CELEX: 62004TJ0107
Kumoamiskanne
Polkumyynti
Venäjältä peräisin olevan piimetallin tuonti
Vahinko
Syy-yhteys

Asian taustalla olevat tosiseikat
Kantaja on Sveitsin oikeuden mukaan perustettu yhtiö, joka muun muassa myy piimetallin puolivalmisteita yhteisön markkinoilla.
Se hankkii piimetallin kahdelta tuottajalta, eli SUAL Kremny-Ural LLC:ltä (jäljempänä SKU) ja JSC ZAO Kremnylta (jäljempänä
ZAO). Molemmat yhtiöt kuuluvat OAO SUALiin (jäljempänä SUAL). Koska SUALia ja kantajaa hallitsee viime kädessä sama osakkeenomistaja,
eli SUAL International Ltd, SKU ja ZAO ovat kantajaan sidoksissa olevia tuottajia.
Piimetalli on tuote, jota myydään paloina, rakeina, hiutaleina tai jauhona, ja sitä valmistetaan eri laatuluokkia, jotka määräytyvät
ensisijaisesti raudan, kalsiumin ja muiden hivenaineiden pitoisuuksien perusteella. Käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä
oleva tuote on sellainen piimetalli, jonka piipitoisuus on 95–99,99 prosenttia, ja tällä tuotteella on yhteisön markkinoilla
kaksi asiakasryhmää, eli etupäässä silikoneja valmistava kemianteollisuus ja alumiinia valmistava metalliteollisuus.
Sen jälkeen, kun EuroAlliages (Euroopan rautayhdisteteollisuuden yhdyskomitea) oli tehnyt komissiolle asiassa kantelun, komissio
aloitti polkumyynnin vastaisen menettelyn, joka koski Venäjältä peräisin olevaa piimetallin tuontia, polkumyynnillä muista
kuin Euroopan yhteisön jäsenvaltioista tapahtuvalta tuonnilta suojautumisesta 22.12.1995 annetun neuvoston asetuksen (EY)
N:o 384/96 (EYVL 1996, L 56, s. 1) nojalla, sellaisena kuin mainittu asetus on viimeksi muutettuna 5.11.2002 annetulla neuvoston
asetuksella N:o 1972/2002 (EYVL L 305, s. 1; jäljempänä perusasetus). Polkumyynnin vastaisen menettelyn aloittamista koskeva
ilmoitus julkaistiin 12.10.2002 (EYVL C 246, s. 12).
Komissio antoi 10.7.2003 asetuksen (EY) N:o 1235/2003 väliaikaisen polkumyyntitullin käyttöönotosta Venäjältä peräisin olevan
piimetallin tuonnissa (EUVL L 173, s. 14; jäljempänä väliaikaista tullia koskeva asetus). Komissio suoritti polkumyyntiä ja
vahinkoa koskevan tutkimuksen, joka kattoi ajanjakson 1.10.2001–30.9.2002 (jäljempänä tutkimusajanjakso), ja tutki myös vahinkoa
koskevia kehityssuuntauksia, miltä osin tarkastelu kattoi 1.1.1998 ja tutkimusajanjakson päättymisajankohdan välisen ajan
(jäljempänä tarkastelujakso), minkä jälkeen se päätti ottaa käyttöön väliaikaisen polkumyyntitullin SKU:n ja ZAO:n tuottaman,
Venäjältä peräisin olevan, CN-koodiin 2804 69 00 luokiteltavan piimetallin, jonka piipitoisuus on alle 99,99 painoprosenttia,
tuonnissa.
Väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa esitellään useiden sellaisten taloudellisten osoittimien kehitystä, jotka koskevat
piimetallin markkinatilannetta yhteisössä ja venäläisten tuottaja-viejien ja yhteisön tuotannonalan tilannetta. Tiettyjä tätä
koskevia tietoja esitetään jäljempänä seuraavasti:
Taulukko 1
Yhteisön kulutus (myyntimäärien perusteella)

Tutkimus-ajanjakso
Tonnia
Indeksi
Vuosimuutos
+12 %
+20 %
–4 %
–1 %
Taulukko 3
Venäjältä tulevan tuonnin markkinaosuus (myyntimäärien perusteella)

Tutkimus-ajanjakso
Prosenttia EU:n markkinoista
3,7
1,9
3,6
4,5
4,8
Vuosimuutos (prosenttiyksikköä)

–1,8 %
+1,7 %
+0,9 %
+0,3 %
Taulukko 4
Polkumyynnillä tapahtuneen myynnin keskihinta

Tutkimus-ajanjakso
Euroa
1 048
1 131
Indeksi
Vuosimuutos
–8 %
+17 %
–12 %
–7 %
Taulukko 8
Myynnin määrä (yhteisön tuotannonalan osalta)

Tutkimus-ajanjakso
Tonnia
Indeksi
Vuosimuutos
+32 %
+17 %
–7 %
[–4 % ks. jäljempänä 87 kohta]
+6 %
Taulukko 9
Yhteisön tuotannonalan piimetallin myynti

Tutkimus-ajanjakso
Euroa/tonni
1 415
1 184
1 231
1 271
1 185
Indeksi
Vuosimuutos
–16 %
+4 %
+3 %
–7 %
Taulukko 10
Markkinaosuus (yhteisön tuotannonalan osalta)

Tutkimus-ajanjakso
Markkinaosuus
29,8
35,2
34,3
34,3
36,7
Indeksi
Taulukko 12
Kannattavuus (yhteisön tuotannonalan osalta)

Vertailu-ajanjakso
Kannattavuus
12,6
1,8
5,0
1,7
–2,1
Vuosimuutos

–10,8 %
+3,2 %
–3,3 %
–3,8 %
Neuvosto antoi 22.12.2003 asetuksen (EY) N:o 2229/2003 lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Venäjältä peräisin
olevan piimetallin tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta (EUVL L
339, s. 3; jäljempänä kanteen kohteena oleva asetus). Kanteen kohteena olevassa asetuksessa säädetään siitä, että yhteisöön
tuotuun SKU:n ja ZAO:n tuottamaan piimetalliin sovelletaan 22,7 prosentin suuruista polkumyyntitullia.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti nyt käsiteltävänä olevan kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 16.3.2004 jättämällään kannekirjelmällä.
Komissio hyväksyttiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtajan 26.1.2005 antamalla määräyksellä
asiassa väliintulijaksi tukemaan neuvoston vaatimuksia. Komissio luopui kuitenkin mahdollisuudesta esittää kirjallisia huomautuksia.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn ja pyysi prosessinjohtotoimena asianosaisia vastaamaan kirjallisesti tiettyihin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat
tätä kehotusta määräajassa.
Asianosaiset esittivät suulliset lausumansa ja vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kysymyksiin 9.11.2005
pidetyssä istunnossa.
Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        ottaa kanteen tutkittavaksi
–        kumoaa kanteen kohteena olevan asetuksen niiltä osin kuin sillä otetaan käyttöön SKU:n ja ZAO:n harjoittamaan vientiin kohdistuvia
tulleja
–        velvoittaa neuvoston korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Neuvosto vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–        hylkää kanteen
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Kumoamisvaatimuksen tarkastelu
Kantaja vetoaa kumoamisvaatimuksensa tueksi viiteen kanneperusteeseen. Ensimmäinen kanneperuste koskee ”samankaltaisen tuotteen”
virheellistä määrittelyä, ja se perustuu harkintavallan väärinkäyttöön ja perusasetuksen 1 artiklan 4 kohdan ja 6 artiklan
7 kohdan rikkomiseen. Toinen kanneperuste koskee vientihinnan määrittämistä, ja se perustuu perusasetuksen 2 artiklan 9 kohdan
ja EY 253 artiklan rikkomiseen. Kolmas kanneperuste koskee merkittävän vahingon olemassaoloa, ja se perustuu perusasetuksen
3 artiklan 2 ja 5 kohdan, Maailman kauppajärjestöstä (WTO) tehdyn sopimuksen liitteessä 1A olevan tullitariffeja ja kauppaa
koskevan vuoden 1994 yleissopimuksen VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen (EYVL 1994, L 336, s. 103) 3.1 ja 3.4 artiklan
sekä EY 253 artiklan rikkomiseen. Neljäs kanneperuste koskee väitetysti polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin ja aiheutuneen
vahingon välistä syy-yhteyttä, ja se perustuu perusasetuksen 3 artiklan 2, 6 ja 7 kohdan ja tullitariffeja ja kauppaa koskevan
vuoden 1994 yleissopimuksen VI artiklan soveltamisesta tehdyn sopimuksen 3.1 ja 3.5 artiklan rikkomiseen, ilmeiseen arviointivirheeseen
ja EY 253 artiklan rikkomiseen. Viides kanneperuste koskee vahingon poistamisessa saavutetun tason määrittämiseksi käytettyä
menetelmää, ja se perustuu perusasetuksen 3 artiklan 3 kohdan ja EY 253 artiklan rikkomiseen.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo, että on asianmukaista tarkastella ensiksi kolmannen kanneperusteen ensimmäistä
osaa, joka koskee perusasetuksen rikkomista kyseisen asetuksen 3 artiklassa tarkoitetun merkittävän vahingon toteamisen osalta,
ja neljännen kanneperusteen ensimmäistä osaa, joka perustuu siihen, että kantajan mukaan perusasetusta on rikottu, koska kanteen
kohteena olevassa asetuksessa todetun vahingon ja polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin välillä on virheellisesti todettu olevan
syy-yhteys.

Asianosaisten lausumat
Kantaja toteaa, että kanteen kohteena olevan asetuksen mukaan vahingon osoittimet osoittivat vuosina 1998–2000 positiivista
kehitystä yhteisön tuotannonalan kannalta ja sen jälkeen vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välillä negatiivista kehitystä
muun muassa hintojen osalta. Kantaja esittää kuitenkin, että yhteisön toimielimet ovat jättäneet ilmoittamatta, että yhteisön
tuotannonalan pääasialliset hinnanlaskut tapahtuivat myös vuosina 1998–1999.
Asetuksen johdanto-osan 44 perustelukappaleessa todetaan, että ”vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana lähes kaikkien
[yhteisön tuotannonalaa koskevien] osoittimien mukaan kehitys oli joko lievästi positiivista, pysyi muuttumattomana tai oli
joissain tapauksissa jopa negatiivista”, ja tältä osin kantaja toteaa, että ainoat osoittimet, joiden mukaan kehitys oli negatiivista,
koskivat hintoja, kannattavuutta ja kassavirtaa, kun taas muiden osoittimien mukaan kehitys oli positiivista. Kantaja toteaa
tältä osin muun muassa, että yhteisön tuotannonalan tuotanto ja tuotantokapasiteetti kasvoivat. Kantaja korostaa lisäksi,
että hintojen lasku osui yhteen yhteisön yritysten tuotannon, tuotantokapasiteetin, myyntivolyymien ja markkinaosuuksien voimakkaan
nousun kanssa. Kantaja toteaa, että vuonna 1999 yhteisön tuottajat kasvattivat myyntiään 32 prosentilla ja tutkimusajanjaksona
6 prosentilla.
Neuvoston väitteen siitä, että sen lisäksi, mitä kolme edellä mainittua osoitinta osoittavat, myös sijoitusten määrä ja tuotto
kehittyivät negatiivisesti, kantaja riitauttaa toteamalla, että kyseinen kehitys oli johdonmukainen seuraus siitä, että yhteisön
tuotannonala teki vuosina 1998–2000 massiivisia investointeja lisätäkseen tuotantoaan, jotta se voisi vastata lisääntyvään
kysyntään, ja ettei tällaista investointien määrää ollut mahdollista pitää yllä seuraavien vuosien aikana, joiden kuluessa
kysyntä supistui.
Kantaja katsoo, että edellä esitetyt väitteet osoittavat, ettei neuvosto ole ottanut huomioon tiettyjä sellaisia tekijöitä,
jotka sen olisi pitänyt ottaa huomioon, eikä myöskään arvioinut asianmukaisesti niitä tekijöitä, jotka se otti huomioon, mikä
merkitsee perusasetuksen 3 artiklan 5 kohdan rikkomista.
Kantaja on lopuksi istunnossa huomauttanut, että kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleeseen sisältyvä toteamus
siitä, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuus väheni, on virheellinen, koska väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa
esitetyt tiedot ovat ristiriidassa sen kanssa.
Syy-yhteyden virheelliseksi väitetyn arvioinnin osalta kantaja katsoo, että piimetallin kysynnän kehityksellä on ollut määräävä
osa yhteisön tuotannonalan kannattavuuden kehityksen kannalta. Vuosina 1998–2000 tapahtunut myönteinen kehitys, erityisesti
tuotannon ja myynnin voimakas kasvu, johtuu kantajan mukaan pääasiallisesti siitä, että piin kysyntä kasvoi 32 prosentilla,
eikä yhteisön tuotannonalan päätöksistä investoida uusiin tuotantolaitoksiin.
Kantaja toteaa vastaavasti, että vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana tapahtunut yhteisön tuotannonalan hintojen
(ja kannattavuuden) lasku heijastaa pääasiassa piimetallin kysynnän vähentymistä ja sitä, että yhteisön tuotannonala kasvatti
markkinaosuuttaan taantuvilla markkinoilla aggressiivista hintapolitiikkaa noudattaen. Kantaja toteaa lisäksi, että halu lisätä
myyntimääriä metalliteollisuuden asiakkaille (jotka ovat ainoat markkinat Venäjältä peräisin olevan piimetallin tuonnille;
jäljempänä Venäjältä peräisin oleva tuonti) suunnatun myynnin osalta pakotti luonnollisesti laskemaan myyntihintoja tuntuvasti
ja johti sellaiseen hintojen laskuun (suuruudeltaan 19 prosenttia), joka kantajan mukaan on huomattavasti merkittävämpi kuin
Venäjältä peräisin olevaa tuontia koskeva hintojen lasku (11 prosenttia). Venäjältä peräisin oleva tuonti ei kantajan mukaan
näin ollen vaikuttanut kielteisesti yhteisön tuotannonalan myyntiin ja hintoihin.
Kantaja väittää lisäksi, että venäläisten tuottaja-viejien markkinaosuuden kasvu vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä
aikana yltää ainoastaan puoleen yhteisön tuottajien markkinaosuuden kasvusta. Kantajan mukaan on joka tapauksessa mahdotonta
hyväksyä ajatusta siitä, että venäläiset tuottaja-viejät olisivat alle viiden prosentin markkinaosuudella voineet määrittää
hinnat yhteisön markkinoilla.
Kantaja toteaa, ettei neuvosto vastineessaan riitauta ratkaisevia tosiasioita eikä ota niihin kantaa. Nämä tosiseikat ovat
kantajan mukaan seuraavat: ensinnäkin vuonna 2001 kemianteollisuudesta lähtöisin olevan kysynnän kasvu pysähtyi ja tutkimusajanjakson
aikana yhteisön tuottajien myynti kemianteollisuuden asiakkaille itse asiassa väheni merkittävästi. Toiseksi yhteisön tuottajien
metalliteollisuuden asiakkaille suuntautuvan myynnin määrä kasvoi massiivisesti tutkimusajanjakson aikana. Tämä on kantajan
mukaan yksi pääasiallisista syistä siihen, että yhteisön tuotannonalan veloittama keskihinta laski. Kolmanneksi samanaikaisesti
tapahtui noin kymmenen prosentin lasku niissä hinnoissa, joita yhteisön tuottajat veloittivat metalliteollisuuden asiakkailta.
Neljänneksi hintojen lasku oli huomattavasti tuntuvampaa kuin Venäjältä peräisin olevaa tuontia koskeva hintojen lasku samalla
ajanjaksolla.
Venäläisten tuottaja-viejien veloittamien hintojen ja yhteisön tuottajien hintojen eron osalta kantaja katsoo, että tämän
erotuksen selittämiseksi on olemassa lukuisia syitä, kuten erot tuotevalikoimassa ja paikallistuotteiden hinnoissa.
Neuvosto on esittänyt väitteen, joka koskee venäläisten tuottaja-viejien vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana
toteuttamien hinnanalennusten kumulatiivista vaikutusta, ja tämän väitteen kantaja riitauttaa toteamalla, että venäläisten
tuotteiden hintataso oli jo vuonna 2000 huomattavasti yhteisön tuotannonalan keskihintaa alempi ja että Venäjältä peräisin
oleva tuonti edusti noin kymmenesosaa yhteisön tuotannonalan markkinaosuudesta, mikä osoittaa, etteivät Venäjältä peräisin
olevan tuonnin osalta veloitetut hinnat olleet yhteisön tuotannonalan hintojen kannalta merkittävä kilpailuun liittyvä tekijä.
Kantaja esittää lopuksi, että koska yhteisön toimielimet eivät ole esittäneet tosiseikkoja kokonaisuudessaan ja koska ne eivät
ole ottaneet huomioon muita tiedossa olevia yhteisön tuotannonalaan haitallisesti vaikuttavia tekijöitä kuin polkumyynnillä
tapahtuneen tuonnin, kyseiset toimielimet ovat rikkoneet perusasetuksen 3 artiklan 2, 6 ja 7 kohtaa.
Neuvosto korostaa merkittävän vahingon toteamisen osalta, että vaikka vuosina 1998–1999 todellakin tapahtui merkittäviä hinnanalennuksia,
hinnat nousivat tämän jälkeen uudelleen ja laskivat sitten jälleen tuntuvasti vuoden 2001 ja tutkimusajanjakson lopun välisenä
aikana. Tämä toinen hintojen lasku tapahtui yhtäaikaisesti Venäjältä peräisin olevan tuonnin kasvun kanssa. Neuvosto huomauttaa
myös, että vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana hinnat, kannattavuus ja kassavirta kehittyivät negatiivisesti.
Lisäksi investointien määrä väheni 26 prosentilla, investointien tuotto 26,1 prosentilla ja keskipalkkojen kasvu alitti inflaation
tason (alle yksi prosentti vuodessa). Neuvoston mukaan sama koskee koko tarkastelujaksoa.
Kantaja on väittänyt, että investointien ja niiden tuoton negatiivinen kehitys aiheutui merkittävistä investoinneista tuotantokapasiteettiin
(edellä 17 kohta), ja tältä osin neuvosto esittää vastauksenaan, että väite on perusteeton ja virheellinen, koska yhteisön
tuotannonalan tuotantokapasiteetti kasvoi säännöllisesti vuoteen 2001 saakka.
Neuvosto toteaa myös, että toisin kuin kantaja väittää, vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana ei tapahtunut minkäänlaista
myynnin määrän massiivista kasvua eikä markkinaosuuden tuntuvaa kasvua. Kyseisenä aikana yhteisön tuotannonalan myynnin määrä
kasvoi 2 prosentilla ja markkinaosuus 2,4 prosenttiyksiköllä. Neuvosto on tältä osin myöntänyt istunnossa nimenomaisesti,
että kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleeseen sisältyy virhe, koska siinä todetaan, että yhteisön tuotannonalan
markkinaosuus oli voimakkaasti pienentynyt, mutta todennut, että kantaja vetosi tähän seikkaan ensimmäisen kerran istunnossa,
mikä merkitsee sitä, että väite on esitetty liian myöhään ja ettei se näin ollen täytä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 44 ja 46 artiklassa tarkoitettuja tutkittavaksi ottamista koskevia edellytyksiä.
Neuvosto katsoo yleisesti, että perusasetuksen rikkomista koskevat kantajan väitteet ovat perusteettomia ja että se on asianmukaisesti
arvioinut kaikkia vahinkoa koskevia relevantteja tekijöitä väliaikaista tullia koskevan asetuksen 33–73 perustelukappaleessa
ja kanteen kohteena olevan asetuksen 37–48 perustelukappaleessa.
Neuvosto toteaa lisäksi, ettei kantaja täsmennä, mitä tekijöitä neuvosto olisi jättänyt arvioimatta tai millä tavalla tehty
arviointi olisi puutteellinen. Neuvosto vetoaa tältä osin yhteisöjen tuomioistuimen asiassa C‑318/92 P, Moat vastaan komissio,
1.2.1993 antamaan määräykseen (Kok. 1993, s. I‑481) ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T‑102/92, Viho vastaan
komissio, 12.1.1995 antamaan tuomioon (Kok. 1995, s. II‑17), joiden mukaan väitteet on muotoiltava täsmällisesti kannekirjelmässä.
Aiheutuneen vahingon ja polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin välisen syy‑yhteyden osalta neuvosto väittää, että käytettävissä
olevat tiedot osoittavat virheelliseksi väitteen siitä, että yhteisön tuotannonala oli määräävässä asemassa määritettäessä
metalliteollisuuden asiakkaille suunnatussa myynnissä veloitettavia hintoja. Neuvosto muistuttaa, että vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson
välisenä aikana venäläisten tuotteiden keskihinnat olivat jatkuvasti yhteisön tuotannonalan veloittamia keskihintoja alempia
ja että asia oli näin siinäkin tapauksessa, että ainoastaan metalliteollisuudelle suunnattu myynti otettaisiin huomioon.
Seuraavaksi neuvosto riitauttaa kantajan väitteen siitä, etteivät venäläisten tuotteiden hinnat ole voineet aiheuttaa yhteisön
tuotannonalan hintojen laskua, koska viimeksi mainitut hinnat ovat laskeneet voimakkaammin kuin venäläisten tuotteiden hinnat.
Neuvosto huomauttaa tältä osin, että venäläisten tuotteiden hinnat ovat laskeneet 11 prosentilla koko tutkimusajanjakson aikana.
Neuvosto väittää lisäksi, että kun kyse on syy-yhteyden tarkastelusta, polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin hintojen laskun
suuruudella ja yhteisön tuotannonalan veloittamien hintojen suuruudella ei ole merkitystä silloin, kun tuontihinnat ovat alempia
kuin yhteisön tuotannonalan hinnat. Kun otetaan huomioon, että venäläisten tuotteiden hintataso oli vuodesta 2000 alkaen tuntuvasti
alempi kuin yhteisön tuotannonalan hintataso ja että se on sen jälkeen laskenut entisestään, on neuvoston mukaan kohtuullista
katsoa, että Venäjältä peräisin olevan tuonnin hinta on yhteisön hintojen laskun aiheuttaja.
Neuvosto katsoo, että kantajan väite siitä, että yhteisön tuotannonalan hintojen lasku ja kannattavuuden heikkeneminen vuoden
2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana heijastaa markkinoiden taantumista, on perusteeton. Neuvosto toteaa tältä osin,
että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä on hienoisesti kasvanut vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana. Neuvosto
päättelee tämän perusteella, ettei kysynnän vähentyminen ole vaikuttanut yhteisön tuotannonalan myyntiin. Neuvosto toteaa
lisäksi, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden hienoinen kasvu edellä mainittuna aikana on johdonmukainen seuraus myynnin
vakaudesta taantuvilla markkinoilla. Neuvosto muistuttaa lisäksi siitä, että myös kantajan markkinaosuus on kasvanut kyseisenä
aikana.
Neuvosto kiistää myös sen, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden kasvu olisi vaikuttanut yhteisön tuotannonalan veloittamiin
hintoihin. Neuvosto väittää, että komissio on väliaikaista tullia koskevan asetuksen 52 perustelukappaleessa tarkastellut
tätä kysymystä ja katsonut, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä oli vuonna 2001 pienentynyt, kun se oli yrittänyt säilyttää
hintansa entisellään, ja myynnin määrä oli tutkimusajanjaksona palannut entiselle tasolle, kun hintoja oli laskettu. Neuvosto
toteaa tämän olettaman perusteella, että yhteisön tuotannonala on joutunut vaikeuksiin sen kohdattua venäläisten taholta tulevaa
kilpailua, jolle on ollut ominaista hintojen huomattava lasku ja metalliteollisuuteen suuntautuvan myynnin määrien tuntuva
kasvu. Näin ollen yhteisön tuotannonalan myynnin määrien kasvua ja hintojen laskua tutkimusajanjakson aikana on neuvoston
mukaan pidettävä defensiivisinä toimenpiteinä, jotka on toteutettu vastauksena vuonna 2001 todettuun myynnin määrän laskuun
ja venäläisten tuotteiden uuteen hinnanalennukseen.
Neuvosto katsoo, että käytettävissä olevat tiedot vahvistavat sen päätelmät. Neuvoston mukaan kantaja ei kiistä sitä, että
venäläisten tuotteiden hinnat ovat koko ajan olleet yhteisön hintoja alempia siinäkin tapauksessa, että huomioon otettaisiin
ainoastaan yhteisön tuotannonalan sellainen myynti, joka suuntautuu metalliteollisuuden asiakkaisiin.
Kantaja on väittänyt, ettei Venäjältä peräisin olevasta tuonnista voinut sen vähäisen markkinaosuuden takia aiheutua todellista
painetta yhteisön tuotannonalan hintoihin, ja tältä osin neuvosto toteaa, ettei väitteellä ole merkitystä, koska Venäjältä
peräisin olevan tuonnin määrä on vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana pysyvästi ylittänyt de minimis -tason.
Neuvosto toteaa, että myös sellaisia päätelmiä, joita kantaja on tehnyt kemianteollisuudelle suunnatun piimetallin kysynnän
supistumisesta, on pidettävä virheellisinä. Neuvosto toteaa tältä osin, että kuten kanteen kohteena olevan asetuksen 63 perustelukappaleessa
selitetään, piimetallin myynti kemianteollisuuden asiakkaille väheni tutkimusajanjakson aikana 4 783 tonnilla. Tämä määrä
oli neuvoston mukaan ainoastaan 1,3 prosenttia yhteisön kokonaiskulutuksesta. Samana ajanjaksona Venäjältä peräisin oleva
tuonti kuitenkin kasvoi noin 18 000 tonnilla, mikä edustaa 4,8 prosenttia yhteisön kokonaiskulutuksesta. Neuvosto toteaa,
ettei kyseisen myynnin ja näin ollen myöskään kemianteollisuudelle suunnatun piimetallin kysynnän supistumisen perusteella
voida asettaa kyseenalaiseksi polkumyynnillä tapahtuneen myynnin ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen vahingon välistä
syy-yhteyttä.
Perusasetuksen rikkomisen osalta neuvosto toteaa, että kantaja on ymmärtänyt kyseisen lainsäädännön väärin. Neuvoston mukaan
perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdassa ei aseteta toimielimille velvollisuutta esittää tosiseikkoja kokonaisuudessaan. Neuvoston
mukaan kyseisissä säännöksissä velvoitetaan toimielimet tutkimaan tosiseikat objektiivisesti, minkä ne ovat tehneetkin sekä
kanteen kohteena olevan asetuksen että väliaikaista tullia koskevan asetuksen osalta. Neuvosto katsoo myös, ettei kantaja
ole esittänyt riittävän täsmällisesti, mitkä tosiseikat toimielimet ovat jättäneet esittämättä.
Komissio yhtyy neuvoston väitteisiin.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perusasetuksen rikkomista sillä perusteella, että vahinkoa koskevia
osoittimia on kanteen kohteena olevassa asetuksessa arvioitu virheellisesti
Perusasetuksen 3 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vahingon toteamisen on perustuttava selkeään näyttöön, ja siihen on sisällyttävä puolueeton tarkastelu a) polkumyynnillä
tapahtuvan tuonnin määrästä ja tämän tuonnin vaikutuksesta samankaltaisten tuotteiden hintoihin yhteisön markkinoilla ja b)
tämän tuonnin seurausvaikutuksista yhteisön tuotannonalaan.”
Polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin yhteisön tuotannonalaan kohdistuvien seurausvaikutusten tarkastelun osalta perusasetuksen
3 artiklan 5 kohdassa säädetään seuraavaa:
”[Kyseisessä tarkastelussa] on otettava huomioon kaikki olennaiset taloudelliset tekijät ja seikat, jotka vaikuttavat kyseisen
teollisuuden tilanteeseen, – – tosiasiallisen polkumyyntimarginaalin merkittävyys, myynnin tosiasiallinen ja mahdollinen pieneneminen,
voitot, tuotanto, markkinaosuus, tuottavuus, investointien tuotto tai kapasiteetin käyttöaste, hintaan vaikuttavat tekijät
yhteisössä, tosiasialliset ja mahdolliset negatiiviset vaikutukset kassavirtoihin, varastot, työllisyys, palkat, kasvu sekä
pääoman saanti tai investoinnit. Tämä luettelo ei ole tyhjentävä, eikä yksi tai useampi näistä tekijöistä välttämättä ole
ratkaiseva.”
Hyvin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan vahingon määrittäminen edellyttää monitahoisten taloudellisten kysymysten arviointia.
Yhteisön toimielimillä on tältä osin laaja harkintavalta (asia C‑69/89, Nakajima v. neuvosto, tuomio 7.5.1991, Kok. 1991,
s. I‑2069, 86 kohta ja asia T‑164/94, Ferchimex v. neuvosto, tuomio 28.9.1995, Kok. 1995, s. II‑2681, 131 kohta). Yhteisön
tuomioistuimen harjoittama valvonta kohdistuu näin ollen vain siihen, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riidanalaisen
valinnan perusteena olevat tosiseikat pitävät asiallisesti paikkansa ja ettei tosiseikkoja ole arvioitu ilmeisen virheellisesti
ja ettei harkintavaltaa ole käytetty väärin (em. asia Ferchimex v. neuvosto, tuomion 67 kohta ja asia T‑210/95, EFMA v. neuvosto,
tuomio 28.10.1999, Kok. 1999, s. II‑3291, 57 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on näin ollen tutkittava, onko neuvosto kanteen kohteena olevan asetuksen osalta ylittänyt
laajan harkintavaltansa rajat, kun se todennut, että yhteisön tuotannonalalle on aiheutunut merkittävää vahinkoa.
Kanteen kohteena olevan asetuksen 44 perustelukappaleessa – jossa toistetaan väliaikaista tullia koskevan asetuksen 71 perustelukappaleen
sisältö – todetaan seuraavaa:
”Vahingon osoittimien lähempi tarkastelu osoitti kuitenkin, että yhteisön tuotannonalan myönteisin kehitys sijoittui vuosille
1998–2000 – –. Vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana lähes kaikkien osoittimien mukaan kehitys oli joko lievästi
positiivista, pysyi muuttumattomana tai oli joissain tapauksissa jopa negatiivista. Yhteisön tuotannonalalle aiheutunut merkittävä
vahinko on kyseisenä ajanjaksona mitä ilmeisin.”
Kanteen kohteena olevan asetuksen 45 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”– – yhteisön tuotannonalan suhteellisen hyvä tulos vuoteen 2000 asti oli suoraan yhdistettävissä yhteisön tuotannonalan tekemiin
päätöksiin investoida uusiin yhteisön tuotantolaitoksiin. Yhteisön tuotannonalan tuotanto, tuotantokapasiteetti, myynnin määrä,
markkinaosuus, työllisyys ja tuottavuus kasvoivatkin tuona ajanjaksona. – –”
Tätä seuranneen ajanjakson eli vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisen ajan osalta neuvosto täsmentää kanteen kohteena olevan
asetuksen 46 perustelukappaleessa seuraavaa:
”– – yhteisön tuotannonalan tilanne heikkeni polkumyynnillä Venäjältä tapahtuneen halpatuonnin lisääntyessä. Markkinaosuus,
kassavirta, investoinnit ja investointien tuotto vähenivät merkittävästi.”
Neuvosto toteaa lisäksi kanteen kohteena olevan asetuksen 47 perustelukappaleessa, että ”lisäksi muiden vahingon osoittimien
kehitys, erityisesti yhteisön tuotannonalan kannattavuuden ja sen veloittamien myyntihintojen lasku tarkastelujaksolla, tuki
päätelmää siitä, että yhteisön tuotannonalalle aiheutui merkittävää vahinkoa”.
Neuvosto esittää kanteen kohteena olevan asetuksen 48 perustelukappaleessa päätelmänään, että ”yhteisön tuotannonalalle aiheutui
tutkimusajanjaksolla merkittävää vahinkoa erityisesti hintojen ja kannattavuuden osalta” ja että ”väliaikaista tullia koskevan
asetuksen johdanto-osan 71–73 kappaleessa esitetyt päätelmät voidaan vahvistaa”.
Kantaja arvostelee neuvostoa ensinnäkin siitä, ettei tämä ole kiinnittänyt huomiota siihen, etteivät yhteisön tuotannonalan
hinnat laskeneet ainoastaan vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana, vaan myös vuosina 1998 ja 1999.
Tältä osin on todettava, että väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa esitettyjen tietojen mukaan yhteisön tuotannonalan
veloittamat hinnat laskivat ensin voimakkaasti eli 16 prosentilla vuonna 1999, nousivat sitten 4 prosentilla vuonna 2000 ja
3 prosentilla vuonna 2001 ja laskivat uudelleen 7 prosentilla tutkimusajanjakson kuluessa. Näin ollen tutkimusajanjakson kuluessa
myyntihinnat laskivat ainoastaan vuoden 1999 tasolle (ks. edellä 5 kohdassa oleva taulukko 9).
Kyseisistä luvuista ilmenee, että yhteisön tuotannonalan veloittamien hintojen pääasiallinen lasku tapahtui vuonna 1999 eikä
vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana. Neuvosto on kuitenkin kanteen kohteena olevan asetuksen 44 perustelukappaleessa
todennut, että yhteisön tuotannonalan myönteinen kehitys tapahtui pääasiallisesti vuosina 1998–2000. Tämä toteamus kuvastaa
sitä, että yhteisön tuotannonalan veloittama hinta on ainoastaan yksi niistä tekijöistä, jotka on otettava huomioon vahinkoa
arvioitaessa, eikä se itsessään ole tältä osin ratkaiseva tekijä, koska muut tekijät voivat paitsi kompensoida hintojen laskua,
myös johtaa siihen, että neuvosto toteaa yhteisön tuotannonalan tilanteen parantuneen. Sen perusteella, ettei kanteen kohteena
olevaan asetukseen sisälly mainintaa siitä, että yhteisön tuotannonalan veloittaman hinnan pääasiallinen lasku tapahtui vuonna
1999, ei näin ollen voida katsoa, että kyseinen asetus olisi lainvastainen, kun otetaan huomioon myös se, että väliaikaista
tullia koskevasta asetuksesta ilmenee, että mainittu hinta laski myös vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana.
On kuitenkin todettava, että koska neuvosto katsoi, että yhteisön tuotannonalalle oli tutkimusajanjakson kuluessa aiheutunut
merkittävää vahinkoa erityisesti hintojen ja kannattavuuden osalta, neuvosto on näin ollen välttämättä myös katsonut, että
toisin kuin vuosien 1998–2000 osalta muut vahinkoon liittyvät tekijät eivät olleet omiaan kompensoimaan tutkimusajanjakson
kuluessa todettua hintojen laskua ja kannattavuuden heikkenemistä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on näin
ollen tarkistaa, onko neuvosto näin toimiessaan tehnyt ilmeisen arviointivirheen, kuten kantaja väittää.
Neuvosto toteaa tältä osin vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisen ajan osalta, joka vastaa tarkastelujakson jälkimmäistä
puolikasta, että ”lähes kaikkien osoittimien mukaan kehitys oli joko lievästi positiivista, pysyi muuttumattomana tai oli
joissain tapauksissa jopa negatiivista” ja että ”yhteisön tuotannonalalle aiheutunut merkittävä vahinko on kyseisenä ajanjaksona
mitä ilmeisin”. On todettava, ettei neuvosto näin todetessaan suorita minkäänlaista punnintaa vahinkoon liittyvien eri tekijöiden
välillä, vaikka se myöntääkin, että osa tällaisista tekijöistä on ollut myönteisiä, joten on katsottava, ettei mainittu toteamus
voi mitenkään osoittaa, että yhteisön tuotannonalalle olisi vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana aiheutunut merkittävää
vahinkoa.
On lisäksi todettava, että neuvosto on kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleessa todennut, että yhteisön tuotannonalan
tilanne oli vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana heikentynyt, esittämällä, että ”markkinaosuus, kassavirta, investoinnit
ja investointien tuotto [olivat vähentyneet] merkittävästi”. Neuvosto korosti 47 perustelukappaleessa myös muiden vahinkoon
liittyvien tekijöiden kehittymistä, erityisesti yhteisön tuotannonalan myyntihintojen ja kannattavuuden kehitystä tarkastellun
ajanjakson kuluessa, ja päätteli, että yhteisön tuotannonalalle oli aiheutunut merkittävää vahinkoa.
Kuten kantaja on esittänyt, on kuitenkin todettava yhtäältä, että kun neuvosto on esittänyt edellä mainitut päätelmät, se
on jättänyt kokonaan huomioon ottamatta sen, että koko tarkastelujakson aikana voitiin todeta paikoin huomattavaakin edistymistä
tuotantomäärien (+34 prosenttia), kapasiteetin (+30 prosenttia), kapasiteetin käyttöasteen (+3 prosenttiyksikköä), yhteisöön
suuntautuvan myynnin määrän (+57 prosenttia), markkinaosuuden (+23 prosenttia, tai +6,9 prosenttiyksikköä), varastojen (–29
prosenttia), työvoiman (+16 prosenttia) ja tuottavuuden (+15 prosenttia) osalta, ja toisaalta, että vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson
välisenkään ajan osalta neuvosto ei ole ottanut huomioon sitä, että tietyt sellaiset tekijät, joita ei voida jättää ottamatta
huomioon, ovat osoittaneet myönteistä kehitystä. Sen lisäksi, että tilanne parani hienoisesti työvoiman ja palkkojen osalta,
on erityisesti korostettava, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä kasvoi 2 prosentilla ja saavutti tutkimusajanjakson
kuluessa 136 421 tonnin ennätystason ja tuotantokapasiteetti puolestaan kasvoi 2,5 prosentilla.
Seuraavaksi on muistettava, että neuvosto toteaa kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleessa, että vuoden 2000
ja tutkimusajanjakson välisenä aikana ”markkinaosuus, kassavirta, investoinnit ja investointien tuotto vähenivät merkittävästi”.
Tältä osin kantaja on kuitenkin esittänyt istunnossa, että kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleessa on virheellisesti
todettu, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuus oli voimakkaasti laskenut.
Neuvosto on myöntänyt, että kyse on virheestä, mutta katsoo, että tähän väitteeseen on vedottu myöhässä ja ettei ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin näin ollen voi ottaa sitä huomioon.
On muistettava, että työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdasta ja 48 artiklan 2 kohdasta ilmenee, että kannekirjelmässä
on mainittava oikeudenkäynnin kohde ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista ja että asian käsittelyn kuluessa ei
saa vedota uuteen perusteeseen, ellei se perustu käsittelyn aikana esille tulleisiin tosiseikkoihin tai oikeudellisiin seikkoihin.
Peruste, jolla laajennetaan aikaisemmin – nimenomaisesti tai implisiittisesti – kanteessa esitettyä perustetta ja jolla on
läheinen yhteys tähän perusteeseen, on kuitenkin otettava tutkittavaksi (ks. vastaavasti asia 108/81, Amylum v. neuvosto,
tuomio 30.9.1982, Kok. 1982, s. 3107, 25 kohta; ks. asia T‑37/89, Hanning v. parlamentti, tuomio 20.9.1990, Kok. 1990, s.
II‑463, 38 kohta ja asia T‑118/96, Thai Bicycle v. neuvosto, tuomio 17.7.1998, Kok. 1998, s. II‑2991, 142 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että kantaja on jo kannekirjelmässään vedonnut siihen, että kanteen kohteena
oleva asetus oli ristiriidassa perusasetuksen kanssa muun muassa sen takia, että taloudellisia osoittimia on arvioitu virheellisesti
vahingon määrittämisen yhteydessä (kolmannen kanneperusteen ensimmäinen osa). Kantaja väittää kannekirjelmässään erityisesti,
että ”kanteen kohteena olevaan asetukseen ei sisälly pienintäkään viittausta siihen, että hinnan lasku – – osui yhteen – –
yhteisön yritysten markkinaosuuksien huomattavan kasvun kanssa”. Näin ollen kantajan nyt esillä oleva huomautus liittyy kolmanteen
kanneperusteeseen, johon kantaja on vedonnut jo kannekirjelmässä, ja se on näin ollen täsmennys, jolla on läheinen yhteys
niihin väitteisiin, joita se esittää kyseisen kanneperusteen osalta.
Kyseinen väite on näin ollen otettava tutkittavaksi.
Kuten neuvosto myöntää, kanteen kohteena olevassa asetuksessa oleva toteamus siitä, että ”[yhteisön tuotannonalan] markkinaosuus
väheni merkittävästi”, on selvästi virheellinen ja ristiriidassa väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa esitettyjen tietojen
– joiden paikkansapitävyydestä asianosaiset ovat yksimielisiä – kanssa. Väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta nimittäin
ilmenee, ettei markkinaosuus ollut vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana pienentynyt – saatikka pienentynyt merkittävästi
– vaan päinvastoin kasvanut huomattavasti 34,3 prosentista 36,7 prosenttiin eli 2,4 prosenttiyksiköllä (ks. edellä 5 kohdassa
oleva taulukko 10).
Näin ollen on määritettävä, onko kyseinen virhe omiaan johtamaan kanteen kohteena olevan asetuksen kumoamiseen.
Tältä osin on kiistatonta, että yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden kehitys on huomattavan tärkeä tekijä arvioitaessa sitä,
onko yhteisön tuotannonalalle aiheutunut merkittävää vahinkoa. Lisäksi on aiheellista todeta, että kun neuvosto on todennut,
että kyseinen tekijä on osoittanut ”merkittävää vähenemistä”, se on paitsi antanut kyseisen tekijän kehityksestä totuudenvastaisen
kuvan, myös antanut kyseiselle seikalle välttämättä huomattavan merkityksen, kun se on tehnyt päätelmänsä yhteisön tuotannonalalle
aiheutuneesta merkittävästä vahingosta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa tässä tilanteessa – ilman, että olisi tarpeen tutkia sitä, riittävätkö edellä
54–56 kohdassa kuvatut seikat sellaisenaan sellaisen päätelmän tekemiseen, että neuvosto on tehnyt ilmeisen arviointivirheen
todetessaan kyseisen merkittävän vahingon olemassaolon –, että koska neuvosto on tehnyt tosiseikastoa koskevan virheen, joka
liittyy yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden kehitykseen vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana – jonka ajan
neuvosto katsoo olevan se aika, jolloin aiheutunut vahinko oli ilmeisin – neuvosto on tukeutunut sellaiseen selvästi virheelliseen
lähtökohtaan mainitun vahingon olemassaolon toteamisessa, jonka pitäisi olla neuvoston asiaankuuluvina pitämien, niin negatiivisten
kuin positiivisten seikkojen kehityksen punninnan lopputulos. Kun otetaan huomioon yhtäältä, ettei ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin voi omalla asiaa koskevalla arvioinnillaan korvata neuvoston arviointia, ja toisaalta, ettei voida sulkea pois
sitä, että jos kyseistä virhettä ei olisi tehty, neuvosto ei olisi päätellyt, että kyse oli merkittävästä vahingosta, kanteen
kohteena oleva asetus on kumottava jo tälläkin perusteella (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat T‑163/94 ja T‑165/94, NTN Corporation
ja Koyo Seiko v. neuvosto, tuomio 2.5.1995, Kok. 1995, s. II‑1381, 115 kohta).
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoo kuitenkin, että on aiheellista tarkastella myös neljännen kanneperusteen ensimmäistä
osaa, joka koskee yhteisön tuotannonalan myyntihinnan laskun ja Venäjältä peräisin olevan tuonnin välistä syy-yhteyttä.
Neljännen kanneperusteen ensimmäinen osa, joka koskee perusasetuksen rikkomista sillä perusteella, että on virheellisesti
todettu, että yhteisön tuotannonalalle aiheutuneeksi väitetyn vahingon ja polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin välillä on syy-yhteys
Perusasetuksen 3 artiklan 3 kohdassa säädetään, että ”tutkittaessa polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin vaikutusta hintoihin
on harkittava, onko polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin osalta esiintynyt huomattavaa alihinnoittelua suhteessa yhteisön tuotannonalan
samankaltaisen tuotteen hintaan tai onko tällaisen tuonnin vaikutuksesta muutoin ilmennyt merkittävää hintojen alenemista
tai onko tuonti huomattavassa määrin estänyt sellaisia hinnankorotuksia, jotka muuten olisi tehty”.
Kyseisen asetuksen 3 artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”On näytettävä 2 kohtaan liittyvien olennaisten todisteiden avulla, että polkumyynnillä tapahtuva tuonti aiheuttaa vahinkoa
tässä asetuksessa tarkoitetussa merkityksessä. Tässä tapauksessa se merkitsee sen näyttämistä, että 3 kohdassa tarkoitetuilla
määrillä ja hinnoilla on yhteisön tuotannonalaan vaikutusta 5 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä ja että tämä vaikutus on
sellaista, että sitä voidaan pitää merkittävänä.”
Kyseisen asetuksen 3 artiklan 7 kohdassa säädetään lopuksi seuraavaa:
”Polkumyynnillä tapahtuvan tuonnin lisäksi on tutkittava muut tiedossa olevat tekijät, jotka samaan aikaan aiheuttavat vahinkoa
yhteisön tuotannonalalle, eikä näiden tekijöiden aiheuttamaa vahinkoa saa pitää polkumyynnillä tapahtuvasta tuonnista johtuvana
6 kohdassa tarkoitetussa merkityksessä. Tässä suhteessa olennaisina tekijöinä voidaan pitää – – kysynnän supistumista tai
kulutustottumusten muutoksia – –.”
Edellä 43 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että yhteisön tuotannonalalle aiheutuneen merkittävän vahingon ja
polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin välisen syy-yhteyden toteaminen edellyttää monitahoisten taloudellisten kysymysten arviointia.
Yhteisön toimielimillä on tätä arviointia tehdessään laaja harkintavalta, ja yhteisön tuomioistuimen harjoittama valvonta
kohdistuu näin ollen vain siihen, että menettelysääntöjä on noudatettu, että riidanalaisen valinnan perusteena olevat tosiseikat
pitävät asiallisesti paikkansa ja ettei tosiseikkoja ole arvioitu ilmeisen virheellisesti ja ettei harkintavaltaa ole käytetty
väärin.
Neuvosto ja komissio ovat vahinkoa määritettäessä kuitenkin velvollisia tutkimaan, johtuuko vahinko, johon ne aikovat perustaa
päätelmänsä, tosiasiallisesti polkumyynnillä tapahtuneesta tuonnista, ja niiden on jätettävä ottamatta huomioon muiden tekijöiden
aiheuttama vahinko ja erityisesti vahinko, jonka syynä olisi yhteisön tuotannonalan oma toiminta (asia C‑358/89, Extramet
Industrie v. neuvosto, tuomio 11.6.1992, Kok. 1992, s. I‑3813, 16 kohta).
Käsiteltävänä olevassa asiassa neuvosto täsmentää kanteen kohteena olevan asetuksen 46 perustelukappaleessa vuoden 2000 ja
tutkimusajanjakson välisen ajan osalta seuraavaa:
”– – yhteisön tuotannonalan tilanne heikkeni polkumyynnillä Venäjältä tapahtuneen halpatuonnin lisääntyessä. Markkinaosuus,
kassavirta, investoinnit ja investointien tuotto vähenivät merkittävästi.”
Tämän jälkeen neuvosto toteaa kanteen kohteena olevan asetuksen 66 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Yhteisössä tuotetun ja Venäjältä tuodun piimetallin väliseksi hintaeroksi [on vahvistettu] keskimäärin 11 prosenttia tutkimusajanjaksolla,
– – vaikka yhteisön tuotannonalan hinta laski seitsemän prosenttia vuoden 2001 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana. Tätä
pidetään selvänä osoituksena vaikutuksesta, joka Venäjän veloittamilla hinnoilla oli yhteisön tuotannonalan hintoihin.”
Tältä osin on todettava, että väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa esitettyjen tietojen (ks. edellä 5 kohdassa taulukot
4 ja 9) mukaan venäläisten tuotteiden hintojen ja yhteisön tuotannonalan veloittamien hintojen ero vuosina 1998–2000 oli samansuuruinen
kuin vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana vallinnut hintaero.
Neuvosto ja komissio eivät kuitenkaan kanteen kohteena olevassa asetuksessa tai oikeudenkäyntiasiakirjoissa nimenomaisesti
väitä, että yhteisön tuotannonalan hintojen lasku vuonna 1999 (ainoa lasku vuosina 1998–2000) aiheutui venäläisten tuotteiden
alihinnoittelusta. Neuvosto jopa kuvailee kanteen kohteena olevassa asetuksessa ajanjakson 1998–2000 ajanjaksoksi, jolloin
yhteisön tuotannonalan tulokset olivat varsin tyydyttävät. On myös todettava, ettei venäläisten tuotteiden keskihinnan ja
yhteisön tuotannonalan hintojen välisen eron tuntuva kasvu vuosina 2000 ja 2001 estänyt yhteisön tuotannonalaa nostamasta
keskihintaansa vuosina 2000 ja 2001 (ks. edellä 5 kohdassa olevat taulukot 4 ja 9).
Kanteen kohteena olevassa asetuksessa esitetyt perustelut ja väliaikaista tullia koskevassa asetuksessa esitetyt tiedot osoittavat
näin ollen, että hintojen ero on ainoastaan yksi sellaisista tekijöistä, jotka on otettava huomioon tutkittaessa Venäjältä
peräisin olevan tuonnin ja väitetyn vahingon välistä syy-yhteyttä, eikä yksinomaan kyseisen tekijän perusteella voida mitenkään
päätellä, että yhteisön tuotannonalan hintojen lasku tutkimusajanjakson kuluessa olisi aiheutunut ainoastaan tai suurimmaksi
osaksi Venäjältä peräisin olevasta tuonnista.
Neuvosto ja komissio esittävät, että vahinko on aiheutunut polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin perusteella seuraavalla tavalla:
vuonna 2001 yhteisön tuotannonalan myynnin määrä väheni, kun kyseinen tuotannonala yritti säilyttää hintansa entisellään Venäjältä
peräisin olevan tuonnin hintojen samanaikaisesti laskiessa. Tutkimusajanjakson kuluessa yhteisön tuotannonala oli lopulta
pakotettu reagoimaan hintapaineisiin voidakseen säilyttää myyntimääränsä, ja se laski näin ollen hintojaan voimakkaasti, mistä
aiheutui kannattavuuden heikkeneminen (väliaikaista tullia koskevan asetuksen 52 perustelukappale).
Kantajan mukaan yhteisön toimielimet ovat virheellisesti katsoneet, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrän pienentyminen
vuonna 2001 ja sen hintojen lasku tutkimusajanjakson kuluessa aiheutui Venäjältä peräisin olevasta tuonnista. Yhteisön toimielimet
ovat kantajan mukaan jättäneet ottamatta huomioon sellaiset vaikutukset, joita seurasi ensinnäkin kysynnän supistumisesta
piimetallimarkkinoilla, toiseksi yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden kasvusta ja kolmanneksi siitä, että suuri osa siitä
myynnin määrästä, jonka yhteisön tuotannonala oli myynyt kemianteollisuuden asiakkaille, oli tutkimusajanjakson kuluessa siirtynyt
metalliteollisuuden asiakkaille.
Näin ollen on aiheellista tutkia sitä, ovatko kantajan väitteet perusteltuja, ja sitä, ovatko ne omiaan osoittamaan, että
neuvosto on ylittänyt sen laajan harkintavallan rajat, joka sillä on edellä 43 kohdassa mainitun oikeuskäytännön nojalla.
–       Kysynnän supistuminen kaikkien asiakkaiden taholta
Neuvosto on istunnossa väittänyt, ettei kantaja ole kirjelmissään esittänyt sellaisia väitteitä, jotka koskisivat kysynnän
supistumista yleisesti, vaan ainoastaan kemianteollisuuden asiakkaiden kysynnän supistumista.
On todettava, että kantaja on kannekirjelmänsä 44 kohdassa todennut, että ”yhteisön tuotannonalan hintojen lasku (ja kannattavuuden
heikkeneminen) vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana heijastaa pääasiallisesti piimetallin kysynnän supistumista”.
Tästä seuraa, ettei neuvoston huomautuksella, joka koskee kysynnän supistumista koskevien väitteiden tutkimatta jättämistä,
ole minkäänlaista perustaa.
Aineellisen kysymyksen osalta on muistettava, ettei kanteen kohteena oleva asetus sisällä minkäänlaista arviointia kysynnän
kehityksestä, koska neuvosto tyytyy kyseisen asetuksen 48 perustelukappaleessa ainoastaan vahvistamaan sellaiset vahinkoa
koskevat päätelmät, jotka sisältyivät väliaikaista tullia koskevaan asetukseen.
Väliaikaista tullia koskevasta asetuksesta (ks. edellä 5 kohdassa oleva taulukko 1) ilmenee, että piimetallin kulutus Euroopan
unionissa laski neljällä prosentilla vuonna 2001 ja sitten yhdellä prosentilla tutkimusajanjakson kuluessa.
On uudestaan huomautettava, että lähtökohta neuvoston näkemykselle siitä, että Venäjältä peräisin olevasta tuonnista aiheutui
vahinkoa vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana, on se, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä väheni vuonna
2001, kun yhteisön tuotannonala yritti pitää yllä hintojaan samalla kun venäläiset tuottaja-viejät laskivat hintojaan, mikä
lopulta pakotti yhteisön tuotannonalan laskemaan hintojaan, jotta se voisi säilyttää myyntinsä määrän entisellään tai palauttaa
sen myöhemmin entiselleen tutkimusajanjakson kuluessa. Näin ollen on tutkittava, saattoiko neuvosto ilmeistä arviointivirhettä
tekemättä katsoa, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrän vähentyminen vuonna 2001 aiheutui yksinomaan Venäjältä peräisin
olevasta tuonnista, huolimatta siitä, että yhteisön kulutus oli kyseisenä vuonna supistumisvaiheessa.
Tältä osin on aluksi todettava, että väliaikaista tullia koskevan asetuksen taulukkoon 8 (ks. edellä 5 kohta) sisältyy laskuvirhe,
minkä neuvosto on myöntänyt ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämään kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa,
ja että kyseisestä taulukosta ilmenee korjauksen jälkeen, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä laski vuonna 2001 ainoastaan
neljällä prosentilla eikä seitsemällä, kuten alkuperäisessä taulukossa esitettiin.
Kyseisen korjauksen perusteella voidaan todeta, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrän vähentyminen vuonna 2001 (–4 prosenttia)
heijastaa täsmällisesti kysynnän supistumista (–4 prosenttia) ja että näin ollen on ilmeistä, että yhteisön tuotannonalan
myynnin määrä on ainoastaan seurannut tiukasti yhteisön kulutuksen yleistä kehitystä. Tämä seikka johtaa siihen, että on asetettava
kyseenalaiseksi neuvoston toteamus siitä, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrän vähentyminen vuonna 2001 aiheutui venäläisten
tuottaja-viejien alihinnoittelusta, koska kyseinen vähentyminen on kohtuudella selitettävissä yhteisön kysynnän supistumisella.
On todettava, ettei neuvosto ottanut kyseistä ratkaisevaa seikkaa huomioon.
Lisäksi on korostettava, että yhteisön tuotannonala säilytti vuonna 2001 markkinaosuutensa huolimatta siitä, että sen hinnat
nousivat 3 prosentilla, kun taas venäläisten tuotteiden keskihinta laski 12 prosentilla, minkä voidaan katsoa osoittavan,
ettei Venäjältä tuotujen tuotteiden hintatasolla ollut minkäänlaista suurempaa vaikutusta yhteisön tuotannonalan tilanteeseen.
Tästä seuraa, että kyseisten osoittimien kehitys ei tue neuvoston näkemystä siitä, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrän
vähentyminen vuonna 2001 oli seurausta yksinomaan Venäjältä peräisin olevasta tuonnista, vaan se tukee kantajan näkemystä
siitä, että kyseinen myynnin määrän vähentyminen aiheutui pääasiallisesti kysynnän supistumisesta vuonna 2001.
Tutkimusajanjakson osalta on muistettava, että piimetallin kysyntä laski vielä yhdellä prosentilla. Yhteisön tuotannonalan
myynnin määrä ja markkinaosuus kuitenkin kasvoivat 6 prosentilla ja 2,4 prosenttiyksiköllä saavuttaen uuden ennätystason.
Neuvosto katsoo kuitenkin, ettei kysynnän lasku ole vaikuttanut negatiivisesti yhteisön tuotannonalan myyntiin, kun otetaan
huomioon, että myynnin määrä on kasvanut, ja että yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden kasvu vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson
välisenä aikana on johdonmukainen seuraus myynnin vakaudesta taantuvilla markkinoilla.
Neuvoston kyseinen näkemys ei voi menestyä. Avoimilla ja kilpailluilla markkinoilla, joita piimetallinkin markkinat kanteen
kohteena olevan asetuksen mukaan ovat, kysynnän heikkeneminen merkitsee sitä, että hintoihin kohdistuu painetta. Talouden
toimija, joka kohtaa kysynnän heikkenemistä, joutuu valitsemaan myynnin vähäisemmän määrän ja hintojensa alentamisen välillä.
Lisäksi on todettava, ettei neuvosto ole vedonnut mihinkään erityisiin olosuhteisiin, jotka olisivat mahdollistaneet sen,
että yhteisön tuotannonala säilyttää myynnin määrän ennallaan tai jopa kasvattaa sitä pitäen samalla noudattamansa hintatason
ennallaan samalla kun tutkimusajanjakson kuluessa tapahtunut kysynnän supistuminen ilmeni.
Edellä esitetty huomioon ottaen on katsottava, että kanteen kohteena olevaa asetusta annettaessa on tehty ilmeinen arviointivirhe,
koska neuvosto on jättänyt ottamatta huomioon kysynnän supistumisen vaikutuksen yhteisön tuotannonalan tilanteeseen.
–       Yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden ja myynnin määrän kasvu
Kantaja katsoo, että yhteisön toimielimet ovat tehneet ilmeisen arviointivirheen myös sen takia, että ne ovat jättäneet ottamatta
huomioon sen johdonmukaisen suhteen, joka vallitsi tutkimusajanjakson kuluessa tapahtuneen yhteisön tuotannonalan hintojen
laskun ja yhteisön tuotannonalan myynnin määrän ja markkinaosuuden kasvun välillä.
Tältä osin on aiheellista muistuttaa, että yhteisön tuotannonalan hallussa oleva markkinaosuus on asianomaisen ajanjakson
aikana kasvanut 29,8 prosentista 36,7 prosenttiin, eli 6,9 prosenttiyksiköllä. Vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä
aikana – jolloin vahinko oli neuvoston mukaan ilmeisin – yhteisön tuotannonala kasvatti myyntinsä määrää 2 prosentilla ja
markkinaosuuttaan 2,4 prosenttiyksiköllä taantuvilla markkinoilla (ks. edellä 5 kohdassa oleva taulukko 10).
Neuvoston mukaan myynnin määrän kasvu tutkimusajanjakson kuluessa oli vähäistä, ja se merkitsi defensiivistä toimenpidettä,
jonka avulla yhteisön tuotannonala palautti ennalleen myynnin sellaisia määriä, jotka olivat laskeneet vuonna 2001, kun se
yritti säilyttää hintansa entisellään kilpaillessaan Venäjältä peräisin olevan tuonnin kanssa (–4 prosenttia). Myynnin määrän
ja markkinaosuuden kasvu tutkimusajanjakson kuluessa ei neuvoston mukaan edellyttänyt minkäänlaista hintojen laskua, koska
hintojen lasku seurasi yksinomaan venäläisten tuotteiden alihinnoittelusta.
Väliaikaista tullia koskevan asetuksen taulukon 8 korjatuista tiedoista (ks. edellä 87 kohta) ilmenee ensinnäkin, että tutkimusajanjakson
kuluessa yhteisön tuotannonala paitsi palautti ennalleen vuonna 2001 laskeneen myynnin määrän (–4 prosenttia), myös kasvatti
myynnin määrää 6 prosentilla saavuttaen koko kyseistä ajanjaksoa koskevan ennätystason.
Sama koskee yhteisön tuotannonalan markkinaosuutta, joka vuonna 2001 pysyi vakaana ja tutkimusajanjaksona kasvoi 2,4 prosenttiyksikköä
(34,3 prosentista 36,7 prosenttiin) saavuttaen myös ennätystason.
Käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisön tuotannonala on näin ollen vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana kasvattanut
myyntiään taantuvilla markkinoilla ja kasvattanut markkinaosuuttaan osuudella, joka vastaa puolta venäläisten tuottaja-viejien
koko markkinaosuudesta.
Neuvosto kiistää sen, että yhteisön tuotannonalan toteuttama hintojen lasku olisi merkinnyt sellaista kilpailuetua, joka olisi
mahdollistanut kyseisen tuloksen saavuttamisen. Hintojen lasku oli neuvoston mukaan ainoastaan defensiivinen toimenpide, jolla
pyrittiin vastaamaan venäläisten tuotteiden alihinnoitteluun sen estämiseksi, että myynnin määrä vähenisi. Neuvosto tai komissio
eivät kuitenkaan ole esittäneet yhtäkään argumenttia selittääkseen sen, miten yhteisön tuotannonalan olisi hintoja laskematta
onnistunut vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana kasvattaa taantuvilla markkinoilla markkinaosuuttaan 2,4 prosenttiyksiköllä.
On muistettava, että neuvosto perustaa väitteensä näkemykseen siitä, että ensinnäkin vuonna 2001 yhteisön tuotannonalan kyseisen
myynnin määrä väheni venäläisten tuotteiden alihinnoittelun takia ja toiseksi yhteisön tuotannonala oli tutkimusajanjakson
kuluessa näin ollen pakotettu laskemaan hintojaan voimakkaasti välttääkseen myynnin määrän vähentymisen entisestään tai jopa
palauttaakseen vuonna 2001 vähentyneen myynnin määrän entiselleen.
Kuten edellä 88 kohdassa ja sitä seuraavissa kohdissa on todettu, tämän näkemyksen taustalla oleva perusoletus on virheellinen,
koska neuvosto ei ole ottanut huomioon järkeenkäypää selitystä siitä, että vuonna 2001 tapahtunut myynnin määrän vähentyminen
(–4 prosenttia) aiheutui yksinomaan tai pääasiassa kysynnän supistumisesta (–4 prosenttia), ja koska se ei myöskään ole esittänyt
päteviä argumentteja tämän selityksen torjumiseksi.
Kun otetaan lisäksi huomioon se, että neuvoston esittämät perustelut nojautuvat oletukseen siitä, että yhteisön tuotannonala
on omaksunut defensiivisen asenteen säilyttääkseen myyntinsä määrän ennallaan, kyseiset perustelut ovat kestämättömiä, kun
otetaan huomioon, että tutkimusajanjakson kuluessa on tapahtunut kuuden prosentin suuruinen kasvu, jota ei voida pitää ainoastaan
myynnin määrän ylläpitämisenä. Tällä kasvulla on ylikompensoitu vuonna 2001 tapahtunut neljän prosentin suuruinen väheneminen,
joten yhteisön tuotannonalan myynnin määrä kasvoi vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana yli kahdella prosentilla.
Näin ollen on todettava, etteivät neuvosto ja komissio ole esittäneet yhtäkään pätevää argumenttia sen osoittamiseksi, että
yhteisön tuotannonalan tutkimusajanjaksolla tapahtunut markkinaosuuden huomattava kasvu taantuvilla markkinoilla olisi ollut
mahdollinen ilman sen hintojen laskemisesta saatua kilpailuetua.
Sellaisen arvioinnin osalta, joka koskee vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana tapahtuneen myynnin määrän ja markkinaosuuden
kasvun vaikutusta yhteisön tuotannonalan tilanteeseen, neuvosto tyytyy kanteen kohteena olevan asetuksen 46 kohdassa toteamaan
seuraavaa:
”– – yhteisön tuotannonalan tilanne heikkeni polkumyynnillä Venäjältä tapahtuneen halpatuonnin lisääntyessä. Markkinaosuus
– – [väheni] merkittävästi.”
Kun otetaan huomioon, että vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana yhteisön tuotannonalan markkinaosuus ei suinkaan
”vähentynyt merkittävästi” vaan huomattavasti kasvoi, on todettava, että neuvosto on kanteen kohteena olevassa asetuksessa
paitsi jättänyt tarkastelematta sitä, oliko hintojen laskeminen välttämätön edellytys myynnin määrän ja markkinaosuuden kasvattamiselle,
ja sitä, oliko hintojen laskemisessa kyse sellaisesta edellä 72 kohdassa mainitussa asiassa Extramet Industrie vastaan neuvosto
annetussa tuomiossa tarkoitetusta vahingosta, jonka syynä on yhteisön tuotannonalan oma toiminta, myös lukenut olemattoman
vahinkoa koskevan tekijän Venäjältä peräisin olevan tuonnin syyksi.
Näin ollen on katsottava, että neuvosto on tehnyt kanteen kohteena olevan asetuksen osalta ilmeisen arviointivirheen tutkiessaan
yhteisön tuotannonalan markkinaosuuden ja myynnin määrän kasvun yhteyttä yhteisön tuotannonalan toteuttamaan hintojen laskuun.
–       Yhteisön tuotannonalan myynnin siirtyminen kemianteollisuuden asiakkailta metalliteollisuuden asiakkaille
Kantaja väittää, että neuvosto on kanteen kohteena olevassa asetuksessa katsonut virheellisesti, että kemianteollisuuden tekemien
piimetallin ostojen vähentyminen ei ollut myötävaikuttamassa yhteisön tuotannonalalle aiheutuneeseen vahinkoon, ja että kyseisessä
asetuksessa on näin ollen perusteettomasti katsottu, että kyseisen vähentymisen vaikutukset olivat seurausta Venäjältä peräisin
olevasta tuonnista.
Aluksi on muistettava, että kanteen kohteena olevan asetuksen 63 ja 64 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana, jolloin vahinko syveni hintojen ja kannattavuuden osalta, myynti kemianteollisuuden
käyttäjille laski noin 5 000 tonnia (7 %), kun taas keskihinnat nousivat 14 euroa tonnilta (1,1 %). Kokonaismyynnin osalta
luvut osoittavat noin 3 000 tonnin (2,1 %) nousua ja keskihintojen laskua 46 eurolla tonnilta (3,7 %).
Näin ollen ei ole perusteltua olettaa, että yhteisön tuotannonalalle aiheutunut vahinko johtui myynnissä kemianteollisuuden
asiakkaille tapahtuneesta laskusta. Aiheutuneen vahingon luonne huomioon ottaen tilanne on päinvastainen.”
Kanteen kohteena olevan asetuksen 61 perustelukappaleessa ja väliaikaista tullia koskevan asetuksen taulukossa 8 (ks. edellä
5 kohta) esitetyistä tiedoista ilmenee, että yhteisön tuotannonalan myynti kemianteollisuuden asiakkaille – jotka käyttävät
enimmäkseen korkealuokkaista piimetallia – on hienoisesti vähentynyt vuonna 2001 (–0,6 prosenttia, eli –445 tonnia) ja vähentynyt
tuntuvasti tutkimusajanjakson kuluessa (–6,4 prosenttia, eli –4 783 tonnia). Sitä vastoin myynti metalliteollisuuden asiakkaille
– jotka käyttävät enimmäkseen peruslaatuista tai alemman laatuluokan piimetallia – on ensin vähentynyt vuonna 2001 (–8,4 prosenttia,
eli –4 904 tonnia) ja sen jälkeen tutkimusajanjakson kuluessa kasvanut erittäin voimakkaasti (+24,1 prosenttia, eli +12 985
tonnia). Näin ollen yhteisön tuotannonalan kemianteollisuuden asiakkaille suuntautuvan myynnin määrän osuus suhteessa sen
yhteisössä tapahtuvaan piimetallin kokonaismyyntiin muuttui 58 prosentista vuonna 2001 51 prosenttiin tutkimusajanjaksolla,
ja sama suhde metalliteollisuuden asiakkaille suuntautuvan myynnin osalta muuttui 42 prosentista 49 prosenttiin.
On kiistatonta, että yhteisön tuotannonalan näille kahdelle asiakasryhmälle myymän piimetallin hinnat ovat keskenään erilaiset,
ja kuten edellä 112 kohdassa mainituista lähteistä ilmenee, keskihinta on kemianteollisuuden asiakkaille myydyn piimetallin
osalta noussut 1 301 euroon tonnilta ja metalliteollisuuden asiakkaille myydyn piimetallin osalta 1 063 euroon. Tästä seuraa,
että edellä 112 kohdassa kuvailtu merkittävä kehitys, joka koskee yhteisön tuotannonalan yhtäältä kemianteollisuuden asiakkaille
ja toisaalta metalliteollisuuden asiakkaille suuntautuvan piimetallin myynnin osuutta suhteessa piimetallin kokonaismyyntiin,
on välttämättä vaikuttanut siihen, että yhteisön tuotannonalan myymän piimetallin kokonaismäärän keskihinta on tutkimusajanjakson
kuluessa laskenut.
Kantaja on hallinnollisen menettelyn kuluessa esittänyt – ilman, että neuvosto olisi sitä riitauttanut – että kyseisen myynnin
siirtyminen ei millään tavalla riippunut Venäjältä peräisin olevasta tuonnista. Oikeudenkäynnissä ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa on lisäksi ilmennyt, että ainoa yhteisön toimielinten tietoon saatettu esimerkki venäläisten tuotteiden myynnistä
kemianteollisuuden asiakkaille oli 200 tonnin suuruinen näyte-erä, jota voidaan pitää täysin merkityksettömänä määränä verrattuna
yhteisön tuotannonalan kyseiselle asiakasryhmälle suuntautuvan myynnin määrään (69 652 tonnia tutkimusajanjakson kuluessa).
Neuvosto ei sitä paitsi ole myöskään kiistänyt sitä, että syy kemianteollisuuden asiakkaille suuntautuvan myynnin määrän vähentymiseen
oli se, että kysyntä niiden taholta supistui.
Tästä seuraa, että neuvosto on kanteen kohteena olevan asetuksen osalta tehnyt ilmeisen arviointivirheen arvioidessaan sellaista
vaikutusta, joka kemianteollisuuden asiakkaiden kysynnän supistumisella, tähän liittyvällä kyseiselle asiakasryhmälle suuntautuvan
myynnin vähentymisellä ja samanaikaisella metalliteollisuuden käyttäjille suuntautuvan myynnin kasvulla oli yhteisön tuotannonalan
veloittamaan keskihintaan.
Kaikesta edellä esitetystä seuraa, että kun neuvosto on suorittanut arviointiaan, joka on johtanut siihen, että Venäjältä
peräisin olevan tuonnin ja yhteisön tuotannonalalle aiheutuneeksi väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys, se on tehnyt ilmeisiä
arviointivirheitä, koska se on jättänyt ottamatta huomioon sellaisen vaikutuksen, joka väistämättä oli ensiksi kysynnän supistumisella
siihen, että yhteisön tuotannonalan myynnin määrä väheni vuoden 2000 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana, toiseksi sen markkinaosuuden
ja myynnin määrän kasvulla vuoden 2001 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana sen veloittamien hintojen tasoon ja kolmanneksi
sen myynnin rakenteen muuttumisella vuoden 2001 ja tutkimusajanjakson välisenä aikana sen myynnin keskihinnan laskun suuruuteen.
Näin toimimalla neuvosto on väistämättä katsonut, että Venäjältä peräisin olevalla tuonnilla oli yhteisön teollisuudenalan
kannalta sellaisia epäedullisia vaikutuksia, joiden alkuperä oli itse asiassa riippumaton kyseisestä tuonnista.
Lisäksi on todettava yhtäältä, että edellä mainitut virheet vievät pohjan yhteisön toimielinten sellaiselta pääasialliselta
näkemykseltä, johon syy-yhteyden toteaminen perustuu, ja toisaalta, että perusasetuksessa mainitaan nimenomaisesti kysynnän
supistuminen ja kulutustottumusten muutokset sellaisina tekijöinä, joiden vaikutus vahinkoon on tutkittava, jotta vahingon
ei katsottaisi aiheutuneen polkumyynnillä tapahtuneen tuonnin takia.
Edellä esitetystä seuraa, että vaikka oletettaisiinkin, että yhteisön tuotannonalalle on aiheutunut sellaista merkittävää
vahinkoa, johon neuvosto on vedonnut, on katsottava, että ne ilmeiset arviointivirheet, jotka neuvosto on kanteen kohteena
olevan asetuksen osalta tehnyt syy-yhteyden arvioinnissa, merkitsevät perusasetuksen rikkomista.
Kaikista edellä esitetyistä näkökohdista seuraa, että kolmas ja neljäs kanneperuste on hyväksyttävä. Kanteen kohteena oleva
asetus on näin ollen kumottava kantajaa koskevilta osin ilman, että olisi aihetta tarkastella kantajan esittämiä muita kanneperusteita
ja väitteitä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan mukaan asiassa väliintulijana esiintyneet
toimielimet vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska neuvosto on hävinnyt asian, sen on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan
ja se on velvoitettava korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut. Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Lopullisen polkumyyntitullin käyttöön ottamisesta Venäjältä peräisin olevan piimetallin tuonnissa ja kyseisessä tuonnissa
käyttöön otetun väliaikaisen tullin lopullisesta kantamisesta 22.12.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2229/2003 1
artikla kumotaan siltä osin kuin siinä otetaan käyttöön kantajaa koskeva polkumyyntitulli.
2)
Neuvosto vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kantajan oikeudenkäyntikulut.
3)
Komissio vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Jaeger
Tiili
Czúcz
Julistettiin Luxemburgissa 14 päivänä maaliskuuta 2007.
E. Coulon

M. Jaeger
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.