CELEX: 62005CJ0007
Növényfajták
A közösségi oltalmi jogok jogosultját megillető méltányos térítés mértéke
A 2605/98/EK rendelettel módosított 1768/95/EK rendelet 5. cikkének (2), (4) és (5) bekezdése
A szaporítóanyag engedélyezett előállításáért felszámított összegnél »érzékelhetően alacsonyabb« összeg fogalma

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1998. december 3‑i 2605/98/EK bizottsági rendelettel (HL L 328., 6. o., magyar
nyelvű különkiadás 3. fejezet, 24. kötet, 162. o.) módosított, a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94/EK tanácsi
rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében biztosított mezőgazdasági eltérés érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló,
1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági rendelet (HL L 173., 14. o., magyar nyelvű különkiadás 3. fejezet, 18. kötet, 63. o.,
a továbbiakban: 1768/95 rendelet) 5. cikke (2), (4) és (5) bekezdésének értelmezésére irányul.
A kérelem előterjesztésére a Saatgut-Treuhandverwaltung GmbH (a továbbiakban: STV), egy közösségi növényfajta-oltalom jogosultjainak
szervezete (a továbbiakban: jogosultak) által Dieter Deppe örökösei, [valamint] S. Hennings és H. Lübbe mezőgazdasági termelők
ellen az ilyen oltalom által védett magok vetés céljára való feldolgozásához fizetendő térítés iránt indított jogvita keretében
került sor.

Jogi háttér
A közösségi növényfajta-oltalmi jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet (HL L 227., 1. o., magyar nyelvű
különkiadás 3. fejezet, 16. kötet, 390. o., a továbbiakban: alaprendelet) 1. cikke értelmében létrejön a közösségi növényfajta-oltalmi
jogok rendszere, mint a növényfajtákra vonatkozó közösségi ipari tulajdonjogok egyetlen és kizárólagos formája.
Az említett rendelet 14. cikkének (1) bekezdése a közösségi növényfajta-oltalmi jogoktól való eltérés egyik esetéről rendelkezik:
„A 13. cikk (2) bekezdése ellenére és a mezőgazdasági termelés védelme érdekében a mezőgazdasági termelők jogosultak azon
betakarított termény saját birtokukon történő felhasználására szaporítás céljából, amelyet valamely, közösségi növényfajta-oltalom
alatt álló fajta (kivéve a hibrid vagy szintetikus fajtákat) szaporítóanyagának saját birtokukon történő elültetése révén
nyertek.”
Ugyanezen cikk (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése azokkal a pénzügyi feltételekkel foglalkozik, amelyek mellett a
mezőgazdasági kistermelőnek nem minősülő mezőgazdasági termelők e kedvezményt igénybe vehetik. Ők kötelesek „méltányos térítést
fizetni a jogosultnak, amelynek érzékelhetően alacsonyabbnak kell lennie, mint az adott területen ugyanazon fajta esetében
a szaporítóanyag engedélyezett előállításért felszámított összeg; e méltányos térítés mértéke az idő során változhat, figyelembe
véve, hogy az adott fajta vonatkozásában milyen mértékben alkalmazzák az (1) bekezdésben foglalt korlátozást [helyesen: eltérést]”.
Az 1768/95 rendelet 1. cikke az alaprendelet 14. cikkének (1) bekezdésében szabályozott eltérés feltételeinek érvényesítésére
irányuló végrehajtási szabályokat állapítja meg.
E rendelet 2. cikke szerint:
„1.      A nemesítőt képviselő jogosult és a mezőgazdasági termelő egymás jogos érdekeit védelmezve tesz eleget az 1. cikkben foglalt
feltételeknek.
2.      A jogos érdekek védelme nem tekinthető biztosítottnak, ha egy vagy több ilyen érdek jelentősen sérül anélkül, hogy a közöttük
fennálló ésszerű egyensúly fenntartásának szükségességére, vagy az adott feltétel célja és megvalósításának tényleges hatása
közti arányosságra figyelmet fordítanának.”
Az említett rendelet 5. cikke értelmében:
„1.      A jogosultat az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése szerint megillető méltányos térítés mértéke
a jogosult és az érintett mezőgazdasági termelő közötti megállapodás tárgya [helyesen: tárgyát képezheti].
2.      Ha ilyen szerződést nem kötöttek vagy azt nem alkalmazzák [helyesen: az nem alkalmazható], a térítés mértéke érzékelhetően
alacsonyabb lesz, mint az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának
engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összeg.
Ha az érintett fajta szaporítóanyagát a mezőgazdasági termelő gazdaságának térségében engedély alapján nem állítják elő, és
a Közösségen belül a fenti összegre nézve nincs egységesen érvényes mérték, a térítés mértékének érzékelhetően kisebbnek kell
lennie, mint a fenti célból az adott térségben értékesített érintett fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel
rendelkező szaporítóanyagának árába beépített összeg, feltéve, hogy az a szaporítóanyag előállítási helyén felszámított fenti
összegnél nem magasabb.
3.      A térítés mértéke az alaprendelet 14. cikke (3) bekezdésének negyedik francia bekezdése értelmében akkor minősül érzékelhetően
alacsonyabbnak a fenti (2) bekezdésben megjelöltek szerint, ha – mint a kivétel igénybevételének felső határát meghatározó
gazdasági tényező – nem haladja meg az engedélyezett szaporítóanyag felhasználása és a közösségi növényfajta-oltalommal védett
fajták betakarításából származó termény vetése között fennálló kiegyenlített arány megállapításához vagy stabilizálásához
szükséges térítés mértékét. Ez az arány akkor minősül ésszerűen kiegyensúlyozottnak, ha biztosítja, hogy a jogosult a fajtája
teljes felhasználásáért egészében jogos ellentételezéshez jut.”
Az 1998. december 24‑én hatályba lépett 2605/98 rendelet az 1768/95 rendelet eredeti változatának 5. cikkéhez többek között
a következő bekezdéseket fűzte:
„(4)      Ha a (2) bekezdés esetében a jogosultak és a mezőgazdasági termelők – a Közösségen belül, a megfelelő közösségi, nemzeti vagy
regionális szinten létrehozott – szervezetei közötti megállapodások, akár részesek abban a feldolgozók szervezetei, akár nem,
meghatározzák a térítés mértékét, az abban megállapított mértékeket iránymutatásként kell alkalmazni az adott területen az
érintett faj vonatkozásában fizetendő térítés meghatározásakor, amennyiben a szóban forgó szervezetek meghatalmazott képviselői
ezekről a mértékekről és azok feltételeiről írásban értesítették a Bizottságot, valamint ha ennek alapján a megállapított
mértékeket és azok feltételeit közzétették a Közösségi Növényfajta-hivatal által kiadott »Hivatalos Lap«‑ban [helyesen »Hivatalos
Közlöny«-ben].
5.      Ha a (2) bekezdés esetében a (4) bekezdés szerinti megállapodás nem alkalmazható, a fizetendő térítés a szaporítóanyag engedélyezett
előállításáért a (2) bekezdés rendelkezései szerint felszámított összeg 50%‑a.
Ha azonban valamely tagállam 1999. január 1‑je előtt értesítette a Bizottságot a (4) bekezdésben említett megállapodás küszöbön
álló – nemzeti vagy regionális szinten működő illetékes szervezetek közötti – megkötéséről, a szóban forgó területen az adott
fajok után fizetendő térítés 40% a fent meghatározott 50% helyett, de csak a mezőgazdasági eltérésnek az ilyen megállapodás
végrehajtása előtt, de legkésőbb 1999. április 1‑jéig megvalósuló alkalmazása tekintetében.
6.      Ha az (5) bekezdés esetében a mezőgazdasági termelő az irányadó időszak alatt a termeléséhez felhasznált érintett fajta összes
anyagának 55%‑át meghaladó hányadban élt a mezőgazdasági eltéréssel, a szóban forgó területen az adott fajok után fizetendő
térítésnek el kell érnie azt a mértéket, amely akkor vonatkozna a fajtára, ha az érintett tagállamban, annak nemzeti növényfajta-oltalmi
rendszere keretében oltalom alatt állna, amennyiben létezik olyan nemzeti rendszer, amely ezt a mértéket megállapította és
feltéve, hogy ez a mérték magasabb, mint a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a (2) bekezdés rendelkezései szerint
felszámított összeg 50%‑a. Ha nincs ilyen mérték a nemzeti rendszerben, az (5) bekezdés rendelkezéseit a felhasználási hányadtól
függetlenül alkalmazni kell.”
Az 1768/95 rendelet 6. cikkének (1) bekezdése szerint:
„A (2) bekezdés rendelkezéseinek sérelme nélkül, a mezőgazdasági termelőnek a méltányos térítésre vonatkozó egyéni fizetési
kötelezettsége akkor keletkezik, amikor a szántóföldön ténylegesen szaporítási célra fordítja a betakarítás eredményét.
A fizetési határidőt és a fizetési módot a jogosult határozhatja meg. A kötelezettség keletkezésének időpontjánál korábbi
fizetési határidőt azonban nem jelölhetnek meg.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A Bundesgerichtshof határoz annak a felülvizsgálati kérelemnek a tárgyában, amelyet az STV nyújtott be a fellebbezési eljárás
során hozott, Dieter Deppe örökösei, valamint S. Henning és H. Lübbe elleni kiegészítő kártérítés iránti kérelmét elutasító
határozattal szemben.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint sem az alsóbb fokú bíróságok, sem a jogelmélet nem fejlesztett ki egységes elvet arra
vonatkozóan, hogy mit takar az „érzékelhetően alacsonyabb” térítés fogalma az 1768/95 rendelet 5. cikke (2) bekezdésének értelmében,
és mely kritériumok alapján kell ezt a térítést meghatározni.
Továbbá, e bíróság szerint az 1768/95 rendelet 5. cikke nem rendelkezik arról, hogy kinek van hatásköre az említett térítés
meghatározására olyan esetben, amikor a jogosult és [a betakarított terményt] vetés céljára feldolgozó mezőgazdasági termelő
nem kötött semmilyen megállapodást. Mivel e rendelet 6. cikke szerint az említett jogosult határozhatja meg a neki járó térítés
fizetésének határidejét és módját, feltételezhető, hogy arra is rendelkezik joggal, hogy meghatározza a térítés összegét.
Az említett bíróság szerint az 1768/95 rendelet 5. cikke alapján az alapeljárás alperesei az általuk elkezdett vetés céljára
történő feldolgozás után méltányos térítést kötelesek fizetni, amelynek, az érintett felek közti megállapodás hiányában, érzékelhetően
alacsonyabbnak kell lennie, mint az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának
engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összeg (a továbbiakban: M-jogdíjak [a hitelesített szaporítóanyag
díja]). Az említett bíróság hozzáteszi, hogy piaci szempontból a térítés 20%‑át kitevő csökkentés jelentős engedménynek tekintendő.
A kérdést előterjesztő bíróság tudni kívánja, hogy törvényi meghatározás esetén a térítés mely kritériumok mellett tekinthető
méltányosnak. A 2605/98 rendeletre hivatkozva úgy véli, hogy a jogosultak és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti
megállapodásokból iránymutatásként az vezethető le, hogy a jogosult esetében rögzítve van egy bizonyos határ a szerződés által
nem kötött mezőgazdasági termelő által fizetendő térítés meghatározását illetően, anélkül, hogy át kellene venni a különböző
számítási szabályokat. Eszerint az 1996‑os együttműködési megállapodás alapján, amely iránymutatásként meghatározó lehet,
a hitelesített magok engedélyezett előállításért felszámított összeg 80%‑os mértéke méltányosnak tekinthető.
A Bundesgerichtshof úgy véli, hogy a szakmai szervezetek közötti megállapodás elismerten iránymutató funkciójából az is levezethető,
hogy az említett megállapodás lényegi elemeit a térítés törvényi meghatározása esetében is át kell venni. E megoldás következtében
elkerülhető lenne, hogy lényeges különbségek jelenjenek meg a megállapodás alapján, illetve a törvény alapján végzett számítás
között.
A kérdést előterjesztő bíróság azonban rámutat, hogy az 1996‑os együttműködési megállapodást csak 1999. augusztus 16‑án tették
közzé a Közösségi Növényfajta-hivatal (a továbbiakban: hivatal)
Hivatalos Közlönyében
Azt a kérdést veti fel, hogy az 1768/95 rendelet 5. cikkében előírt formai követelmények az 1768/95 rendelet hatálybalépését
megelőzően érvényesen megkötött együttműködési megállapodásokra is alkalmazandók‑e.
E körülmények között a Bundesgerichtshof mindhárom alapeljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából az alábbi
kérdéseket terjesztette a Bíróság elé:
„1)      Az 1768/95/EK rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében a betakarított termény vetés céljára való feldolgozáshoz fizetendő
térítés mértékének meghatározásakor az a követelmény, hogy ez »érzékelhetően alacsonyabb« [legyen], mint az ugyanazon fajta
legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért ugyanabban a
térségben felszámított összeg, teljesül‑e azáltal is, ha a térítés a fenti összeg 80%‑ának megfelelő átalányösszegként kerül
meghatározásra?
2)      A 2605/98/EK rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése tartalmazza‑e a betakarított termény vetés céljára való feldolgozásához
fizetendő térítés értékének meghatározását arra az esetre, ha azt törvény alapján állapítják meg?
Igenlő válasz esetén: tekinthető-e ez a meghatározás a 2605/98/EK rendelet hatálybalépését megelőzően vetés céljára való feldolgozásokra
is alkalmazandó, általános elv kifejeződésnek?
3)      A jogosultak és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti, a 2605/98/EK rendelet által módosított 1768/95/EK rendelet 5. cikkének
(4) bekezdése szerinti megállapodás iránymutató funkciója magában foglalja‑e törvényi megállapítás esetén azt, hogy annak
lényeges elemeit (számítási paraméterek) akkor is alkalmazzák, ha a jogosult a törvény szerinti térítés kiszámítása során
nem ismer minden, a felhasználói szférába tartozó, a megállapodás szerint a kiszámításhoz szükséges paramétert, és nincs joga
a mezőgazdasági termelőt a szükséges adatok közlésére felszólítani?
Igenlő válasz esetén: az ilyen megállapodás érvényességének – amennyiben iránymutató funkcióját ebben az értelemben teljesítenie
kell – abban az esetben is feltétele‑e a 2605/98/EK rendelet által módosított 1768/95/EK rendelet 5. cikkének (4) bekezdésében
meghatározott követelmények betartása, ha a megállapodást e rendelet hatálybalépése előtt kötötték?
4)      Szerződés és/vagy törvény által szabályozott térítések esetében a 2605/98/EK rendelet által módosított 1768/95/EK rendelet
5. cikkének (5) bekezdése meghatározza‑e a térítés felső határát?
5)      Alkalmazható‑e iránymutatásként a 2605/98/EK rendelet által módosított 1768/95/EK rendelet 5. cikkének (4) bekezdése értelmében
egy szakmai szervezetek közötti olyan megállapodás, amely az e rendelet 5. cikkének (5) bekezdése szerinti, a felszámított
összeg 50%‑ának megfelelő térítési mértéket túllépi?”
A Bíróság elnöke 2005. január 26‑i végzésével egyesítette a C‑7/05., C‑8/05. és C‑9/05. sz. ügyeket az írásbeli és szóbeli
szakasz lefolytatása, valamint az eljárást befejező ítélet meghozatala céljából.

Az első kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy a hitelesített szaporítóanyag díjának 80%‑ában meghatározott térítés
eleget tesz‑e annak a követelménynek, miszerint az említett térítésnek az 1768/95 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése értelmében
a M jogdíjaknál „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie.
Bevezetésképpen meg kell állapítani, hogy a jogosultnak járó térítés háromféleképpen határozható meg: mindenekelőtt megállapodás
kötésével közte és a mezőgazdasági termelő között, az 1768/95 rendelet 5. cikke (1) bekezdésének megfelelően, vagy megállapodás
kötésével a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei között, e rendelet 5. cikke (4) bekezdésének megfelelően,
végül, kisegítő jelleggel, a térítés mértékének ugyanezen rendelet 5. cikkének (2) és (5) bekezdésében szereplő egyes támpontok
szerinti meghatározásával.
Figyelemmel arra, hogy a jelen ügyben sem szerződés, sem megállapodás nincsen, a jelen ítélet előző pontjában említett harmadik
lehetőséget kell alapul venni.
Amint a Bizottság észrevételeiben megjegyzi, különbséget kell tenni az a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőző, illetve
azt követő helyzeteknek megfelelő tényállások között.
Az elsőként említett tényállásokkal kapcsolatban megjegyzendő, hogy az 1768/95 rendelet 2. cikkének (2) bekezdése szerint
a jogosult és a mezőgazdasági termelő jogos érdekének védelme nem tekinthető biztosítottnak anélkül, hogy „a közöttük fennálló
ésszerű egyensúly fenntartásának szükségességére, vagy az adott feltétel célja és megvalósításának tényleges hatása közti
arányosságra figyelmet fordítanának”.
Ezen kívül, az említett rendelet 5. cikkének (3) bekezdése a térítés „érzékelhetően alacsonyabb” mértéke meghatározásához
megköveteli az engedélyezett szaporítóanyag felhasználása és a közösségi növényfajta oltalommal védett fajták betakarításából
származó termény vetése között fennálló kiegyenlített arány megállapítását vagy stabilizálását.
Egyebekben ugyanezen rendelet 5. cikkének (2) bekezdése „az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel
rendelkező szaporítóanyagának engedélyezett előállításáért ugyanabban a térségben felszámított összegre” utal.
A 2605/98 rendelet hatálybalépését követő helyzeteknek megfelelő tényállások esetében az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése
a jogosultnak fizetendő térítést a M-jogdíjak [mértékének] 50%‑ában határozza meg, és egy átmeneti időszakra vonatkozóan egy
40%‑os mértéket is meghatározott annak érdekében, hogy ösztönözze a megállapodások kötését a jogosultak és a mezőgazdasági
termelők között.
Ebből következik, hogy a jogosult részére fizetendő térítés kiszámítása céljából a M-jogdíjak 80%‑ának megfelelő átalányösszegként
meghatározott mérték túl magas, és hogy az alkalmazandó mérték meghatározása során figyelembe kell venni a vitatott fajtákat
és az érintett térség helyzetét.
Az első kérdésre ezért az a válasz, hogy az alaprendelet 14. cikkének (3) bekezdésében szabályozott mezőgazdasági eltérés
igénybevétele esetén a M-jogdíjak összegének 80%‑ában, átalányösszegként meghatározott térítés nem felel meg annak a feltételnek,
amely szerint az említett térítésnek „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie, mint a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért
az 1768/95 rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerint felszámított összeg, tiszteletben tartva a nemzeti bíróság álláspontját
az egyes alapeljárások egyéb releváns körülményeivel kapcsolatban.

A második kérdésről
Második kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra keresi a választ, hogy az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4)
és (5) bekezdése a jogosult részére biztosított jogok meghatározása keretében tartalmaz‑e szabályokat az őt megillető térítés
összegének értékelésére.
Először is, az említett (4) bekezdés szövegéből egyértelműen következik, hogy e térítés mértékének megállapítását lehetővé
tévő szabályokat bele kell foglalni a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti megállapodásokba,
és azok iránymutatásként szolgálnak, amikor azokról értesítették a Bizottságot, valamint ha a hivatal közzétette őket.
Másodszor, az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése az említett térítés összegét megállapodás hiányában a M-jogdíjak
összegének 50%‑ában határozza meg, kivéve kizárólag a 2605/98 rendelet hetedik preambulumbekezdése szerinti nemzeti csúszó
skála alkalmazásával történő esetleges módosítását.
A kérdést előterjesztő bíróság azt is tudni kívánja, hogy e szabályok a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőzően alkalmazandó
általános elv kifejeződését is jelentik‑e.
Ezzel kapcsolatban a Bizottság megjegyzi, hogy a jogbiztonság elvét sértené az említett rendelet rendelkezéseinek alkalmazása
a hatálybalépését megelőzően kötött ügyletekre.
Ezzel kapcsolatban arra kell utalni, hogy az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdését a 2605/98 rendelet iktatta
be, és hogy ezek egyetlen kifejezett utalást sem tartalmaznak arra nézve, hogy e rendelkezések visszamenőlegesen alkalmazhatók
lennének ez utóbbi rendelet hatálybalépését megelőzően [létrejött] ügyletekre.
Az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése viszont, miközben e cikket kiegészítik, és kifejezetten arra vonatkoznak,
támpontul szolgálhatnak a hatálybalépésüket megelőzően keletkezett helyzetekben [fizetendő] térítés összegének meghatározásához.
Következésképpen a második kérdésre az a válasz, hogy a jogosultat megillető térítés mértékének megállapítását lehetővé tévő
kritériumokat az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése határozza meg. E kritériumoknak nincs visszaható hatálya,
de támpontul szolgálhatnak a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőzően történt vetés céljára való feldolgozások [esetében
fizetendő] térítés kiszámításához.

A harmadik és ötödik kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság harmadik és ötödik kérdése a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei
közötti megállapodások hatályára és tartalmára irányul.
Mindenekelőtt emlékeztetni kell arra, hogy az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) bekezdése szerint ezt a megállapodást iránymutatásként
kell alkalmazni az adott területen fizetendő térítés meghatározásakor, amennyiben a mértékekről és azok feltételeiről írásban
értesítették a Bizottságot, valamint ha közzétették azokat a hivatal
Hivatalos Közlönyében
Továbbá, az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdéséből világosan következik, hogy, amennyiben a jogosultak szervezetei
és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti megállapodás nem alkalmazható, az említett térítés a M-jogdíjak összegének
50%‑a.
Ebből következik, hogy ez az 50%‑os mérték nem az egyetlen lehetséges térítési mérték, amelyet az érintett felek egy ilyen
megállapodás érdekében folytatott tárgyalások során kiköthetnek.
Végül, a hatálybalépését megelőzően, illetve azt követően kötött megállapodások közt különbséget nem tévő 2605/98 rendeletben
szereplő meghatározásokra tekintettel megállapítandó, hogy amennyiben a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők
szervezetei közti megállapodás megkötésére a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőzően került sor, az iránymutatásként csak
akkor alkalmazható, ha a fent említett, értesítési és közzétételi formai követelményeknek megfelel.
A fenti megfontolások alapján a harmadik és ötödik kérdésre az a válasz, hogy a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági
termelők szervezetei közötti, az 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) bekezdésében szereplő megállapodás annak minden vonatkozásában
csak akkor alkalmazható iránymutatásként, ha arról írásban értesítették a Bizottságot, valamint ha közzétették a hivatal
Hivatalos Közlönyében
és ez abban az esetben is így van, ha a megállapodás megkötésére a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőzően került sor.
Egy ilyen megállapodás a térítés mértékét az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdésében kisegítő jelleggel megállapított
mértéktől eltérően állapíthatja meg.

A negyedik kérdésről
E kérdésével a Bundesgerichtshof lényegében arra vár választ a Bíróságtól, hogy az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdésében
szereplő 50%‑os arány a térítés meghatározásának felső határát jelenti‑e.
Először is le kell szögezni, hogy az említett 5. cikk (5) bekezdését kizárólag akkor kell alkalmazni, ha a jogosultak szervezetei
és a mezőgazdasági termelők szervezetei közti megállapodás nem alkalmazható.
Másodszor, amint azt a főtanácsnok indítványának 55. pontjában kifejtette, már e rendelkezés szövegéből is az vezethető le,
hogy a megadott érték kötelező, és nem pedig egyszerűen alsó vagy felső határt jelent. Az a tény, hogy a közösségi jogalkotó
az említett rendelkezés második mondatában egy kivételt határozott meg, nem gyengíti ezt a megállapítást, mivel ez a kivétel
mindössze egy korlátozott időszakban alkalmazható, és célja az, hogy 1999. április 1‑jét megelőzően ösztönözze a jogosultak
és a mezőgazdasági termelők közti megállapodások gyors megkötését.
A negyedik kérdésre ezért az a válasz, hogy a jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti megállapodás
hiányában a jogosultat megillető térítést az 1768/95 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése értelmében állandó összegként kell
meghatározni, amely sem alsó, sem felső határt nem jelent.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Az ugyanazon fajta legalacsonyabb kategóriájú hivatalos minősítéssel rendelkező szaporítóanyagnak engedélyezett előállításáért
ugyanabban a térségben felszámított összeg 80%‑ának megfelelő átalányösszegként megállapított térítés a közösségi növényfajta-oltalmi
jogokról szóló, 1994. július 27‑i 2100/94/EK tanácsi rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében szabályozott mezőgazdasági eltérés
igénybevétele esetén nem felel meg annak a feltételnek, amely szerint – az egyes jogviták egyéb releváns körülményei nemzeti
bíróság által történő értékelésének sérelme nélkül – az említett térítésnek „érzékelhetően alacsonyabbnak” kell lennie, mint
a szaporítóanyag engedélyezett előállításáért a közösségi növényfajta-oltalomról szóló 2100/94 rendelet 14. cikkének (3) bekezdésében
biztosított mezőgazdasági eltérés érvényesítésének végrehajtási szabályairól szóló, 1995. július 24‑i 1768/95/EK bizottsági
rendelet 5. cikkének (2) bekezdése szerint felszámított összeg.
2)
A közösségi növényfajta oltalom jogosultját megillető térítés mértékének megállapítását lehetővé tévő kritériumokat az 1998.
december 3‑i 2605/98/EK bizottsági rendelettel módosított 1768/95 rendelet 5. cikkének (4) és (5) bekezdése határozza meg.
E kritériumoknak nincs visszaható hatályuk, de iránymutatást adhatnak a 2605/98 rendelet hatálybalépését megelőzően történt
vetés céljára való feldolgozások [esetében fizetendő] térítés kiszámításához.
3)
A jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti, a 2605/98 rendelet 5. cikkének (4) bekezdésében
szereplő megállapodás annak minden vonatkozásában csak akkor alkalmazható iránymutatásként, ha arról írásban értesítették
a Bizottságot, valamint ha közzétették a Közösségi Növényfajta-hivatal
Hivatalos Közlönyében
és ez abban az esetben is így van, ha a megállapodás megkötésére az említett rendelet hatálybalépését megelőzően került sor.
Az ilyen megállapodás a térítés mértékét az ugyanezen rendelet 5. cikkének (5) bekezdésében kisegítő jelleggel megállapított
mértéktől eltérően állapíthatja meg.
4)
A jogosultak szervezetei és a mezőgazdasági termelők szervezetei közötti megállapodás hiányában a közösségi növényfajta oltalom
jogosultját megillető térítést a 2605/98 rendelet 5. cikkének (5) bekezdése értelmében állandó összegként kell meghatározni,
amely sem alsó, sem felső határt nem jelent.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.