CELEX: 61989CJ0356
Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende
forordning (EØF) nr. 1408/71's saglige anvendelsesområde
bopælsklausul

1 Ved kendelse af 23. oktober 1989, indgaaet til Domstolen den 27. november s.aa., har Social Security Commissioner i medfoer af EOEF-Traktatens artikel 177 forelagt Domstolen to praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 4 og 10 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet i den version af forordningen, som er kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6).
2 Spoergsmaalene er rejst under en tvist mellem Roger Stanton Newton og Chief Adjudication Officer, som beror paa, at sidstnaevnte har afslaaet at tildele Newton en ydelse til handicappede i medfoer af Det Forenede Kongeriges lovgivning, som betegnes en "mobility allowance" (herefter benaevnt "mobilitetsydelse").
3 Newton er britisk statsborger og arbejdede som selvstaendig erhvervsdrivende i Frankrig, da han den 12. december 1980 blev ramt af en faerdselsulykke. Siden ulykken har han lidt af en total lammelse (tetraplegi).
4 Efter at vaere rejst tilbage til Det Forenede Kongerige ansoegte Newton den 4. marts 1981 om en mobilitetsydelse.
5 Ifoelge section 37A (1) i Social Security Act 1975 og Regulation 2 (1) i Mobility Allowance Regulations 1975 har enhver, som paa grund af en fysisk lidelse er ude af stand til eller paa det naermeste ude af stand til at gaa, krav paa en mobilitetsydelse, saafremt den paagaeldende har opholdt sig en vis periode i Storbritannien, stadig opholder sig dér og har sin saedvanlige bopael sammesteds. Den omhandlede ydelse udgoer et fast ugentligt kontantbeloeb, som udbetales uden hensyn til den paagaeldendes indkomst.
6 Newton fik tildelt en saadan mobilitetsydelse. Den 4. april 1984 tog han fast bopael i Frankrig, hvorefter Adjudication Officer meddelte ham, at han ikke laengere var berettiget til ydelsen, da han nu ikke opfyldte de betingelser om bopael og ophold i Storbritannien, som kraeves efter national lovgivning.
7 Newton har anfaegtet denne afgoerelse ved Social Security Commissioner. Han har navnlig gjort gaeldende, at mobilitetsydelsen er en "ydelse ved invaliditet" efter artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71, som ifoelge forordningens artikel 10, stk. 1, ikke kan fratages ham, blot fordi han er flyttet til Frankrig.
8 Den nationale ret har paa denne baggrund udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal til praejudiciel afgoerelse:
"Saafremt en arbejdstager eller en selvstaendig erhvervsdrivende har erhvervet ret til en mobilitetsydelse udelukkende i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning, jf. section 37A i Social Security Act 1975, uden samtidig at vaere berettiget til andre ydelser i henhold til Det Forenede Kongeriges lovgivning,
a) maa en saadan mobilitetsydelse da anses for en ydelse, som falder ind under artikel 4, stk. 1, litra b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71, og som ikke er omfattet af undtagelsesbestemmelsen i artikel 4, stk. 4,
b) og har den paagaeldende i bekraeftende fald fortsat krav paa mobilitetsydelsen i henhold til artikel 10 i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71, selv om han er bosat i en anden medlemsstat?"
9 Vedroerende hovedsagens faktiske omstaendigheder, de nationale retsforskrifter, retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg ved Domstolen henvises i oevrigt til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Foerste spoergsmaal
10 Det bemaerkes indledningsvis, at Domstolen ikke ifoelge EOEF-Traktatens artikel 177 har kompetence til at anvende EF-rettens regler paa et konkret tilfaelde og foelgelig heller ikke kan bedoemme en national bestemmelse paa grundlag af disse regler. Domstolen kan dog af sagens akter uddrage de fortolkningselementer vedroerende faellesskabsretten, som kan komme denne til nytte ved vurderingen af den naevnte bestemmelses virkninger.
11 Forordning nr. 1408/71 finder ifoelge artikel 4, stk. 1, litra b), anvendelse paa enhver lovgivning om sociale sikringsgrene, der vedroerer ydelser ved invaliditet, herunder ydelser, der tager sigte paa at bevare eller forbedre erhvervsevnen. Ifoelge artikel 4, stk. 4, omfatter forordningen derimod ikke offentlig social og sundhedsmaessig forsorg.
12 Som Domstolen flere gange har fastslaaet i sin praksis, at selv om det af hensyn til anvendelsen af EF' s regler om social sikring er oenskeligt, at der sondres klart mellem de lovregler, som vedroerer social sikring, og dem, som vedroerer den offentlige sociale forsorg, maa det erkendes, at nationale lovregler paa grund af deres personelle anvendelsesomraade, formaal og naermere gennemfoerelsesbestemmelser kan vaere beslaegtet med begge de foernaevnte kategorier (jf. herom navnlig dommen af 24.2.1987 i de forenede sager 379/85, 380/85, 381/85 og 93/86, Giletti m.fl., Sml. s. 955, praemis 9).
13 Skoent den i hovedsagen omhandlede type lovregler saaledes i visse henseender har en del til faelles med forskrifter om offentlig social forsorg, bl.a. fordi den heri fastsatte ydelse tildeles uafhaengigt af tilbagelagte beskaeftigelses-, forsikrings- eller bidragsperioder, ligner den dog i andre henseender mere forskrifter om social sikring.
14 Naar henses til den vide afgraensning af den personkreds, som kan komme i betragtning til ydelsen, opfylder denne type lovregler i virkeligheden en dobbelt funktion. Dels sikrer de handicappede, som staar helt uden for det sociale sikringssystem, en vis mindsteindkomst, dels sikrer de personer, som oppebaerer sociale sikringsydelser, og som er ramt af en fysisk lidelse, der haemmer deres bevaegelighed, en supplerende indkomst.
15 I forhold til arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende, som i kraft af en tidligere erhvervsaktivitet i forvejen er omfattet af den sociale sikringsordning i den stat, hvis lovregler de paaberaaber sig, maa saadanne lovregler derfor betegnes som foranstaltninger vedroerende social sikring i den betydning, der er forudsat i Traktatens artikel 51 og de hertil udstedte gennemfoerelsesbestemmelser, uanset om lovreglerne i forhold til andre grupper af ydelsesmodtagere maa falde uden for dette begreb.
16 Navnlig kan den i hovedsagen omhandlede type lovregler i forhold til personer, som i deres egenskab af arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende udelukkende har vaeret undergivet lovgivningen i andre medlemsstater, ikke betegnes som foranstaltninger vedroerende social sikring i henhold til Traktatens artikel 51 og forordning nr. 1408/71.
17 Saafremt man i forhold til denne personkreds ansaa den paagaeldende type lovregler for sociale sikringsforanstaltninger efter Traktatens artikel 51 og forordning nr. 1408/71, kunne den balance, som tilstraebes med de ordninger, der er indfoert ved de nationale lovgivninger, og hvorved medlemsstaterne har tilkendegivet deres oenske om at stoette de handicappede, som er bosat paa deres omraade, nemlig blive alvorligt forstyrret.
18 Forordning nr. 1408/71 indfoerer nemlig ikke en faelles ordning for social sikring, men indeholder en raekke regler til koordinering af de nationale sikringsordninger i de enkelte medlemsstater, som har til formaal at sikre arbejdskraftens fri bevaegelighed. Selv om forordningens bestemmelser derfor skal fortolkes paa en saadan maade, at dette formaal opfyldes, maa de ikke fortolkes saaledes, at den ordning, som er indfoert ved den i hovedsagen omhandlede type nationale lovregler, fuldstaendigt aendres.
19 Den nationale rets foerste spoergsmaal maa herefter besvares med, at i forhold til personer, som i deres egenskab af arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende er eller har vaeret undergivet en medlemsstats lovgivning, og som er ramt af en fysisk lidelse, der haemmer deres bevaegelighed, skal en ydelse, som tildeles dem paa grundlag af objektive kriterier i henhold til denne stats lovgivning, og som de har et lovbestemt krav paa, anses for en ydelse ved invaliditet i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71.
Andet spoergsmaal
20 Artikel 10, stk. 1, foerste afsnit, i forordning nr. 1408/71 bestemmer foelgende:
"Kontantydelser ved invaliditet ... hvortil der er erhvervet ret efter lovgivningen i en eller flere medlemsstater, kan, medmindre andet er bestemt i denne forordning, ikke nedsaettes, aendres, stilles i bero, inddrages eller beslaglaegges som foelge af, at den berettigede er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den institution, som det paahviler at udrede ydelsen, er beliggende".
21 Det bemaerkes, at forordning nr. 1408/71 ikke indeholder nogen bestemmelser, hvorefter kontantydelser ved invaliditet kan fratages en modtager med den begrundelse, at den paagaeldende er bosat i en anden medlemsstat end den, hvor den forpligtede institution er beliggende.
22 Regeringen for Det Forenede Kongerige har gjort gaeldende, at de bopaelsbetingelser, som kraeves efter national lovgivning for at faa udbetalt den i sagen omhandlede ydelse, er kriterier for selve ydelsens erhvervelse, som skal vaere opfyldt for hver en dag, der ansoeges om ydelsen. Bestemmelsen i artikel 10, stk. 1, foerste afsnit, om ophaevelse af eventuelle bopaelsklausuler omfatter efter regeringens opfattelse ikke bopaelskrav, der stilles som betingelse for erhvervelse af selve retten til ydelsen.
23 Det er her tilstraekkeligt at bemaerke, som Domstolen har fastslaaet i Giletti-dommen af 24. februar 1987, at ifoelge artikel 10 i forordning nr. 1408/71 kan hverken erhvervelse af ret til eller opretholdelse af de i bestemmelsen omhandlede ydelser fortabes alene med den begrundelse, at den paagaeldende ikke er bosat i den medlemsstat, hvor den forpligtede institution er beliggende.
24 Det andet spoergsmaal, som er forelagt af den nationale ret, maa herefter besvares med, at ifoelge artikel 10 i forordning nr. 1408/71 kan en ydelse til handicappede, som efter samme forordnings artikel 4, stk. 1, litra b), er en ydelse ved invaliditet, ikke fratages modtageren alene med den begrundelse, at den paagaeldende er bosat i en anden medlemsstat end den, hvori den forpligtede institution er beliggende.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
25 De udgifter, der er afholdt af regeringen for Det Forenede Kongerige, regeringen for Kongeriget Belgien og Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, der har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, som er forelagt af Social Security Commissioner ved kendelse af 23. oktober 1989, for ret:
1) I forhold til personer, som i deres egenskab af arbejdstagere eller selvstaendige erhvervsdrivende er eller har vaeret undergivet en medlemsstats lovgivning, og som er ramt af en fysisk lidelse, der haemmer deres bevaegelighed, skal en ydelse, som tildeles dem paa grundlag af objektive kriterier i henhold til denne stats lovgivning, og som de har et lovbestemt krav paa, anses for en ydelse ved invaliditet i henhold til artikel 4, stk. 1, litra b), i forordning nr. 1408/71 i den version heraf, som er kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983.
2) Ifoelge artikel 10 i forordning nr. 1408/71 kan en ydelse til handicappede, som efter samme forordnings artikel 4, stk. 1, litra b), er en ydelse ved invaliditet, ikke fratages modtageren alene med den begrundelse, at den paagaeldende er bosat i en anden medlemsstat, end den hvori den forpligtede institution er beliggende.