CELEX: 62001CJ0349
Socialpolitik
artikel 4 og 11 i direktiv 94/45/EF
europæiske samarbejdudvalg
information og høring af arbejdstagerne i fællesskabsvirksomheder
den centrale ledelses pligt til at meddele visse oplysninger til arbejdstagernes repræsentanter

Ved kendelse af 24. juli 2001, indgået til Domstolen den 17. september 2001, har Arbeitsgericht Bielefeld i medfør af artikel
234 EF forelagt to præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 4 og 11 i Rådets direktiv 94/45/EF af 22. september
1994 om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg eller en procedure i fællesskabsvirksomheder og fællesskabskoncerner med
henblik på at informere og høre arbejdstagerne (EFT L 254, s. 64, herefter »direktivet«).
Spørgsmålene er blevet rejst under en tvist mellem Betriebsrat der Firma ADS Anker GmbH (herefter »samarbejdsudvalget«) og
ADS Anker GmbH (herefter »ADS Anker«), foranlediget af, at ADS Anker har afvist en anmodning fra samarbejdsudvalget om, at
ADS Anker meddeler udvalget visse oplysninger med henblik på indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelserne
I ellevte betragtning til direktivet udtales, at
»der bør vedtages hensigtsmæssige bestemmelser med henblik på at sikre, at arbejdstagere i virksomheder, der omfatter bedrifter
i flere medlemsstater, og i koncerner, som omfatter virksomheder i flere medlemsstater, informeres og høres på behørig vis,
når afgørelser, som har betydning for de pågældende, træffes i en anden medlemsstat end den, hvor de er beskæftiget«.
I tolvte betragtning til direktivet udtales, at »for at sikre, at arbejdstagere i virksomheder eller koncerner, som opererer
i flere medlemsstater, informeres og høres på behørig vis, skal der nedsættes et europæisk samarbejdsudvalg eller indføres
andre passende procedurer med henblik på information og høring af arbejdstagerne på tværs af grænserne«.
I trettende betragtning til direktivet udtales, at
»det er med henblik herpå nødvendigt at definere begrebet virksomhed, der udøver kontrol; definitionen skal kun vedrøre dette
direktiv og vil ikke foregribe definitioner af begreberne koncern eller kontrol, som måtte blive vedtaget i tekster, der udarbejdes
senere«.
I fjortende betragtning til direktivet udtales, at
»mekanismerne for information og høring af arbejdstagerne i sådanne virksomheder eller koncerner bør omfatte alle bedrifter
eller i givet fald virksomheder i en koncern, der er beliggende i medlemsstaterne, uanset om virksomhedens eller, for så vidt
angår en koncern, den kontrollerende virksomheds centrale ledelse er beliggende i eller uden for medlemsstaterne«.
Direktivets artikel 1, stk. 1 og 2, bestemmer:
»1. Dette direktiv har til formål at forbedre arbejdstagernes ret til at blive informeret og hørt i virksomheder, som omfatter
bedrifter i flere medlemsstater (fællesskabsvirksomheder), og koncerner, som omfatter virksomheder i flere medlemsstater (fællesskabskoncerner).
2. Med henblik herpå indføres der et europæisk samarbejdsudvalg eller en informations- og høringsprocedure i alle fællesskabsvirksomheder
og fællesskabskoncerner, når der fremsættes anmodning herom efter proceduren i artikel 5, stk. 1, med det formål at informere
og høre arbejdstagerne på de betingelser, på den måde og med de virkninger, som fremgår af dette direktiv.«
Direktivets artikel 2, stk. 1, litra a)-e), bestemmer:
I dette direktiv forstås ved:
a)
»en virksomhed, der omfatter bedrifter i flere medlemsstater« (»en fællesskabsvirksomhed«): en virksomhed med mindst 1 000
ansatte i medlemsstaterne og med mindst 150 ansatte i hver af mindst to medlemsstater
b)
»en koncern«: en gruppe omfattende en virksomhed, der udøver kontrol, og de af denne kontrollerede virksomheder
c)
»en koncern, som omfatter virksomheder i flere medlemsstater« (»en fællesskabskoncern«): en koncern, der opfylder følgende
betingelser:
–
den beskæftiger mindst 1 000 arbejdstagere i medlemsstaterne
–
den omfatter mindst to virksomheder i forskellige medlemsstater
og
–
mindst én virksomhed beskæftiger mindst 150 arbejdstagere i en medlemsstat, og en anden virksomhed beskæftiger mindst 150
arbejdstagere i en anden medlemsstat
d)
»arbejdstagerrepræsentanter«: repræsentanter for arbejdstagerne i henhold til national lovgivning og/eller praksis
e)
»central ledelse«: den centrale ledelse for fællesskabsvirksomheden eller, hvis det drejer sig om en fællesskabskoncern, for
den virksomhed, der udøver kontrol.«
Direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, er affattet således:
»1. I dette direktiv forstås ved »virksomhed, der udøver kontrol«: en virksomhed, der kan udøve bestemmende indflydelse på
en anden virksomhed (»den kontrollerede virksomhed«), f.eks. i kraft af ejendomsret, finansiel deltagelse eller de regler,
den er underlagt.
2. Medmindre det modsatte bevises, formodes bestemmende indflydelse godtgjort, når en virksomhed, direkte eller indirekte,
i relation til en anden virksomhed:
a)
ejer størstedelen af virksomhedens tegnede kapital
eller
b)
besidder flertallet af de stemmerettigheder, der er knyttet til de kapitalandele, som virksomheden har udstedt
eller
c)
har ret til at udnævne mere end halvdelen af medlemmerne af virksomhedens administrations-, ledelses- eller tilsynsorgan.«
Direktivets artikel 3, stk. 6, fastsætter: »Den lovgivning, der er afgørende for, om en virksomhed er »virksomhed, der udøver
kontrol«, er lovgivningen i den medlemsstat, som virksomheden henhører under.«
Direktivets artikel 4, stk. 1-3, bestemmer:
»1. Den centrale ledelse har ansvaret for at skabe de vilkår og tilvejebringe de midler, der er nødvendige for nedsættelse
af et europæisk samarbejdsudvalg eller indførelse af en informations- og høringsprocedure i fællesskabsvirksomheder og fællesskabskoncerner,
som omhandlet i artikel 1, stk. 2.
2. Hvis den centrale ledelse ikke er beliggende i en medlemsstat, har repræsentanten for den centrale ledelse i en af medlemsstaterne,
som eventuelt udpeges, det i stk. 1 nævnte ansvar.
Hvis en sådan repræsentant ikke findes, tilfalder dette ansvar ledelsen i den bedrift eller i den af koncernens virksomheder,
der har det største antal ansatte i en medlemsstat.
3. I henhold til dette direktiv anses repræsentanten eller repræsentanterne eller i mangel af sådanne den i stk. 2, andet
afsnit, nævnte ledelse for at være den centrale ledelse.«
Direktivets artikel 5, stk. 1 og 2, lyder således:
»1. Med henblik på at virkeliggøre det i artikel 1, stk. 1, omhandlede formål indleder den centrale ledelse forhandlinger
om nedsættelse af et europæisk samarbejdsudvalg eller indførelse af en informations- og høringsprocedure på eget initiativ
eller på skriftlig anmodning fra mindst 100 arbejdstagere eller deres repræsentanter i mindst to bedrifter eller virksomheder
beliggende i mindst to forskellige medlemsstater.
2. Med henblik herpå nedsættes der et særligt forhandlingsorgan […]
Direktivets artikel 6, stk. 1, bestemmer: »Den centrale ledelse og det særlige forhandlingsorgan skal forhandle i en samarbejdsvillig
ånd med henblik på at nå til enighed om de nærmere retningslinjer for gennemførelsen af den information og høring af arbejdstagerne,
som er omhandlet i artikel 1, stk. 1.«
Direktivets artikel 11, stk. 1-3, bestemmer:
»1. Hver medlemsstat sikrer, at ledelsen i fællesskabsvirksomheder og i virksomheder i en fællesskabskoncern beliggende på
medlemsstatens område og repræsentanterne for disses arbejdstagere eller, hvor det er relevant, arbejdstagerne selv opfylder
forpligtelserne i henhold til dette direktiv, uanset om den centrale ledelse befinder sig på medlemsstatens område.
2. Medlemsstaterne sørger for, at virksomhederne efter anmodning fra de parter, der berøres af dette direktiv, giver oplysninger
om det gennemsnitlige antal ansatte, jf. artikel 2, stk. 1, litra a) og c).
3. Medlemsstaterne sørger for adgang til at træffe passende foranstaltninger, hvis direktivet ikke efterkommes; de sørger
især for, at der findes administrative eller retlige procedurer, hvorved opfyldelsen af pligterne i henhold til dette direktiv
kan håndhæves.«
Direktivets artikel 14, stk. 1, bestemmer, at medlemsstaterne vedtager de nødvendige love og administrative bestemmelser for
at efterkomme dette direktiv senest den 22. september 1996 eller sikrer sig senest på denne dato, ar arbejdsmarkedets parter
fastsætter de nødvendige bestemmelser ved overenskomst, idet medlemsstaterne skal træffe alle nødvendige foranstaltninger
til, at de til enhver tid kan garantere de med dette direktiv tilstræbte resultater. De underretter straks Kommission herom.
De nationale bestemmelser
Gesetz über Europäische Betriebsräte (lov om europæiske samarbejdsudvalg) af 28. oktober 1996 (BGBl. 1996 I, s. 1548, herefter
»EBRG«) har til formål at gennemføre direktivet i tysk ret.
I medfør af EBRG’s § 2, stk. 1, finder loven anvendelse på virksomheder, der arbejder på fællesskabsplan og har hjemsted på
tysk område, samt på grupper af virksomheder etableret i Fællesskabet, når den virksomhed, som har ledelsen, har sit hjemsted
på tysk område.
Det hedder i EBRG’s § 2, stk. 2:
»Hvis den centrale ledelse ikke befinder sig i en medlemsstat, men der findes en underordnet lokal ledelse for de virksomheder
eller bedrifter, der er beliggende i medlemsstaterne, finder denne lov anvendelse fra det tidspunkt, hvor denne lokale ledelse
er etableret på tysk område. Hvis der ikke findes nogen lokal ledelse, finder denne lov anvendelse, såfremt den centrale ledelse
udpeger en bedrift eller en virksomhed som sin repræsentant på tysk område. Hvis der ikke er udpeget nogen repræsentant, finder
denne lov anvendelse, når den bedrift eller virksomhed, der beskæftiger det største antal arbejdstagere – sammenlignet med
de øvrige bedrifter i virksomheden eller de øvrige virksomheder i koncernen, der findes i medlemsstaterne – er etableret på
tysk område. De ovenfor nævnte situationer vil her være at sidestille med en central ledelse.«
I EBRG’s § 3, stk. 2, defineres begrebet »fællesskabskoncern« på samme måde som i direktivets artikel 2, stk. 1, litra c).
EBRG’s § 5, som er blevet vedtaget for at gennemføre direktivets artikel 11, bestemmer følgende:
»1. Den centrale ledelse skal til arbejdstagerrepræsentanterne på begæring meddele oplysninger om det gennemsnitlige antal
arbejdstagere og disses fordeling i medlemsstaterne, virksomhederne og bedrifterne, samt om virksomhedens eller koncernens
struktur.
2. Et samarbejdsudvalg eller et centralt samarbejdsudvalg kan gøre den i stk. 1 tildelte ret gældende i forhold til bedriftens
eller virksomhedens lokale ledelse; denne har pligt til hos den centrale ledelse at indhente de nødvendige oplysninger og
dokumenter vedrørende de ønskede oplysninger.«
EBRG’s § 6 definerer begrebet »kontrollerende virksomhed« på samme måde som direktivets artikel 3.
Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Det fremgår af forelæggelseskendelsen, at ADS Anker, en virksomhed med hjemsted i Tyskland, tilhører en koncern, som omfatter
virksomheder i flere medlemsstater, jf. direktivets artikel 2, stk. 1, litra c) (herefter »Anker-koncernen«)
Selskabet Anker BV, der er etableret i Nederlandene, ejer samtlige aktier i ADS Anker og andre virksomheder tilhørende Anker-koncernen,
hvilke er beliggende i Sverige, Norge, Danmark, Finland, Det Forenede Kongerige, Nederlandene, Østrig, Frankrig, Belgien og
Ungarn. Anker BV’s moderselskab, Anker Systems GmbH, er etableret i Schweiz, uden for medlemsstaternes område.
Ifølge forelæggelseskendelsen er den medlemsvirksomhed i Anker-koncernen, som beskæftiger det største antal arbejdstagere
i en medlemsstat efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, virksomheden RIVA, der er etableret i Det
Forenede Kongerige. Nævnte selskab beskæftiger ca. 1 000 ansatte og blev erhvervet af Anker BV ved udgangen af 1999.
Ifølge den forelæggende ret er koncernens centrale ledelse enten virksomheden RIVA, der kan betragtes som den ledelse, der
anses for at være den centrale efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, og stk. 3, eller Anker BV,
som er den centrale ledelse for den kontrollerende virksomhed efter betydningen i direktivets artikel 2, stk. 1, litra e),
og artikel 3, stk. 1.
I Anker-koncernen har man ikke indført noget europæisk samarbejdsudvalg, ligesom der ikke er fastsat nogen procedure med henblik
på information og høring af arbejdstagerne.
ADS Ankers samarbejdsudvalg anmodede selskabet om, med henvisning til EBRG’s § 5, stk. 2, om at meddele de oplysninger, som
omhandles i samme artikels stk. 1, samt oplysningen om betegnelserne for arbejdstagerrepræsentationer og de repræsentanter
for disse, der skal deltage som arbejdstagerrepræsentanter for virksomhederne eller for de virksomheder, der er kontrolleret
af denne, med henblik på oprettelse af et europæisk samarbejdsudvalg.
ADS Anker svarede, at man ikke havde mulighed for at efterkomme anmodningen og henviste hertil, at såvel det direkte moderselskab,
Anker BV, som koncernens moderselskab, Anker Systems GmbH, havde afslået at meddele de ønskede oplysninger. Desuden fandt
ADS Anker, at der i EBRG ikke indføres en ret til oplysninger, der kan gøres gældende over for andre af koncernens virksomheder,
som er etableret i andre medlemsstater.
Efter afslaget på anmodningen om oplysninger anlagde samarbejdsudvalget sag ved Arbeitsgericht Bielefeld.
Retten fastslog, at arbejdsgiveren ikke blot kan henvise samarbejdsudvalget til at indhente de ønskede oplysninger gennem
egne undersøgelser i handelsregisteret eller tilsvarende. Der påhviler netop den centrale ledelse et ansvar for at fremskaffe
de nødvendige forudsætninger med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg eller en procedure med henblik på at
informere og høre arbejdstagerne.
Den forelæggende ret henviser også til indsigelsen fra ADS Anker om, at virksomheden rent faktisk ikke er i stand til at give
de ønskede oplysninger, da både selskabet Anker BV og moderselskabet Anker Systems GmbH, nægter at meddele de informationer,
der er nødvendige for, at oplysningerne gives.
Arbeitsgericht Bielefeld har fastslået, at anvendelsesområdet for EBRG, der er en national lov, kun kan gælde på tysk område,
og den indfører ikke pligt for de medlemsvirksomheder i koncernen, der ikke er etableret i Tyskland, til at meddele visse
oplysninger til virksomheder etableret på tysk område.
Den forelæggende ret anfører imidlertid videre, at arbejdsgiverens indsigelse om, at man ikke er i stand til at give de af
arbejdstagerne ønskede oplysninger, ikke kan tiltrædes, såfremt denne arbejdsgiver, i medfør af bestemmelser fastsat i andre
medlemsstater til gennemførelse af direktivet, har mulighed for at tvinge den centrale ledelse, som er etableret i en anden
medlemsstat, til at give de nødvendige oplysninger til medlemsvirksomheder i koncernen, som er etableret på tysk område.
Retten bemærker imidlertid, at direktivet ikke indeholder udtrykkelige bestemmelser om en sådan horisontal ret til at opnå
oplysninger fra en medlemsvirksomhed i koncernen i forhold til den centrale ledelse, der er etableret i en anden medlemsstat.
Da Arbeitsgericht Bielefeld finder, at afgørelsen af den for retten verserende tvist afhænger af en fortolkning af direktivet,
har retten besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål:
»1)
Kræver direktiv 94/45 […], og særligt direktivets artikel 4 og 11, at en virksomhed, som er etableret i Det Forenede Kongerige,
og som i henhold til direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, og stk. 3, anses for at være den centrale ledelse, eller
en virksomhed, som er etableret i Kongeriget Nederlandene, og som i henhold til direktivets artikel 2, stk. 1, litra e), og
artikel 3, stk. 1, anses for den centrale ledelse af den kontrollerende virksomhed, er forpligtet til at give en anden virksomhed,
som er etableret i […] Tyskland, og som tilhører den samme koncern, oplysning om de til koncernen hørende virksomheder og
bedrifter, om deres retsform og repræsentationsforhold, det gennemsnitlige samlede antal arbejdstagere samt deres fordeling
på medlemsstater og virksomheder?
2)
Såfremt Domstolen besvarer det første spørgsmål bekræftende: Omfatter pligten til at meddele oplysninger også betegnelser
for arbejdstagerrepræsentationerne og deres repræsentanter, der for virksomhedens arbejdstagere eller arbejdstagere i de virksomheder,
der kontrolleres af denne, skal inddrages i forbindelse med oprettelsen af et europæisk samarbejdsudvalg?«
De præjudicielle spørgsmål
Indlæg til Domstolen
Hvad for det første angår spørgsmålet om, hvorvidt der i medfør af direktivet består en pligt for den centrale ledelse eller
for den ledelse, der anses for at være den centrale, til at give en anden medlemsvirksomhed i koncernen visse oplysninger
med henblik på indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg, har samarbejdsudvalget, den tyske regering og Kommissionen henvist
til, at den centrale ledelse i medfør af direktivets artikel 4 har ansvaret for at skabe de vilkår og tilvejebringe de midler,
der er nødvendige for at indføre et europæisk samarbejdsudvalg eller indføre en informations- og høringsprocedure i fællesskabsvirksomheder
og fællesskabskoncerner. Ifølge disse procesdeltagere er det, for at direktivet kan få effektiv virkning, uomgængeligt nødvendigt,
at den centrale ledelse for en virksomhed eller en koncern har pligt til at meddele arbejdstagerrepræsentanterne de oplysninger,
som sætter dem i stand til at afgøre, om et europæisk samarbejdsudvalg skal indføres i virksomheden eller koncernen, og om
det særlige forhandlingsorgan eventuelt kan nedsættes.
Samarbejdsudvalget finder, at det forhold, at den centrale ledelse også skal meddele de nævnte oplysninger i medfør af EBRG’s
§ 5, stk. 2, når denne ledelse ikke er omfattet af EBRG’s territoriale anvendelsesområde, men befinder sig i en anden medlemsstat,
ikke blot følger af direktivet, men også af det formål, som skal opnås med indførelsen af det europæiske samarbejdsudvalg,
nemlig information og høring af arbejdstagerne over grænserne. Såfremt anvendelsen af EBRG’s § 5, stk. 2, var begrænset til
tysk område, ville opnåelsen af informationer for arbejdstagerrepræsentanterne med henblik på indførelse af europæiske samarbejdsudvalg
blive gjort vanskeligere, hvorved direktivets formål kun vanskeligt kunne opnås, ligesom nævnte begrænsning ville medføre
spild af tid samt unødvendige procedurer og omkostninger.
Vedrørende de pligter, der pålægges den centrale ledelse ved direktivets artikel 4, finder Kommissionen, at det, uanset hvilken
stat det drejer sig om, kun har lidt betydning, at arbejdstagere i koncernen udøver deres legitime ret til at opnå informationer
i forhold til denne centrale ledelse direkte eller ved mellemkomst af en virksomhed tilhørende koncernen, således som det
er tilfældet i Tyskland.
ADS Anker har gjort gældende, at direktivet, selv om dets formål er at muliggøre indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg,
ikke kan medføre, at et selskab får pligt til at anlægge sag mod det selskab, som kontrollerer det.
Såfremt det kontrollerede selskabs samarbejdsudvalg ikke måtte være i stand til hos dette selskab at opnå de oplysninger,
som er nødvendige for at fremsætte en anmodning efter betydningen i direktivets artikel 5, stk. 1, med den begrundelse, at
de pågældende oplysninger dér ikke står til rådighed, må udvalget gøre sin informationsret gældende hos det selskab, som udøver
kontrollen i koncernen i medfør af de regler, der er fastsat for at gennemføre direktivet i national ret.
Hvad for det andet angår karakteren af de oplysninger, som den centrale ledelse eller den ledelse, der anses for at være den
centrale, har pligt til at give i medfør af den i direktivet fastsatte informationspligt, finder såvel samarbejdsudvalget
som den tyske regering, at informationspligten skal forstås vidt under hensyn til meningen og formålet med direktivet.
Ifølge samarbejdsudvalget tager informationsretten sigte på de oplysninger, der er nødvendige for at bedømme, om man i en
virksomhed eller i en koncern skal indføre et europæisk samarbejdsudvalg. Arbejdstagerrepræsentanterne skal også kunne opnå
de oplysninger, der er nødvendige for dem for at kunne fremsætte en anmodning i medfør af direktivets artikel 5 med henblik
på indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg og at nedsætte det særlige forhandlingsudvalg, som er nødvendigt med henblik
herpå. Det forhold, at anmodningen om indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg skal fremsættes af arbejdstagerne eller
deres repræsentanter i mindst to medlemsstater for at få indført det særlige forhandlingsudvalg, indebærer, at man må have
kendskab til de øvrige repræsentationsorganer for arbejdstagerne og organernes medlemmer.
ADS Anker har heroverfor gjort gældende, at udpegelsen af repræsentationsorganer for arbejdstagerne og deres repræsentanter
ikke er uomgængelig nødvendig for at påbegynde forhandlingerne med henblik på indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg
i overensstemmelse med direktivets artikel 5, stk. 1.
Med henvisning til dommen af 29. marts 2001, Bofrost* (sag C-62/99, Sml. I, s. 2579), har Kommissionen gjort gældende, at
når udpegelserne – ifølge opfattelsen ved den ret, som har fået forelagt et krav om information – af de organer til repræsentation
af arbejdstagerne og deres repræsentanter, der på vegne af arbejdstagerne i virksomhederne eller i de virksomheder, som er
afhængige af denne, skal deltage i indførelsen af et europæiske samarbejdsudvalg, er del af de oplysninger, der er uomgængeligt
nødvendige for at indlede forhandlinger med henblik på indførelse af et sådant udvalg eller en procedure til information og
høring på tværs af grænserne af arbejdstagerne, påhviler det en virksomhed i koncernen at give de oplysninger, den er i besiddelse
af, eller som den kan fremskaffe, til de interne organer til repræsentation af arbejdstagere, som anmoder herom.
Domstolens besvarelse
Ifølge direktivets ellevte betragtning samt dets artikel 1, stk. 2, har det til formål at sikre,at arbejdstagere i virksomheder,
der omfatter bedrifter i flere medlemsstater, informeres og høres på behørig vis, når afgørelser, som har betydning for de
pågældende, træffes i en anden medlemsstat end den, hvor de er beskﾦftiget.
Som det fremgår af dets almindelige opbygning, bestemmer direktivet, at information og høring af arbejdstagerne på tværs af
landegrænserne hovedsagelig skal sikres gennem et forhandlingssystem mellem den centrale ledelse og arbejdstagerrepræsentanterne
(jf. Bofrost*-dommen, præmis 29, og dom af 13.1.2004, sag C-440/00, Kühne & Nagel, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser,
præmis 40).
Med hensyn hertil er der indført et europæisk samarbejdsudvalg eller en procedure med henblik på information og høring af
arbejdstagerne i den enkelte fællesskabsvirksomhed og den enkelte fællesskabskoncern, når anmodningen herom indgives efter
proceduren i direktivets artikel 5, stk. 1.
I medfør af sidstnævnte bestemmelse i direktivet indleder, hvor der er tale om en fællesskabskoncern, den centrale ledelse
forhandlinger om nedsættelse af et europæisk samarbejdsudvalg på eget initiativ eller på skriftlig anmodning fra mindst 100
arbejdstagere eller deres repræsentanter i mindst to bedrifter eller virksomheder beliggende i mindst to forskellige medlemsstater.
Det særlige forhandlingsudvalg, som er et organ til repræsentation af arbejdstagerne og indført i medfør af direktivets artikel
5, stk. 2, og den centrale ledelse skal i medfør af direktivets artikel 6, stk. 1, forhandle i en samarbejdsvillig ånd med
henblik på at nå til enighed om de nærmere retningslinjer for indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg.
Domstolen har allerede udtalt, at det, for at direktivet skal kunne have effektiv virkning, er nødvendigt at sikre de berørte
arbejdstagere adgang til informationer, der sætter dem i stand til at afgøre, om de har ret til at kræve, at der indledes
forhandlinger mellem den centrale ledelse og arbejdstagerrepræsentanterne, idet en sådan ret til information er en nødvendig
forudsætning for afgørelsen af, om der består en fællesskabsvirksomhed eller en fællesskabskoncern, hvilket på sin side er
en forudgående betingelse for nedsættelse af et europæisk samarbejdsudvalg eller for indførelse af en procedure med henblik
på information og høring af arbejdstagerne på tværs af landegrænserne (Bofrost*-dommen, præmis 32 og 33, og Kühne & Nagel-dommen,
præmis 46).
Hvad nedsættelsen af et sådant udvalg angår, påhviler det i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, den centrale ledelse
at skabe de vilkår og tilvejebringe de midler, der er nødvendige for nedsættelse af udvalget. Dette ansvar indebærer pligt
til at give de oplysninger til arbejdstagerrepræsentanterne, der er nødvendige for, at der kan indledes forhandlinger med
henblik på at nedsætte et europæisk samarbejdsudvalg (jf. Kühne & Nagel-dommen, præmis 49 og 51).
Den centrale ledelse er ledelsen i den virksomhed, der udøver kontrol, dvs. den virksomhed, der har bestemmende indflydelse
over alle de øvrige virksomheder, som kontrolleres af koncernen, i direktivets artikel 3, stk. 1, og 2’s forstand. Det er
denne virksomhed, som i medfør af den nævnte bestemmende indflydelse har mulighed for hos de øvrige koncernvirksomheder at
anmode om og forpligte dem til at meddele sig de oplysninger, der er nødvendige for at indlede de nævnte forhandlinger, således
at den bestemmende virksomhed har mulighed for at meddele de pågældende oplysninger til repræsentanterne (jf. også i denne
retning Kühne & Nagel-dommen, præmis 52 og 54).
Med henblik på at sikre virkeliggørelsen af direktivets målsætning vedrørende arbejdstagernes ret til at få adgang til disse
oplysninger fastsætter direktivet i øvrigt, at når den centrale ledelse er beliggende uden for medlemsstaternes område, hviler
det ansvar, som er pålagt ledelsen ved direktivets artikel 4, stk. 1, i medfør af dets artikel 4, stk. 2, første og andet
afsnit, enten repræsentanten for den centrale ledelse i en af medlemsstaterne, eller, når en sådan repræsentant ikke eksisterer,
den centrale ledelse for bedriften eller den virksomhed i koncernen, som beskæftiger det største antal arbejdstagere i en
medlemsstat, dvs. den ledelse, der anses for at være den centrale
.
De øvrige af koncernens virksomheder, der er beliggende i medlemsstaterne, har for at sikre direktivets effektive virkning
således pligt til at hjælpe den fiktive centrale ledelse med at opfylde hovedforpligtelsen ifølge direktivets artikel 4, stk. 1.
Denne fiktive centrale ledelses ret til at modtage de nødvendige oplysninger modsvares af en forpligtelse for ledelserne i
de øvrige af koncernens virksomheder til at give nævnte ledelse de oplysninger, som de er i besiddelse af eller i stand til
at indhente (Kühne & Nagel-dommen, præmis 59).
I denne sag er det væsentlige spørgsmål, om den centrale ledelse eller den ledelse, som anses for at være den centrale, også
i medfør af direktivet har pligt til at give de oplysninger, som er uomgængeligt nødvendige for at indlede forhandlinger om
indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg i en virksomhed kontrolleret af koncernen, når anmodningen om de omhandlede oplysninger
er blevet fremsat af arbejdsgiverrepræsentanterne i den nævnte kontrollerede virksomhed, samt om en sådan virksomhed ifølge
direktivet har ret til at kræve, at disse oplysninger gives til den.
Det fremgår såvel af direktivets formål som af dets opbygning, at de pligter, som påhviler den centrale ledelse, eller den
ledelse, som anses for at være den centrale i medfør af direktivets artikel 4, stk. 1, skal fortolkes således, at de omfatter
såvel pligten til direkte at meddele arbejdstagerrepræsentanterne de oplysninger, der er uomgængeligt nødvendige for at indlede
forhandlinger om indførelse af et europæisk samarbejdsudvalg, som pligten til at meddele de nævnte oplysninger til arbejdstagerrepræsentanterne
via den virksomhed, der er medlem af den koncern, hos hvilken de nævnte repræsentanter først fremsatte anmodningen om oplysninger.
Enhver anden fortolkning af de pligter, der påhviler den centrale ledelse eller den ledelse, som anses for at være den centrale,
i medfør af direktivets artikel 4, stk. 1, ville kunne svække direktivets effektive virkning, som Domstolen har henvist til
i Bofrost*- samt Kühne & Nagel-dommene.
Direktivet tager nemlig sigte på at lægge pligter på samtlige medlemsvirksomheder i koncernen, og det er pligternes formål
at lette indførelsen af europæiske samarbejdsudvalg (jf. i denne retning Bofrost*-dommen, præmis 31 og 35). Som Domstolen
allerede har bemærket, indebærer direktivets formål, at de forpligtelser, som det fastsætter, opfyldes på en sådan måde, at
de berørte arbejdstagere eller deres repræsentanter har adgang til de informationer, der er nødvendige for, at de kan tage
stilling til, om de har ret til at kræve, at der indledes forhandlinger eller ej (Bofrost*-dommen, præmis 38).
En restriktiv fortolkning af pligten efter direktivets artikel 4, stk. 1, forstået derhen, at bestemmelsen alene finder anvendelse
på tilfælde, hvor arbejdstagerrepræsentanterne indgiver anmodninger om oplysninger direkte til den centrale ledelse eller
til den ledelse, der anses for den centrale, ville uberettiget begrænse anvendelsen og betydningen af nævnte bestemmelse,
eller endda af direktivet selv, og kunne endog have til virkning at afholde arbejdstagerne fra at udøve de rettigheder, som
direktivet tillægger dem.
Følgelig fastsætter direktivets artikel 4, stk. 1, såvel en pligt til direkte at meddele arbejdstagerrepræsentanterne visse
oplysninger med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg som en pligt til at meddele dem de nævnte oplysninger
via den koncernvirksomhed, der har modtaget en anmodning herom fra arbejdstagerrepræsentanterne.
Desuden skal medlemsstaterne i medfør af direktivets artikel 14, stk. 1, vedtage de nødvendige bestemmelser for, at de til
enhver tid kan sikre de med direktivet tilstræbte resultater. I medfør af direktivets artikel 11, stk. 3, skal de sørge for
adgang til at træffe passende foranstaltninger, hvis direktivet ikke efterkommes, og de skal især sørge for, at der findes
administrative eller retlige procedurer, hvorved opfyldelsen af pligterne i henhold til dette direktiv kan håndhæves. Direktivets
formål indebærer, at medlemsstaterne har pligt til at træffe alle nødvendige foranstaltninger for at sikre den fulde gennemførelse
af pligterne i medfør af nævnte direktivs artikel 4, stk. 1, og artikel 11 (jf. i denne retning Kühne & Nagel-dommen, præmis
61).
Hvad angår karakteren af de oplysninger, som den centrale ledelse eller den ledelse, der anses for at være den centrale, har
pligt til at meddele i medfør af denne informationspligt, skal det først påpeges, at direktivets artikel 11, stk. 2, udtrykkeligt
nævner medlemsstaternes pligt til at sørge for, at virksomhederne efter anmodning fra de parter, der berøres af direktivet,
giver oplysninger om antallet af arbejdstagere som omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, litra a) og c).
Desuden er ledelserne i de øvrige af koncernens virksomheder, der er beliggende i medlemsstaterne, forpligtet til at give
den fiktive centrale ledelse de oplysninger, der er nødvendige for, at der kan indledes forhandlinger med henblik på at nedsætte
et europæisk samarbejdsudvalg, såfremt de råder over eller er i stand til at indhente disse oplysninger (Kühne & Nagel-dommen,
præmis 64 og 69).
Som det fremgår af denne doms præmis 58, indebærer direktivets formål endelig, at de deri fastsatte pligter opfyldes således,
at de berørte arbejdstagere eller deres repræsentanter har adgang til de informationer, der er nødvendige for, at de kan tage
stilling til, om de har ret til at kræve indledning af forhandlinger, og for, at de i påkommende tilfælde korrekt kan formulere
deres ansøgning herom (Bofrost*-dommen, præmis 38).
Det følger heraf, at oplysningerne om de til koncernen hørende virksomheder og bedrifter, om deres retsform og repræsentationsforhold,
det gennemsnitlige antal arbejdstagere samt deres fordeling mellem de forskellige medlemsstater kan kræves, for så vidt som
disse oplysninger er uomgængeligt nødvendige for at indlede de forhandlinger, som omhandles i direktivets artikel 5, stk. 1,
med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg (jf. i denne retning Kühne & Nagel-dommen, præmis 70). Det samme gælder
hvad angår oplysningerne om betegnelserne for såvel organerne for repræsentation af arbejdstagerne som deres repræsentanter,
der på vegne af arbejdstagerne i virksomhederne eller arbejdstagerne i virksomheder, som er knyttet hertil, skal deltage i
indførelsen af et europæisk samarbejdsudvalg.
Det tilkommer de nationale domstole på grundlag af de oplysninger, som står til deres rådighed, at bringe på det rene, om
de oplysninger, der er indgivet anmodning om, er uomgængeligt nødvendige for at indlede de forhandlinger, som omhandles i
direktivets artikel 5, stk. 1.
Henset til de ovenstående betragtninger skal de forelagte spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 4, stk. 1, og artikel
11 skal fortolkes således, at medlemsstaterne har pligt til at pålægge en virksomhed etableret på deres område, med status
som den centrale ledelse for en fællesskabskoncern efter betydningen i direktivets artikel 2, stk. 1, litra e), og artikel
3, stk. 1, eller den ledelse, der anses for den centrale efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit,
at den til en anden virksomhed i samme koncern, etableret i en anden medlemsstat, skal give de oplysninger, som der hos denne
er indgivet anmodning om af virksomhedens arbejdstagerrepræsentanter, når de pågældende oplysninger ikke findes hos denne
anden virksomhed, og når de er uomgængeligt nødvendige for at indlede forhandlinger med henblik på at indføre et europæisk
samarbejdsudvalg.
Sagens omkostninger
De omkostninger, der er afholdt af den tyske regering og af Kommissionen, der har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes.
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Sjette Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Arbeitsgericht Bielefeld ved kendelse af 24. juli 2001, for ret:
Artikel 4, stk. 1, og artikel 11 i Rådets direktiv 94/45/EF af 22. september 1994 om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg
eller en procedure i fællesskabsvirksomheder og fællesskabskoncerner med henblik på at informere og høre arbejdstagerne skal
fortolkes således, at medlemsstaterne har pligt til at pålægge en virksomhed etableret på deres område, med status som den
centrale ledelse for en fællesskabskoncern efter betydningen i direktivets artikel 2, stk. 1, litra e), og artikel 3, stk. 1,
eller den ledelse, der anses for den centrale efter betydningen i direktivets artikel 4, stk. 2, andet afsnit, at den til
en anden virksomhed i samme koncern, etableret i en anden medlemsstat, skal give de oplysninger, som der hos denne er indgivet
anmodning om af virksomhedens arbejdstagerrepræsentanter, når de pågældende oplysninger ikke findes hos denne anden virksomhed,
og når de er uomgængeligt nødvendige for at indlede forhandlinger med henblik på at indføre et europæisk samarbejdsudvalg.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 15. juli 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: tysk.