus van den Berg anser sig ha haft berättigade förväntningar på att behandlas på samma sätt som de producenter som hade
erhållit en referenskvantitet, det vill säga att han inte skulle drabbas av några särskilda restriktioner enbart av den anledning
att han var en SLOM-producent. Det var just den typen av förväntningar som domstolen ansåg berättigade i domen i det ovannämnda
målet Herbrink. Gerhardus van den Berg har i synnerhet hänvisat till punkt 15 i sistnämnda dom.
Gerhardus van den Berg har hävdat att han, då han flyttade sin verksamhet, dessutom har haft berättigade förväntningar på
att inte därefter, år 1989, med retroaktiv verkan erhålla en annan behandling än den som normala producenter erhöll.
– Domstolens bedömning
Det framgår av punkt 24 i domen i målet Mulder I att Gerhardus van den Berg kan anses ha haft berättigade förväntningar på
att inte drabbas av restriktioner som påverkade honom särskilt, av just det skälet att han hade utnyttjat de möjligheter som
gavs enligt de gemenskapsrättsliga bestämmelserna, nämligen det bidragssystem för avstående från saluförande av mjölk och
mjölkprodukter som infördes genom förordning nr 1078/77.
Eftersom de producenter som hade erhållit en referenskvantitet med tillämpning av förordning nr 857/84 vid försäljningen av
sina jordbruksföretag drabbades av samma konsekvenser som dem som Gerhardus van den Berg har kritiserat, är det inte bara
Gerhardus van den Berg i sin egenskap av SLOM-producent som har drabbats av restriktioner i detta sammanhang.
Domen i det ovannämnda målet Herbrink påverkar inte denna bedömning. Det skall i det avseendet erinras om att domstolen, i
punkt 15 i nämnda dom, tillämpade principen om skydd för berättigade förväntningar och tillerkände en frånträdande arrendator
fortsatt rätt till särskild referenskvantitet i den mån medlemsstaten hade utnyttjat ett bemyndigande i den gemenskapsrättsliga
lagstiftningen att föreskriva en sådan rätt för en arrendator i samma situation, som beviljats en referenskvantitet med stöd
av artikel 2 i förordning nr 857/84.
Den nederländska myndighetspraxis som klaganden har åberopat kan inte anses ge en producent berättigade förväntningar på att
gemenskapen skall följa denna praxis. Gerhardus van den Berg kan inte anses ha haft berättigade förväntningar på att få behålla
den särskilda referenskvantiteten sedan han flyttat sin ursprungliga verksamhet annat än om de tillämpliga gemenskapsrättsliga
bestämmelserna, i likhet med de bestämmelser som var aktuella i domen i det ovannämnda målet Herbrink, hade gett de behöriga
nationella myndigheterna en möjlighet att låta honom behålla denna eller om gemenskapen själv tidigare hade skapat en situation
som kunde ge upphov till en berättigad förväntning (se dom av den 15 april 1997 i mål C‑22/94, Irish Farmers Association m.fl.,
REG 1997, s. I‑1809, punkt 19, och av den 18 maj 2000 i mål C‑107/97, Rombi och Arkopharma, REG 2000, s. I‑3367, punkt 67).
Så förhåller det sig emellertid inte i förevarande fall.
Inte heller år 1989 kränktes Gerhardus van den Bergs berättigade förväntningar.
Villkoret i artikel 3a.1 i förordning nr 1546/88, i dess lydelse enligt förordning nr 1033/89, enligt vilket den berörda producenten
måste visa att han helt eller delvis fortfarande driver samma jordbruksföretag som han drev vid tidpunkten för godkännandet
av bidragsansökan, omfattas av de regler som förstainstansrätten med rätta har hänvisat till i punkterna 45 och 48 i den överklagade
domen och är tillämpliga på samtliga mjölkproducenter. Enligt dessa regler skall referenskvantiteten i princip överlåtas tillsammans
med den mark för vilken kvantiteten har tilldelats (se särskilt domen i det ovannämnda målet Herbrink, punkt 13), och möjligheten
att flytta över en kvot från ett jordbruksföretag till ett annat föreligger endast i undantagsfall.
Villkoret i fråga kan således inte anses ha införts med retroaktiv verkan, utan SLOM-producenten borde ha kunnat förutse att
ett sådant villkor skulle tillämpas på honom om han behandlades på samma sätt som producenter som hade erhållit en referenskvantitet.
Den andra delgrunden kan således inte godtas.
Av det anförda följer att överklagandet inte kan vinna bifall på Gerhardus van den Bergs första grund.
Den andra och den tredje grunden
Gerhardus van den Bergs argument
Gerhardus van den Berg har förklarat att hans andra grund enbart rör preskription av talan i den mån den avser perioden fram
till den 5 augusti 1992. Kommissionen har enligt Gerhardus van den Berg avstått från rätten att göra preskriptionsinvändning
mot ett antal SLOM-producenter, däribland Gerhardus van den Berg. I vart fall har rätten att göra preskriptionsinvändning
mot honom förverkats genom kommissionens eget handlande. Han har till stöd för sin argumentation även åberopat en preskriptionsavbrytande
åtgärd, nämligen skrivelsen av den 31 mars 1989, genom vilken han själv och 351 andra nederländska och irländska SLOM-producenter
angav att de höll gemenskapen ansvarig för de skador de åsamkats till följd av att förordning nr 857/84 var ogiltig, såsom
domstolen hade fastslagit i domen i målet Mulder I.
Med anledning av domen i målet Mulder II och med beaktande av i synnerhet denna skrivelse, offentliggjorde rådet och kommissionen
meddelandet av den 5 augusti 1992. Vid denna tidpunkt diskuterade rådet och kommissionen effekterna av sistnämnda dom med
klaganden och övriga 351 SLOM-producenter. Under denna diskussion klargjordes, på SLOM-producenternas vägnar, att institutionerna
inte kunde göra någon preskriptionsinvändning, eftersom domen i målet Mulder II ansågs vara en pilotdom för samtliga producenter
som ingick i denna kategori. Meddelandet i fråga hade medvetet formulerats i vidare termer än ordalydelsen i artikel 43 i EG‑stadgan
för domstolen och omfattade, genom tillägget av orden ”såvida rätten till skadestånd inte redan var preskriberad den dag …
då producenten vände sig till någon av institutionerna”, skrivelsen av den 31 mars 1989.
Gerhardus van den Berg anser att det är av avgörande betydelse att det i meddelandet av den 5 augusti 1992 inte görs någon
åtskillnad mellan producenter beroende på vid vilket datum de vände sig till någon av dessa institutioner för första gången.
I meddelandet görs ingen åtskillnad mellan de kontakter som togs för första gången år 1989 och dem som togs år 1990, år 1991
eller år 1992. Gerhardus van den Berg har av detta slutit sig till att det av ordalydelsen i nämnda meddelande klart och tydligt
framgår att gemenskapen har avstått från rätten att göra preskriptionsinvändning avseende perioden före den 5 augusti 1992
mot de mjölkproducenter som hade vänt sig till någon av dessa institutioner före detta datum, oavsett när skadeståndsanspråket
har framställts.
Gerhardus van den Berg har gjort gällande att det inte gjordes någon preskriptionsinvändning mot någon av de SLOM-producenter
som fanns med på listan av den 10 september 1993 och som erbjöds förlikning enligt förordning nr 2187/93, vilket enligt klaganden
överensstämmer med en bokstavstolkning av meddelandet av den 5 augusti 1992.
Gerhardus van den Berg har påstått att det för övrigt är uppenbart att kommissionen i de förlikningsförhandlingar som ägde
rum efter 1993 med SLOM-producenter som inte omfattades av förordning nr 2187/93, men gentemot vilka gemenskapens ansvar ändå
hade fastställts, inte heller gjorde någon preskriptionsinvändning i de fall SLOM-producenten i fråga fanns med på listan
över producenter som hade åberopat detta ansvar i skrivelsen av den 31 mars 1989. Denna omständighet har förstainstansrätten
felaktigt underlåtit att beakta i den överklagade domen. Inte heller beaktades den omständigheten att kommissionen i sin duplik
i mål T‑179/96 R, Antonissen mot rådet och kommissionen, i vilket beslut meddelades den 29 november 1996 (REG 1996, s. II‑1641),
återkallade sin preskriptionsinvändning sedan den av producenternas företrädare hade erinrats om innehållet i skrivelsen av
den 31 mars 1989.
Gerhardus van den Berg har slutligen ifrågasatt ställningstagandet i punkt 72 i den överklagade domen avseende kontakterna
mellan de nederländska SLOM-producenternas företrädare och en företrädare för kommissionens rättstjänst. Han anser att förstainstansrätten
felaktigt ålade honom bevisbördan för vad en tjänsteman vid kommissionen har yttrat. Dessa uttalanden, som kommissionen sammanfattade
i ett svar på en skriftlig fråga från förstainstansrätten, borde åtminstone kunna tolkas som ett implicit vidgående.
Den tredje grunden avser enligt Gerhardus van den Berg även förstainstansrättens uttalande om att han inte kan åberopa meddelandet
av den 5 augusti 1992 för preskriptionsavbrytande åtgärder vidtagna efter detta datum.
Beträffande punkterna 62 och 63 i den överklagade domen har han till stöd för att preskriptionstiden avbrutits inte åberopat
artikel 43 i EG‑stadgan för domstolen utan meddelandet av den 5 augusti 1992. Han har hävdat att gemenskapen enligt ordalydelsen
däri har avstått från rätten att göra en preskriptionsinvändning mot honom, med beaktande av att ”rätten till skadestånd inte
redan var preskriberad den dag … då producenten vände sig till någon av institutionerna”. Han hade ju redan vänt sig till
institutionerna den 31 mars 1989.
Gerhardus van den Berg har även kritiserat förstainstansrätten för att i punkterna 66 och 67 i den överklagade domen ha bortsett
från dels bristen på överensstämmelse mellan meddelandet av den 5 augusti 1992 och artikel 43 i EG‑stadgan för domstolen,
dels kommissionens tolkning och tillämpning av detta meddelande i förhållande till de SLOM-producenter som omnämns i skrivelsen
av den 31 mars 1989. Förstainstansrätten gör åtskillnad mellan de ”producenter som hade vänt sig till institutionerna innan
nämnda meddelande offentliggjordes för att begära ersättning med stöd av domen i målet Mulder II och vilka [av svarandena]
hade ombetts att inte väcka skadeståndstalan i avvaktan på systemet för schablonmässig ersättning” och de producenter som
inte hade fått någon sådan uppmaning från institutionerna. Enligt meddelandet skall det emellertid inte göras någon sådan
åtskillnad.
Förstainstansrätten har när det gäller skrivelsen av den 31 mars 1989 frångått såväl ordalydelse som tillämpning av meddelandet
av den 5 augusti 1992 och ersatt dessa med sin egen bedömning. Förstainstansrätten har därigenom allvarligt åsidosatt principen
om likabehandling, principen om rättssäkerhet, principen om skydd för berättigade förväntningar och kravet på motivering.
Förstainstansrätten har inte lämnat någon som helst förklaring till varför klaganden kan eller skall diskrimineras i förhållande
till alla andra SLOM-producenter, för vilka kommissionen tydligt har tillerkänt en rätt att åberopa skrivelsen av den 31 mars 1989,
jämförd med meddelandet av den 5 augusti 1992, som preskriptionsavbrytande åtgärd.
Förstainstansrätten har inte, i punkterna 68 och 69 i den överklagade domen, beaktat betydelsen av listan av den 10 september 1993
som kommissionen hade skickat till de nederländska myndigheterna. Denna lista utgjorde ytterligare en bekräftelse på att kommissionen,
genom meddelandet av den 5 augusti 1992, hade avstått från rätten att göra preskriptionsinvändning mot alla dem i vars namn
skrivelsen av den 31 mars 1989 hade skickats till institutionerna. Gerhardus van den Berg har medgett att han själv inte kände
till denna lista men gjort gällande att SLOM-producenterna hade upplysts om det förhållandet att kommissionen i sin skriftväxling
med de nederländska myndigheterna uttryckligen hade medgett att skrivelsen av den 31 mars 1989 utgjorde en preskriptionsavbrytande
åtgärd.
Gerhardus van den Berg har mot bakgrund av detta konstaterande även ifrågasatt punkt 70 i den överklagade domen. I denna punkt anges
bland annat att de SLOM-producenter som inte omfattades av förordning nr 2187/93 − oberoende av skrivelsen av den 31 mars 1989
− definitivt inte kunde göra några rättigheter gällande, retroaktivt, med stöd av meddelandet av den 5 augusti 1992. Detta
meddelande ansågs nämligen enbart vara riktat till de producenter som genom denna förordning uttryckligen hade tillerkänts
en rätt till ersättning år 1993. Gerhardus van den Berg anser att detta är en orimlig tolkning av meddelandet. Det är nämligen
svårt att förstå hur ett ensidigt löfte (år 1992) kan hävas eller begränsas av ett senare yttrande (år 1993).
Gerhardus van den Berg anser att förstainstansrätten, som har slagit fast att gemenskapen har ett skadeståndsansvar gentemot
honom, har bekräftat att han omfattas av ordalydelsen i meddelandet av den 5 augusti 1992.
Förstainstansrätten har, genom att felaktigt fastställa att hans talan som helhet var preskriberad den 30 september 1993,
inte kunnat ta ställning till frågan om huruvida och, i förekommande fall, i vilken mån partiell preskription inträtt under
perioden mellan den 30 september 1993 och dagen för talans väckande, som var den 29 april 1997. Denna fråga skall i sista
hand prövas av förstainstansrätten när domstolen återförvisar målet dit.
Gerhardus van den Berg har hävdat att, även om domstolen finner att hans talan i vissa delar är preskriberad, kan den inte
anses vara preskriberad i sin helhet. I värsta fall är den preskriberad med avseende på en period på tre år, sex månader och
tjugonio dagar. Eftersom skadeperioden började löpa den 23 februari 1985, har han åtminstone rätt till ersättning för den
skada han lidit efter den 24 augusti 1988. Denna skadeperiod löper fortfarande, varför gemenskapens skadeståndsansvar gentemot
honom fortfarande är aktuellt.
Domstolens bedömning
Det viktigaste argument som anförts inom ramen för den andra och den tredje grunden avser förstainstansrättens påstått felaktiga
bedömning av meddelandet av den 5 augusti 1992. Gerhardus van den Berg har kritiserat förstainstansrätten för att ha gjort
en felaktig rättslig bedömning av detta meddelande.
En sådan rättslig bedömning utgör en rättsfråga som i sig kan underställas domstolens kontroll inom ramen för ett överklagande
(dom av den 29 april 2004 i mål C‑470/00 P, parlamentet mot Ripa di Meana m.fl., REG 2004, s. I‑0000, punkt 41).
Beträffande de producenter vars rätt till ersättning ännu inte var preskriberad det datum då de vände sig till någon av institutionerna,
ansåg förstainstansrätten, vilket framgår av punkterna 66 och 67 i den överklagade domen, att meddelandet av den 5 augusti 1992
skulle tolkas på så sätt, att det enbart var riktat till sådana som hade ombetts av dessa institutioner att inte väcka talan
i avvaktan på förordningen om schablonmässig ersättning.
Detta kriterium framgår inte av meddelandet av den 5 augusti 1992. Även om det antas att rådet och kommissionen önskade begränsa
den krets producenter som avsågs i nämnda meddelande, uttryckte de inte någon sådan avsikt däri. Under dessa förhållanden
kan Gerhardus van den Berg anses ha haft berättigade förväntningar på att han ingick bland de producenter gentemot vilka institutionerna
hade avstått från rätten att göra preskriptionsinvändning i den mening som avses i det aktuella meddelandet.
Av detta följer att förstainstansrätten felaktigt har fastställt att Gerhardus van den Berg inte kan åberopa meddelandet av
den 5 augusti 1992. Mot bakgrund av denna felaktiga tolkning är det inte längre nödvändigt att pröva klagandens argument enligt
vilka listan av den 10 september 1993 och uttalandena av en tjänsteman vid kommissionens rättstjänst bekräftade hans tolkning
av nämnda meddelande.
Även om en dom från förstainstansrätten innehåller domskäl som strider mot gemenskapsrätten skall överklagandet ogillas om
domslutet visar sig vara riktigt enligt andra rättsliga grunder (se dom av den 9 juni 1992 i mål C‑30/91 P, Lestelle mot kommissionen,
REG 1992, s. I‑3755, punkt 28, av den 13 juli 2000 i mål C‑210/98 P, Salzgitter mot kommissionen, REG 2000, s. I‑5843, punkt 58,
och av den 10 december 2002 i mål C‑312/00 P, kommissionen mot Camar och Tico, REG 2002, s. I‑11355, punkt 57).
Enligt punkt 2 i meddelandet av den 5 augusti 1992 förband sig institutionerna att avstå från att göra preskriptionsinvändning
mot talan om ersättning ”till dess den i punkt 3 [i detta meddelande] nämnda fristen har löpt ut”.
I denna punkt 3 föreskrivs att institutionerna skall anta tillämpningsföreskrifter för att utge ersättning till de berörda
producenterna. I andra meningen i denna punkt anges att ”[i]nstitutionerna skall ange till vilka myndigheter ansökningarna
skall inges och inom vilken frist”.
Dessa tillämpningsföreskrifter infördes genom förordning nr 2187/93. I artikel 10.2 första stycket andra meningen i denna
förordning föreskrivs att ”[p]roducentens ansökan skall vara den behöriga myndigheten till handa senast den 30 september 1993
för att kunna godkännas”.
Det avstående från att göra preskriptionsinvändning som anges i meddelandet av den 5 augusti 1992 upphörde således att gälla
den 30 september 1993. Efter detta datum utgjorde detta meddelande inte längre hinder för institutionerna att göra en preskriptionsinvändning
mot Gerhardus van den Bergs skadeståndsanspråk. Även om Gerhardus van den Berg inte fanns omnämnd bland de producenter som
uppfyllde villkoren för ett erbjudande om ersättning enligt nämnda förordning, hade han ingen anledning att tro att institutionerna
hade avstått från att göra preskriptionsinvändning mot honom utan begränsning i tiden. Att de sistnämnda endast hade för avsikt
att avstå från denna rätt under en begränsad tid framgår tydligt av punkt 2 i meddelandet av den 5 augusti 1992.
Detta meddelande innebär inte att en ny preskriptionstid på fem år börjar löpa från och med den 30 september 1993. Meddelandet
skall snarare, i ett fall som det förevarande, tolkas så, att rådet och kommissionen hade beslutat att vid beräkningen av
preskriptionstiden för en sådan begäran som avses i artikel 10.2 första stycket i förordning nr 2187/93, som inte inkommit
till den behöriga myndigheten före den 30 september 1993, inte beakta perioden mellan den dag då producenten vände sig till
en av institutionerna, för att göra gällande sådan rätt till ersättning som ännu inte var preskriberad, och den 30 september 1993.
Beträffande preskriptionstiden för de skador som Gerhardus van den Berg lidit till följd av att han inte tilldelades någon
referenskvantitet från och med den 23 februari 1985 till och med den 13 maj 1986, då han sålde sitt SLOM-jordbruksföretag,
påpekas att det, såsom förstainstansrätten har fastställt i punkt 60 i den överklagade domen, handlar om fortlöpande skador
som uppstår varje dag. Rätt till skadestånd uppkommer således för perioder som följer på varandra, vilka tar sin början den
dag som producenten varit förhindrad att saluföra mjölk. Den tidsfrist på fem år som föreskrivs i artikel 43 i EG‑stadgan
för domstolen började således, för den skada som uppstod den första dagen, som var den 23ﾠfebruari 1985, löpa den 24 februari samma
år. För den sista dagen då skada uppstod, som var den 13 maj 1986, började fristen löpa dagen därpå, det vill säga den 14 maj 1986.
Det är ostridigt att Gerhardus van den Berg inte väckte talan vid förstainstansrätten förrän den 29 april 1997. Även om man
bortser från perioden mellan mottagandet av skrivelsen av den 31 mars 1989 och den 30 september 1993, hade preskriptionstiden
på fem år redan löpt ut när nämnda talan väcktes.
I motsats till vad Gerhardus van den Berg har påstått avbröt inte skrivelsen av den 31 mars 1989 preskriptionstiden på ett
varaktigt sätt. Skrivelsen följdes nämligen inte av en talan vid förstainstansrätten inom den föreskrivna tidsfristen i artikel 43
i EG‑stadgan för domstolen och kan därför inte åberopas som preskriptionsavbrytande åtgärd.
Gerhardus van den Bergs rätt till ersättning var således preskriberad när talan väcktes vid förstainstansrätten.
I den mån Gerhardus van den Berg har åberopat åsidosättande av principen om likabehandling, har denna delgrund framställts
inom ramen för den argumentation som anförts för att visa att han har rätt att åberopa meddelandet av den 5 augusti 1992.
Han har inte påstått att kommissionen har avstått från att göra preskriptionsinvändning mot de producenter vars rättigheter
var preskriberade, oberoende av de för dem positiva verkningarna av meddelandet av den 5 augusti 1992 eller att förstainstansrätten
skulle ha gjort sig skyldig till felaktig rättstillämpning i det avseendet.
Det framgår av övervägandena ovan att överklagandet skall ogillas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 122 första stycket i rättegångsreglerna skall domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet
ogillas. Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som enligt artikel 118 är tillämplig i mål om överklagande, skall tappande
part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Rådet och kommissionen har yrkat att klaganden skall
förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, skall yrkandet bifallas.
På dessa grunder beslutar domstolen (andra avdelningen) följande dom
1)
Överklagandet ogillas.
2)
Gerhardus van den Berg förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: nederländska.