CELEX: 62008CJ0126
Socialpolitik
Skydd för arbetstagare
Arbetsgivarens insolvens
Direktiv 80/987/EEG
Skyldighet att betala samtliga utestående fordringar upp till en viss i förväg fastställd gräns
Kvalificering av arbetstagarens fordringar gentemot garantiinstitutionen
Preskriptionsfrist

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 217.1 och 221.1 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen (
EGT L 302, s. 1
; svensk specialutgåva, område 2, volym 16, s. 4) (nedan kallad tullkodexen).
Begäran har framställts i en tvist mellan för det första Distillerie Smeets Hasselt NV och Belgische Staat (belgiska staten), Louis De Vos, Bollen, Mathay & Co, BVBA, likvidator för Transterminal Logistics NV, Daniel Van den Langenbergh och Firma De Vos NV, för det andra mellan Belgische Staat och Bollen, Mathay & Co, BVBA, likvidator för Transterminal Logistics NV, samt för det tredje mellan Louis De Vos och Belgische Staat, avseende uppbörd i efterhand av importtullar.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapsrätten
I artikel 217 i tullkodexen föreskrivs följande:
”1.   Varje belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld, nedan kallat tullbelopp, skall av tullmyndigheterna beräknas så snart de fått nödvändiga uppgifter och föras in i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium (bokföring).
…
2.   Medlemsstaterna skall fastställa de praktiska förfarandena för bokföring av tullbeloppen. Dessa förfaranden får vara olika beroende på tullmyndigheternas uppfattning om huruvida beloppen kommer att betalas eller inte med hänsyn till omständigheterna då tullskulden uppstod.”
Artikel 221.1 i tullkodexen har följande lydelse:
”Gäldenären skall på lämpligt sätt underrättas om tullbeloppet så snart detta bokförts.”
Den nationella rätten
Fastställande av och meddelande om import- eller exporttull som uppkommer vid tullbrott regleras i artiklarna 267–272 i den allmänna tull- och punktskattelagen (loi générale sur les douanes et accises) och kunglig förordning av den 18 juli 1977 om samordning av de allmänna bestämmelserna om tullar och punktskatter (
Belgisch Staatsblad
av den 21 september 1977, s. 11425) som bekräftats genom lag av den 6 juli 1978 om tullar och punktskatter (
Belgisch Staatsblad
av den 12 augusti 1978, s. 9013, nedan kallad LGDA).
Artikel 267 LGDA har följande lydelse:
”När brott, bedrägerier eller förseelser mot lagen konstateras i en rapport, ska dessa gärningar omedelbart, eller så snart som möjligt anges av minst två härtill behöriga personer, varav den ene ska vara anställd av eller handla på uppdrag av tull- och punktskatteadministrationen.”
I artikel 268 LGDA föreskrivs följande:
”Rapporten ska innehålla en kortfattad och noggrann redogörelse för iakttagelserna och skälen till anmälan, med uppgift om personer, deras yrken, dag och plats samt med iakttagande av bestämmelserna i artikel 176 med avseende på de särskilda fall som anges där.”
I artikel 270 LGDA föreskrivs följande:
”Inom fem dagar efter det att den i artikel 267 angivna rapporten har upprättats ska originalet, undertecknat
ne varietur
(får inte ändras) av en överordnad till den som upprättat rapporten, och en kopia av detta överlämnas till gärningsmännen. Om gärningsmännen vägrar att ta emot detta meddelande eller om de inte är kända, ska delgivning ske med borgmästaren i den kommun där överträdelsen konstaterats, eller till dennes ersättare.”
I artikel 271 LGDA anges följande:
”En misstänkt som är närvarande när anmälan upprättas ska uppmanas att närvara när rapporten upprättas och ska – om han så önskar – underteckna den och omedelbart erhålla en kopia av den. Om den misstänkte inte är närvarande ska en kopia sändas till denne i en rekommenderad försändelse.”
Artikel 272 LGDA har följande lydelse:
”Tjänstemännens rapporter avseende deras agerande och tjänsteutövning ska anses vara riktiga inför rätta tills dess motsatsen visats. Felaktigheter i rapporten som inte har samband med omständigheterna, men däremot med tillämpningen av lagen, medför inte att rapporten i sig saknar giltighet. De ska emellertid rättas i stämningsansökan. Rapporten utgör inte bevisning i sig när den upprättas av en enda tjänsteman.”
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Tvisten vid den nationella domstolen avser enligt den hänskjutande domstolens beskrivning bedrägligt avslut av räkenskaper avseende etylalkoholpartier som omfattas av ordningen för aktiv förädling i enlighet med relevanta bestämmelser i tullkodexen. De ovannämnda partierna ersattes med andra varupartier, i förevarande fall vatten, och undandrogs därmed från tullförfarande.
Genom dom av den 26 september 2007 förpliktade Hof van Beroep te Antwerpen (överrätt i Antwerpen) Distillerie Smeets Hasselt NV och Louis De Vos bland annat att solidariskt erlägga de importtullar som uppkommit genom det ovannämnda bedrägeriet.
Efter att ha överklagat den ovannämnda domen till den hänskjutande domstolen, hävdade Distillerie Smeets Hasselt NV särskilt att överrätten, med beaktande av bestämmelserna i artiklarna 217.1 och 221.1 i tullkodexen, inte kunde anse att den rapport som tulltjänstemännen hade upprättat i enlighet med tillämplig nationell lagstiftning utgjorde räkenskaper eller något annat likvärdigt medium i den mening som avses i artikel 217.1 i tullkodexen.
Under dessa omständigheter beslutade Hof van Cassatie (kassationsdomstol) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till domstolen:
”Ska artiklarna 217.1 och 221.1 i [tullkodexen] förstås så, att … bokföringen av en tullskuld kan ske med rättslig verkan även genom att beloppet [för den tull som uppkommer genom denna tullskuld] förs in i en rapport i enlighet med LGDA, vilken upprättas av dem som upprättar anmälan och inte av dem som är behöriga att föra in sådana belopp i räkenskaperna, och att en sådan rapport kan anses utgöra räkenskaper eller något annat likvärdigt medium i den mening som avses i artikel 217.1 i [tullkodexen]?”
Prövning av tolkningsfrågan
Huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning
Europeiska gemenskapernas kommission har hävdat att begäran om förhandsavgörande inte kan prövas i sak, eftersom den är otillräckligt motiverad.
Det ska i detta hänseende påpekas att det enligt fast rättspraxis krävs att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, eftersom det är nödvändigt att komma fram till en tolkning av gemenskapsrätten som är användbar för den nationella domstolen (se, bland annat, dom av den 21 september 1999 i mål
C-67/96, Albany, REG 1999, s. I-5751
, punkt 39, av den 11 april 2000 i de förenade målen
C-51/96 och C-191/97, Deliège, REG 2000, s. I-2549
, punkt 30, och av den 19 september 2006 i mål
C-506/04, Wilson, REG 2006, s. I-8613
, punkt 38).
De uppgifter som lämnas i begäran om förhandsavgörande ska inte bara göra det möjligt för domstolen att lämna användbara svar, utan också ge såväl medlemsstaternas regeringar som andra berörda möjlighet att avge yttranden i enlighet med artikel 23 i domstolens stadga. Det åligger domstolen att se till att denna möjlighet finns, eftersom det enligt denna bestämmelse endast är begäran om förhandsavgörande som delges de berörda parterna (se, bland annat, domen i det ovannämnda målet Albany, punkt 40, dom av den 12 april 2005 i mål
C-145/03, Keller, REG 2005, s. I-2529
, punkt 30, och domen i det ovannämnda målet Wilson, punkt 39).
I förevarande mål innehåller beslutet om hänskjutande tillräckligt många upplysningar för att både medlemsstaternas regeringar och andra berörda ska ha möjlighet att yttra sig. Det framgår för övrigt av de yttranden som avgetts av den belgiska regeringen och kommissionen att dessa på ett användbart sätt har kunnat ta ställning till den hänskjutande domstolens fråga.
Dessutom anser domstolen att de uppgifter som förekommer i beslutet om hänskjutande och i de yttranden som inkommit till domstolen ger tillräcklig upplysning för att kunna ge ett användbart svar på den ställda frågan.
Av det ovan anförda följer att domstolen ska besvara den ställda frågan.
Domstolens svar
Genom sin fråga vill den hänskjutande domstolen få klarhet i om den omständigheten att tullbelopp som kommer från en tullskuld förs in i en sådan rapport som den i vilken de nationella myndigheterna slår fast överträdelser mot LGDA kan utgöra sådan bokföring av detta belopp som avses i artiklarna 217 och 221 i tullkodexen.
För att besvara denna fråga, anger domstolen att det följer av artikel 217.1 första stycket i tullkodexen att bokföring består i att tullmyndigheterna för in belopp avseende importtullar eller exporttullar som kommer från en tullskuld i räkenskaperna eller något annat likvärdigt medium.
I enlighet med artikel 217.2 i tullkodexen ska medlemsstaterna fastställa de praktiska förfarandena för bokföring. Dessa förfaranden får vara olika beroende på tullmyndigheternas uppfattning om huruvida tullbeloppen kommer att betalas eller inte med hänsyn till omständigheterna då tullskulden uppstod.
Det ska härvid konstateras att när förfarandet för uppbörd av tullbeloppen, såsom i målet vid den nationella domstolen, avser en tullskuld som uppkommit till följd av att de behöriga nationella myndigheterna konstaterat att ett bedrägeri begåtts enligt tillämplig tullagstiftning, är utgången av förfarandet osäker i sig, varför de ovannämnda myndigheterna inte kan vara säkra på att det ovannämnda beloppet kommer att betalas.
Med hänsyn till medlemsstaternas utrymme för skönsmässig bedömning enligt artikel 217.2 i tullkodexen, finner domstolen att dessa kan föreskriva att tullbelopp som kommer från en tullskuld ska bokföras genom att beloppet förs in i en rapport som behöriga tullmyndigheter, såsom de myndigheter som avses i artikel 267 LGDA, upprättar i syfte att konstatera att en överträdelse begåtts mot tillämplig tullagstiftning.
Under dessa omständigheter ska frågan besvaras med att artikel 217 i tullkodexen ska tolkas så, att medlemsstaterna kan föreskriva att tullbelopp som kommer från en tullskuld ska bokföras genom att beloppet förs in i en rapport som upprättas av behöriga tullmyndigheter, i vilken dessa konstaterar att en överträdelse begåtts mot tillämplig tullagstiftning.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (andra avdelningen) följande:

Artikel 217 i rådets förordning (EEG) nr 2913/92 av den 12 oktober 1992 om inrättandet av en tullkodex för gemenskapen ska tolkas så, att medlemsstaterna kan föreskriva att tullbelopp som kommer från en tullskuld ska bokföras genom att beloppet förs in i en rapport som upprättas av behöriga tullmyndigheter, i vilken dessa konstaterar att en överträdelse begåtts mot tillämplig tullagstiftning.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: nederländska.