CELEX: 61996CJ0252
Appel
Rettergangsmåden ved Retten
Forbud mod nye anbringender
Forbuddets anvendelighed på Retten
Tjenestemænd
Overflyttelse til en anden institution

Dommens præmisser
1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 22. juli 1996 har Europa-Parlamentet i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten ivaerksat appel til proevelse af Rettens dom af 22. maj 1996 i sag T-140/94, Gutiérrez de Quijano y Lloréns mod Parlamentet (Sml. Pers. II, s. 689, herefter »den anfaegtede dom«), hvorved Retten annullerede Parlamentets afgoerelse af 10. januar 1994 om afvisning af Gutiérrez de Quijano's klage over Parlamentets afslag paa hans ansoegning om den ledige stilling, der var omhandlet i meddelelse om overflyttelse nr. PE/LA/91 (herefter »den anfaegtede afgoerelse«).
Faktiske omstaendigheder
2 Det fremgaar af den anfaegtede dom, at Enrique Gutiérrez de Quijano indtraadte i Parlamentets tjeneste den 6. januar 1986 som spansksproget tolk, og at han den 1. januar 1990 blev overflyttet til Domstolen.
3 Den 4. juli 1991 tilsendte indstaevnte direktoeren for Parlamentets Tolketjeneste en skrivelse, hvori han ytrede oenske om at genindtraede i den stilling, han var ansat i ved Parlamentet, foer han blev overflyttet til Domstolen. Da han ikke modtog noget svar herpaa, tilsendte han sin tidligere overordnede ved Parlamentet en skrivelse af 5. februar 1992, hvori han anmodede om et skriftligt svar paa sin ansoegning om overflyttelse. Ved skrivelse af 19. marts 1992 meddelte indstaevntes tidligere overordnede ham, at de akter, der vedroerte ham, var blevet oversendt til de kompetente tjenestegrene ved Parlamentets administration. Ved skrivelse af 24. maj 1992 til Parlamentets personaleafdeling anmodede Enrique Gutiérrez de Quijano paa ny om et skriftligt svar paa sin ansoegning om overflyttelse. Da han ikke modtog noget svar herpaa, henvendte han sig personligt til Parlamentets Personaleafdeling, der meddelte ham, at man ikke havde modtaget hans ansoegning.
4 Ved skrivelse af 30. juli 1992 meddelte Generaldirektoratet for Parlamentets administration indstaevnte, at stillingerne som tolk ved Parlamentet blev besat paa grundlag af ansoegernes sprogkombinationer, og at man ikke paataenkte at ansaette personer, der havde en »sprogkombination«, som indstaevntes.
5 Den 26. november 1992 blev meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA bekendtgjort, som blev afholdt med henblik paa ansaettelse af spansksprogede tolke. Ved skrivelse af 11. januar 1993 henledte Enrique Gutiérrez de Quijano chefen for Parlamentets Personaleafdelings opmaerksomhed paa, at der ifoelge artikel 29 i vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«) foerst burde gennemfoeres en procedure for overflyttelse, foer der blev afholdt en udvaelgelsesproeve. I samme skrivelse gentog indstaevnte udtrykkeligt sin ansoegning om at genindtraede i sin tidligere stilling ved Parlamentet.
6 Den 15. marts 1993 bekendtgjorde Parlamentet meddelelse om ledig stilling nr. 7281 vedroerende stilling nr. VI/LA/2759 for en spansksproget tolk, som skulle besaettes ved forflyttelse. Samme dag bekendtgjorde Parlamentet endvidere meddelelse om ledig stilling nr. PE/LA/91 vedroerende samme stilling nr. VI/LA/2759, som skulle besaettes ved overflyttelse fra andre faellesskabsinstitutioner. Disse to meddelelser indeholdt enslydende betingelser hvad angaar arbejdets art og ansoegernes kvalifikationer og kundskaber. Til stillingen kraevedes bl.a. »evne til at udfoere visse koordinationsopgaver« og »saerligt kendskab til problemer vedroerende Faellesskabernes kompetence«, hvilke krav ikke var indeholdt i meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA.
7 Den 22. marts 1993 indgav indstaevnte ansoegning om den stilling, som var omhandlet i meddelelsen om overflyttelse. Ved skrivelse af 16. august 1993 meddelte Parlamentet indstaevnte, at det ikke kunne imoedekomme hans ansoegning om overflyttelse. Den 30. september 1993 indgav indstaevnte klage over afslaget paa hans ansoegning om overflyttelse. Denne klage blev afvist den 10. januar 1994.
8 Den 8. april 1994 anlagde Enrique Gutiérrez de Quijano sag, hvorunder han nedlagde paastand dels om annullation af den anfaegtede afgoerelse, dels om godtgoerelse for den ikke-oekonomiske skade, som han haevdede at have lidt som foelge af afslaget paa hans ansoegning om overflyttelse.
Den anfaegtede dom
9 Ved den anfaegtede dom gav Retten indstaevnte medhold i paastandene om annullation og frifandt i oevrigt Parlamentet.
10 Ved Retten gjorde Enrique Gutiérrez de Quijano gaeldende, at Parlamentet havde tilsidesat prioritetsordenen i vedtaegtens artikel 29 - hvorefter ansaettelsesmyndigheden foerst skal gennemgaa de ansoegninger om overflyttelse, der er indgivet af tjenestemaend fra andre institutioner, foer den afholder en ekstern udvaelgelsesproeve - samt havde tilsidesat princippet om god forvaltning, princippet om beskyttelse af den gode tro og af den berettigede forventning. Der var sket en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 29 og de naevnte principper, fordi Parlamentet den 26. november 1992 foerst havde bekendtgjort meddelelsen om den almindelige udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA med henblik paa ansaettelse af tolke med samme sprogkombinationer som indstaevnte og herefter meddelelsen om ledig stilling nr. PE/LA/91 den 15. marts 1993. I forbindelse med sidstnaevnte procedure havde Parlamentet afslaaet indstaevntes ansoegning, selv om han opfyldte alle de heri fastsatte betingelser og var den eneste ansoeger. Endelig havde Parlamentet uberettiget blandt de ansoegere, som havde bestaaet den almindelige udvaelgelsesproeve, udvalgt personer med ringere kvalifikationer end han.
11 I den anfaegtede doms praemis 41 bemaerkede Retten, at vedtaegtens artikel 29, stk. 1, paalaegger ansaettelsesmyndigheden foerst at undersoege mulighederne for forfremmelse eller forflyttelse inden for institutionen, foer den gaar videre til en af de efterfoelgende etaper, som bestaar i, at der - i den angivne prioritetsorden - foretages en undersoegelse af mulighederne for gennemfoerelse af en intern udvaelgelsesproeve, en behandling af ansoegninger om overflyttelse fra andre institutioner, og i givet fald, gennemfoeres en almindelig udvaelgelsesproeve (jf. Rettens dom af 12.2.1992, sag T-52/90, Volger mod Parlamentet, Sml. II, s. 121, praemis 19). Retten tilfoejede, at den omstaendighed, at meddelelserne om de successive etaper, som er foreskrevet i vedtaegtens artikel 29, stk. 1, bekendtgoeres paa samme tid - saasom en intern meddelelse om en ledig stilling og en meddelelse om en ledig stilling, der kan besaettes ved overflyttelse fra en anden institution, ikke er til hinder for, at de interne ansoegninger gennemgaas, foer ansoegningerne om overflyttelser fra andre institutioner tages i betragtning, uanset om prioritetsordenen i vedtaegtens artikel 29, stk. 1, ikke er udtrykkeligt naevnt i meddelelserne (jf. naevnte dom i sagen Volger mod Parlamentet, praemis 20).
12 Heraf sluttede Retten i praemis 42, at den omstaendighed, at meddelelsen om den almindelige udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA var blevet bekendtgjort den 26. november 1992, foer meddelelsen om overflyttelse nr. PE/LA/91 blev bekendtgjort den 15. marts 1993, ikke i sig selv udgjorde en tilsidesaettelse af vedtaegtens artikel 29, stk. 1, naar de ansoegninger, som var indgivet til den almindelige udvaelgelsesproeve, foerst var taget i betragtning, efter at gennemgangen af de ansoegninger, der var indgivet i henhold til meddelelsen om overflyttelse, var afsluttet.
13 Endvidere bemaerkede Retten i praemis 43, at naar ansaettelsesmyndigheder, som i denne sag, i medfoer af sin skoensbefoejelse beslutter i tjenestens interesse at foroege sine valgmuligheder ved at gaa videre til naeste etape i ansaettelsesproceduren, selv om denne etape ifoelge den prioritetsorden, der er angivet i vedtaegtens artikel 29, stk. 1, foerst skal ivaerksaettes paa et senere tidspunkt, er ansaettelsesmyndigheden forpligtet til at udoeve denne befoejelse inden for de lovlige rammer, den selv har opstillet i meddelelsen om den ledige stilling ved at sikre, at der er overensstemmelse med de betingelser, der er fastsat i denne meddelelse, og de betingelser, som er fastsat i meddelelserne om de efterfoelgende etaper, og navnlig, som her i sagen, i meddelelsen om udvaelgelsesproeven. Hvis det var tilladt institutionerne i forbindelse med proceduren for besaettelse af en stilling at aendre adgangsbetingelserne fra den ene etape til den anden, navnlig ved at afsvaekke dem, ville institutionerne frit kunne afholde eksterne ansaettelsesprocedurer uden foerst at behoeve at tage de interne ansoegninger i betragtning eller, som i den foreliggende sag, uden foerst at tage hensyn til de ansoegninger, der er indgivet i forbindelse med etapen for overflyttelse fra andre institutioner (jf. Domstolens dom af 28.2.1989, forenede sager 341/85, 251/86, 258/86, 259/86, 262/86, 266/86, 222/87 og 232/87, Van der Stijl og Cullington mod Kommissionen, Sml. s. 511, praemis 52, og Rettens dom af 22.3.1995, sag T-586/93, Kotzonis mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, Sml. Pers. II, s. 203, praemis 45).
14 Retten fastslog efter at have foretaget en sammenligning af de omhandlede meddelelser i den anfaegtede doms praemis 44, at de paagaeldende ansoegere ifoelge meddelelse om overflyttelse nr. PE/LA/91 skulle have »evne til at udfoere visse koordinationsopgaver«, men at denne betingelse ikke var indeholdt i meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA. I betragtning af, at der ifoelge retspraksis skal vaere noeje overensstemmelse mellem meddelelserne, fandt Retten, at Parlamentet ikke med foeje kunne fastholde, at denne betingelse - som udelukkende var indeholdt i Parlamentets standardmeddelelser om ledige stillinger i loenklasse LA5/LA4 - havde haft nogen praktisk virkning, og at ingen ansoeger til en stilling i loenklasse LA7/LA6 var blevet udvalgt eller afvist paa grundlag af dette kriterium.
15 Retten fastslog endvidere i praemis 45, at meddelelsen om overflyttelse nr. PE/LA/91 indeholdt en betingelse om, at ansoegerne havde »saerligt kendskab til problemer vedroerende Faellesskabernes kompetence«, hvilken betingelse ikke indeholdtes i meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA, som i sin beskrivelse af de obligatoriske proever (afsnit B) alene kraevede »kendskab til store omraader af Faellesskabernes virksomhed«. Retten fandt, at betingelsen i meddelelsen om den ledige stilling om et »saerligt« kendskab til problemer vedroerende Faellesskabernes »kompetence« var strengere end den, som var indeholdt i meddelelsen om den eksterne udvaelgelsesproeve. Den fastslog saaledes, at et »saerligt« kendskab til de paagaeldende problemer forudsatte dybtgaaende og specifikke kundskaber inden for omraadet, dvs. Faellesskabernes »kompetence«, hvilket begreb henviser til alle de omraader, inden for hvilke De Europaeiske Faellesskaber raader over en praecis befoejelse, hvorimod kravet i meddelelsen om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA om »kendskab til store omraader af Faellesskabernes virksomhed« alene forudsaetter et generelt kendskab til store omraader af Faellesskabernes virksomhed, som ikke noedvendigvis omfatter hele Faellesskabernes kompetenceomraade.
16 Retten konkluderede i praemis 46, at meddelelsen om overflyttelse nr. PE/LA/91, der blev bekendtgjort samtidig med den interne meddelelse om ledig stilling nr. 7281 den 15. marts 1993, indeholdt strengere betingelser for deltagelse i proceduren end dem, der var fastsat i meddelelsen om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA, der blev bekendtgjort den 26. november 1992 (jf. ovennaevnte dom i sagerne Van der Stijl og Cullington mod Kommissionen, praemis 50). Under disse forhold havde ansaettelsesmyndigheden hverken respekteret de rammer, som den oprindelig selv havde opstillet, da den trods prioritetsordenen i vedtaegtens artikel 29, stk. 1, bekendtgjorde meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA, foer den bekendtgjorde intern meddelelse om ledig stilling nr. 7281 og meddelelse om overflyttelse nr. PE/LA/91, eller de rammer, som den selv senere havde opstillet ved at bekendtgoere de to sidstnaevnte meddelelser. Da meddelelserne vedroerte den samme stilling, udelukkede ansaettelsesmyndigheden nemlig derved, at meddelelserne kunne opfylde den vaesentlige funktion, de har under en ansaettelsesprocedure efter vedtaegtens artikel 29, stk. 1, og som er saa noejagtigt som muligt at oplyse de paagaeldende om arten af de betingelser, som kraeves for at blive ansat i den paagaeldende stilling (jf. Rettens dom af 3.3.1993, sag T-58/91, Booss og Fischer mod Kommissionen, Sml. II, s. 147, praemis 67; ovennaevnte dom i sagen Kotzonis mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg, praemis 67, samt dom af 19.10.1995, sag T-562/93, Obst mod Kommissionen, Sml. Pers. II, s. 737, praemis 46). Hvis ansaettelsesmyndigheden i den foreliggende sag var blevet klar over, at de betingelser, som kraevedes efter den interne meddelelse om den ledige stilling, meddelelsen om overflyttelse og meddelelsen om den almindelige udvaelgelsesproeve, var strengere end noedvendigt til opfyldelse af tjenestens behov eller ikke strenge nok, kunne den vaere begyndt forfra paa proceduren ved at tilbagekalde den oprindelige meddelelse om ledig stilling og erstatte den med en ny, som enten skaerpede eller svaekkede kravene (jf. Rettens dom af 18.2.1993, sag T-45/91, Mc Avoy mod Parlamentet, Sml. II, s. 83, praemis 48), saaledes at den paa grundlag af denne meddelelse behoerigt kunne have ivaerksat de efterfoelgende etaper i ansaettelsesproceduren, som er foreskrevet i vedtaegtens artikel 29, stk. 1.
17 Som Retten fastslog i praemis 47, havde Parlamentet imidlertid ikke tilbagekaldt meddelelserne, men havde fortsat ansaettelsesproceduren paa grundlag af to meddelelser med forskelligt indhold. Herefter sluttede Retten i praemis 49, at afslaget paa indstaevntes ansoegning var ulovligt, da det stred mod vedtaegtens artikel 29, stk. 1.
18 I praemis 50 fremhaevede Retten, at Parlamentet, da det endeligt afslog indstaevntes ansoegning med den begrundelse, at ansaettelsesmyndigheden ikke var forpligtet til at besaette en ledig stilling, og at den oenskede at have et bredere sammenligningsgrundlag og foroege sine valgmuligheder, endvidere ikke havde gennemgaaet indstaevntes ansoegning paa grundlag af de betingelser, der var fastsat i meddelelse om overflyttelse nr. PE/LA/91 - og i oevrigt heller ikke paa grundlag af de betingelser, der var fastsat i meddelelse om udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA - eftersom indstaevntes ansoegning allerede var blevet afslaaet paa det tidspunkt, da man gennemgik de i henhold til sidstnaevnte meddelelse indgivne ansoegninger. Parlamentet havde derfor ikke sammenlignet indstaevntes fortjenester og fortjenesterne hos de ansoegere, som fik adgang til sidstnaevnte udvaelgelsesproeve, med det formaal at sikre, at ansaettelsen skete i overensstemmelse med kriterierne i vedtaegtens artikel 29, paa trods af, saavel at ansaettelsesmyndighedens begrundelse for at gaa videre til naeste stadium og afholde en almindelig udvaelgelsesproeve ved bekendtgoerelse af meddelelse nr. PE/161/LA klart var, at den havde foretaget en saadan sammenligning - og at det netop var formaalet med udvaelgelsesproeven at foroege valgmulighederne og tilvejebringe et bredere sammenligningsgrundlag - som at Parlamentet havde mulighed for at foretage en saadan sammenligning, da det raadede over saavel ansoegningerne til den eksterne udvaelgelsesproeve som indstaevntes ansoegning.
19 Som foelge heraf annullerede Retten i praemis 51 den anfaegtede afgoerelse, uden at den fandt fornoedent at gennemgaa indstaevntes oevrige anbringender.
Appellen
20 Med appellen oensker Parlamentet, at Domstolen tager dens paastande i Foerste Instans til foelge og erklaerer sagen i Foerste Instans ubegrundet. Appellen er baseret paa et enkelt anbringende, som stoettes paa, at artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement er tilsidesat - hvorefter der ikke maa fremsaettes nye anbringender under sagens behandling - og som gaar ud paa, at Retten har annulleret den anfaegtede afgoerelse paa grund af uoverensstemmelsen mellem ordlyden af meddelelsen om overflyttelsen og af meddelelsen om udvaelgelsesproeven, selv om indstaevnte paa intet tidspunkt havde fremfoert dette anbringende hverken i klagen eller under den skriftlige forhandling ved Retten. Det var Retten selv, som fremdrog dette anbringende, da den stillede Parlamentet en raekke spoergsmaal med henblik paa forberedelsen af den mundtlige forhandling. Ifoelge appellanten maa det, som er forbudt mellem parterne, saa meget desto mere vaere det for Retten.
21 Endvidere har Parlamentet anfoert, at selv om anbringendet om uoverensstemmelsen mellem meddelelserne ikke burde have vaeret afvist, fordi det var nyt, maatte det alligevel afvises, da der ikke forelaa nogen retsakt, som udgjorde et klagepunkt for indstaevnte, og ikke bestod den fornoedne retlige interesse. Indstaevnte havde nemlig ikke indgivet ansoegning til udvaelgelsesproeve nr. PE/161/LA, hvorfor meddelelsen om udvaelgelsesproeven ikke udgjorde noget klagepunkt imod ham. Efter Parlamentets opfattelse indebaerer i oevrigt ogsaa selve den omstaendighed, at indstaevnte ikke indgav ansoegning til udvaelgelsesproeven, at han ikke har nogen retlig interesse.
22 Saafremt Domstolen alligevel antager, at det anbringende, som Retten selv fremdrog, og som indebar en annullation af afgoerelsen, skulle fremmes til realitetsbehandling, og der ikke var noget formalitetsproblem, fordi der ikke forelaa nogen retsakt, som indeholdt et klagepunkt, har Parlamentet ved en henvisning til et bilag til appelskriftet gentaget de argumenter, det fremfoerte ved Retten, og hvorefter forskellen i affattelsen af meddelelserne ikke havde spillet nogen rolle ved gennemgangen af indstaevntes ansoegning.
23 I svarskriftet har indstaevnte foerst bestridt, at artikel 48, stk. 2, finder anvendelse paa Retten. I modsat fald vil man underkende de befoejelser, der tilkommer Retten i forbindelse med bevisoptagelsen, eller de funktioner, der som helhed tilkommer en domstol ved udoevelsen af dens kompetence. Det foelger navnlig af princippet om iura novit curia, at en civil domstol kan anvende de retsregler, den finder relevante, uden at aendre sagens genstand eller karakteren af det forelagte problem. Desuden vil den af Parlamentet foreslaaede loesning tvinge retsinstanserne til at begraense deres betragtninger til de argumenter, som parterne har fremfoert, uanset om disse er uberettigede.
24 For det andet har indstaevnte anfoert, at uoverensstemmelsen mellem meddelelserne ikke er noget anbringende i snaever forstand, men et argument, som har taet forbindelse med de anbringender, der blev fremfoert under sagen. Indstaevnte havde herved navnlig paaberaabt sig, at vedtaegtens artikel 29 var tilsidesat, og at Parlamentet havde overskredet de retlige rammer, det havde fastsat under de successive etaper af udvaelgelsesproceduren, og tilsidesat princippet om god forvaltning. Indstaevnte havde endvidere saavel under den mundtlige forhandling som i sine forudgaaende skriftlige indlaeg henvist til dommen i sagerne Van der Stijl og Cullington mod Kommissionen, som Retten citerede. De strengere betingelser, som var indeholdt i meddelelsen om den ledige stilling i forhold til meddelelsen om udvaelgelsesproeven, og som Retten havde fremdraget, udgjorde blot en yderligere paavisning af det samme retsstridige forhold, som Parlamentet havde gjort sig skyld i ved den handlemaade, den havde fulgt.
25 For det tredje har indstaevnte gjort gaeldende, at konstateringen af uoverensstemmelsen mellem meddelelserne er en faktisk konstatering, der er foretaget ved gennemgangen af anbringendet om tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 29. Da en appel alene kan stoettes paa anbringender vedroerende tilsidesaettelsen af retsregler, maa den af Parlamentet ivaerksatte appel afvises.
26 Endvidere fremhaever indstaevnte, at Rettens dom ikke alene er begrundet med uoverensstemmelsen i meddelelsernes ordlyd, men ogsaa med, at vedtaegtens artikel 29 var tilsidesat, forudsat man betragter dette som et selvstaendigt anbringende. Det sidstnaevnte anbringende, som blev behandlet i den anfaegtede doms praemis 49 og 50, udgjorde i sig selv fornoedent grundlag for Rettens dom om annullation af den anfaegtede afgoerelse (jf. dom af 9.6.1992, sag C-30/91 P, Lestelle mod Kommissionen, Sml. I, s. 3755, praemis 28).
27 Vedroerende Parlamentets argument om, at anbringendet vedroerende uoverensstemmelsen mellem meddelelsernes ordlyd under alle omstaendigheder maatte afvises, da der ikke forelaa nogen retsakt, som indeholdt et klagepunkt og dermed ikke bestod den fornoedne retlige interesse, fordi Enrique Gutiérrez de Quijano ikke havde indgivet ansoegning til udvaelgelsesproeven, har indstaevnte anfoert, at den i vedtaegten foreskrevne procedure for at skifte institution er en overflyttelse fra en institution til en anden og ikke deltagelse i en udvaelgelsesproeve. Indstaevnte begik derfor ikke nogen fejl ved ikke at indgive ansoegning til udvaelgelsesproeven.
28 I replikken har Parlamentet navnlig anfoert, at forskellen mellem meddelelsernes ordlyd kun var af redaktionel karakter og ikke havde paavirket gennemgangen af indstaevntes ansoegning, hvorfor det ville vaere overdrevet formalistisk at annullere en afgoerelse af denne grund. Parlamentet fremhaever endvidere, at omstaendighederne var anderledes i de sager, som laa til grund for de af Domstolen citerede domme (Van der Stijl og Cullington mod Kommissionen samt Kotzonis mod Det OEkonomiske og Sociale Udvalg), navnlig fordi sagsoegerne i disse sager udtrykkeligt havde fremhaevet uoverensstemmelsen mellem meddelelserne som en selvstaendig og saerskilt annullationsgrund.
Domstolens bemaerkninger
29 Artikel 48, stk. 2, foerste afsnit, i Rettens procesreglement bestemmer saaledes: »Nye anbringender maa ikke fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne«.
30 Det fremgaar klart alene ved gennemlaesningen af denne bestemmelse i sammenhaeng med artikel 48 som helhed i Rettens procesreglement og i den videre sammenhaeng, som bestemmelsen indgaar i procesreglementets andet afsnit, kapitel 1, der vedroerer »skriftlig forhandling«, at bestemmelsen er rettet til parterne og ikke til Retten.
31 Foelgelig er anbringendet ubegrundet i det omfang, Retten foreholdes at have tilsidesat en regel, som ikke er rettet til den.
32 Selv om anbringendet imidlertid skal forstaas som en kritik af Retten for at have truffet en afgoerelse ultra petita, er anbringendet ubegrundet.
33 Det fremgaar nemlig af den anfaegtede doms praemis 49, at Retten annullerede den anfaegtede afgoerelse som foelge af dens modstrid med vedtaegtens artikel 29, stk. 1, med den begrundelse, at afslaget paa indstaevntes ansoegning var retsstridigt, da ansoegningen var blevet gennemgaaet paa grundlag af en meddelelse om overflyttelse, som indeholdt strengere ansaettelsesbetingelser end den meddelelse om udvaelgelsesproeve, som vedroerte samme stilling.
34 Foelgelig var anbringendet om uoverensstemmelsen mellem meddelelserne ikke noget selvstaendigt anbringende, men en uddybning af Rettens betragtninger, hvoraf denne konkluderede, at anbringendet om tilsidesaettelsen af vedtaegtens artikel 29, stk. 1, var begrundet.
35 Hvad angaar Parlamentets subsidiaere anbringende dels om, at meddelelsen om udvaelgelsesproeven ikke udgjorde en retsakt, som indeholdt et klagepunkt, dels om, at der ikke bestod den fornoedne retlige interesse, da indstaevnte ikke havde indgivet ansoegning til udvaelgelsesproeven, bemaerkes, at det fremgaar af artikel 51 i EF-statutten for Domstolen, sammenholdt med procesreglementets artikel 112, stk. 1, litra c), at en appel praecist skal angive, hvilke elementer der anfaegtes i den dom, som paastaas ophaevet, samt de retlige argumenter, der saerligt stoetter denne paastand (jf. kendelse af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, praemis 11 og 12).
36 I den foreliggende sag har appellanten ikke praecist angivet, paa hvilket stadium af sine betragtninger Retten skulle have anerkendt, at det var meddelelsen om udvaelgelsesproeven, som udgjorde den retsakt, der indeholdt et klagepunkt imod indstaevnte i den forstand, hvori dette udtryk er anvendt i vedtaegtens artikel 91, stk. 1, og paa grundlag af hvilken den retlige interesse skulle vurderes, dvs. at det var den retsakt, som indstaevnte havde kraevet annulleret.
37 Tvaertimod fremgaar det ved den blotte gennemlaesning af den anfaegtede dom, at den eneste retsakt, som indstaevnte kraevede annulleret i henhold til vedtaegtens artikel 91, stk. 1, under henvisning til, at den indeholdt et klagepunkt imod ham, var Parlamentets afgoerelse af 10. januar 1994 om afvisning af hans klage over afslaget paa hans ansoegning til den ledige stilling, som var omhandlet i meddelelsen om overflyttelse nr. PE/LA/91.
38 Foelgelig maa det subsidiaere anbringende om, at der ikke foreligger nogen retsakt, der indeholder et klagepunkt og ikke bestaar den fornoedne retlige interesse, afvises.
39 Hvad angaar Parlamentets henvisning til de argumenter, som det fremfoerte for Retten, og hvorefter forskellen i ordlyden af meddelelserne ikke spillede nogen rolle, bemaerkes alene, at en appel, som i realiteten kun har til formaal at opnaa en fornyet paadoemmelse af de anbringender, der er gjort gaeldende for Retten, falder uden for Domstolens kompetence (jf. dom af 22.12.1993, sag C-354/92 P, Eppe mod Kommissionen, Sml. I, s. 7027, praemis 8, og ovennaevnte kendelse i sagen X mod Kommissionen, praemis 13).
40 Det foelger af det anfoerte, at appellen delvis er ubegrundet og delvis maa afvises.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
41 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som finder anvendelse i appelsager i medfoer af artikel 118, paalaegges den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da indstaevnte har nedlagt paastand om, at Parlamentet paalaegges sagens omkostninger, og Parlamentet har tabt sagen, tilpligtes det at afholde appelsagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Foerste Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Europa-Parlamentet betaler appelsagens omkostninger.