CELEX: 62001CJ0034
Offentlige virksomheder
delvis overførsel til offentlige virksomheder af en havneafgift, som er betalt til staten
konkurrence
misbrug af dominerende stilling
statsstøtte
afgift med tilsvarende virkning
intern afgift
frie varebevægelser

Ved fem kendelser af 12. juli 2000, indgået til Domstolen den 25. januar 2001, har Corte suprema di cassazione i henhold til
artikel 234 EF forelagt fem præjudicielle spørgsmål vedrørende fortolkningen af EF-traktatens artikel 12 (efter ændring nu
artikel 25 EF), EF-traktatens artikel 13 (ophævet ved Amsterdam-traktaten), EF-traktatens artikel 30 (efter ændring nu artikel
28 EF), EF-traktatens artikel 86 og 90 (nu artikel 82 EF og 86 EF), EF-traktatens artikel 92 (efter ændring nu artikel 87
EF), EF-traktatens artikel 93 (nu artikel 88 EF) og EF-traktatens artikel 95 (efter ændring nu artikel 90 EF).
Spørgsmålene er blevet rejst under en tvist mellem Enirisorse SpA (herefter »Enirisorse«) og Ministero delle Finanze (finansministeriet)
vedrørende betaling af en havneafgift, som opkræves af finansministeriet ved lastning og losning af varer i havnen i Cagliari
på Sardinien (Italien).
De nationale retsregler
Ved lov nr. 961 af 9. oktober 1967 (GURI nr. 272 af 30.10.1967) oprettedes Aziende dei mezzi meccanici e dei magazzini (virksomheder
med ansvar for teknisk udstyr og lagre, herefter »aziendaerne« eller i ental »aziendaen«) i havnene i Ancona, Cagliari, Livorno,
La Spezia, Messina og Savona (Italien). Denne lov, som ændret ved lov nr. 494 af 10. oktober 1974 (GURI nr. 274 af 21.10.1974,
s. 7190), fastlægger nærmere aziendaernes status, deres aktiviteter, samt hvilke midler de råder over.
Aziendaerne er offentlige økonomiske foretagender under tilsyn af Ministero della marina mercantile (ministeriet for handelsflåden).
I medfør af lov nr. 961 har de til opgave at forvalte det tekniske lastnings- og losningsudstyr, lagerarealerne samt andre
faste ejendomme og løsøre, som staten ejer, og som anvendes i forbindelse med varebevægelserne. De har ligeledes til opgave
at erhverve, vedligeholde og foretage ændringer og forbedringer af de ejendele, som de forvalter, samt at udøve enhver anden
virksomhed i forbindelse med ovennævnte virksomhed.
Aziendaerne kan tillades at levere andre havnerelaterede kommercielle tjenesteydelser, at sikre driften af udstyr og installationer,
som staten ikke ejer, og at gennemføre de opgaver, som de er blevet pålagt ved lov, i andre havne, som henhører under det
territoriale kompetenceområde for den havn, hvor aziendaerne har sæde.
De økonomiske midler, som aziendaerne råder over til gennemførelse af deres opgaver, omfatter indtægterne fra de ejendomme
og løsøre, som virksomhederne administrerer, herunder, ifølge den italienske regerings bemærkninger, de betalinger, som de
modtager for deres kommercielle aktiviteter, såsom lastning og losning af varer, samt midler fra lån eller fra andre økonomiske
transaktioner.
Alle udgifter forbundet med driften af udstyret afholdes alene af aziendaerne. Udgifterne til installering af nyt udstyr afholdes
derimod normalt af ministeriet for handelsflåden, selv om aziendaerne, såfremt deres budget tillader det, selv kan afholde
disse udgifter.
I 1974 indførtes i alle italienske havne en lastnings- og losningsafgift for varer i medfør af lovdekret nr. 47 af 28. februar
1974 (GURI nr. 68 af 13.3.1974, s. 1749, herefter »lovdekret nr. 47/74«), som efter ændringer blev ophøjet til lov nr. 117
af 16. april 1974 (GURI nr. 115 af 4.5.1974, s. 3123). Denne afgift betales til statskassen. Afgiften finder anvendelse på
varer transporteret ad søvejen samt ad luftvejen.
Afgiftens størrelse, som ikke må overstige 90 ITL pr. ton, fastsættes og ændres for hver havn ved præsidentielt dekret under
hensyntagen til varernes art og gennemsnitsomkostningerne ved forvaltningen af tjenesteydelserne.
Ved lovdekret nr. 47/74 opretholdt lovgiver den bestemmelse, som var indført ved lov nr. 82 af 9. februar 1963 om ændring
af skatter og afgifter forbundet med skibsfart (GURI nr. 52 af 23.2.1963), der allerede foreskriver anvendelse af en afgift
på varer, som blev lastet, losset eller befandt sig i transit i havnene Genoa, Napoli, Livorno, Civitavecchia, Trieste, Savona
og Brindisi (Italien).
Lov nr. 355 af 5. maj 1976 hvorved visse af de fordele, som gælder for havnemyndigheder, udvides til at gælde for aziendaerne
i havnene Ancona, Cagliari, Livorno, la Spezia og Messina (GURI nr. 147 af 5.6.1976, s. 4382, herefter »lov nr. 355/76«),
bestemmer, at varer, som lastes eller losses i disse havne, er underlagt afgiftspligten i henhold til lov nr. 82 af 9. februar
1963 (herefter »havneafgiften«). Loven præciserer, at provenuet fra denne afgift for to tredjedeles vedkommende tildeles aziendaerne
med henblik på gennemførelsen af deres opgaver, og en tredjedel tilkommer staten.
Artikel 1 i det præsidentielle dekret af 12. maj 1977 om fastsættelse af den ved lov nr. 355 af 5. maj 1976 vedtagne afgift
(GURI nr. 270 af 4.10.1977, s. 7175) fastsætter satserne for havneafgiften. Satserne varierer fra 15 ITL til 90 ITL pr. ton
alt efter de omhandlede varer.
Hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Enirisorse gennemførte ved hjælp af egen arbejdskraft og eget materiel lastning og losning af indenlandske og udenlandske
varer i havnen i Cagliari uden at anvende tjenesteydelser fra aziendaen i denne havn. Efter at have modtaget adskillige pålæg
fra Ministero delle Finanze om at betale den ved lov nr. 355/76 fastsatte havneafgift gjorde virksomheden indsigelse mod disse
pålæg, idet den bl.a. påstod, at det præsidentielle dekret af 12. maj 1977 var ulovligt i lyset af fællesskabsretten.
Efter at Tribunale di Cagliari havde forkastet disse påstande, appellerede Enirisorse til Corte d’appello di Cagliari (Italien).
Da denne appel blev forkastet ved dom af 11. marts 1998, iværksatte Enirisorse herefter kassationsanke.
For Corte suprema di cassazione har Enirisorse gjort gældende, at den nationale lovgivning medfører en konkurrencefordrejning,
for så vidt som havneafgiften også forfalder, når den erhvervsdrivende ikke benytter tjenesteydelser, som tilbydes af en azienda,
i det konkrete tilfælde aziendaen i Cagliari havn. Lovgivningen strider således mod traktatens artikel 86 og 90. Den omstændighed,
at aziendaerne modtager en betydelig del af havneafgiften, udgør endvidere statsstøtte i traktatens artikel 92 og 93’s forstand.
Corte suprema di cassazione har i sin forelæggelseskendelse udtalt, at formålet med den pågældende lovgivning ifølge den domstol,
der skal træffe afgørelse om sagens realitet, er at dække myndighedernes omkostninger og udgifter ved præsteringen af offentlige
tjenesteydelser i forbindelse med vareekspeditionen. Ifølge sidstnævnte domstol er det således ikke nødvendigt faktisk at
have benyttet sig af disse tjenesteydelser, som leveres af den offentlige virksomhed, idet brugerne har visse almindelige
fordele af dens aktiviteter.
Den forelæggende ret har sat spørgsmålstegn ved den nationale lovgivnings forenelighed, ikke blot med de fællesskabsbestemmelser,
som Enirisorse har nævnt, men ligeledes med traktatens artikel 12, 13, 30 og 95.
Under disse omstændigheder har Corte suprema di cassazione besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»1)
Foreligger der med overførslen til en offentlig virksomhed – der opererer på markedet for havneaktiviteter med losning og
lastning af varer – af en betydelig del af provenuet fra en afgift (havneafgift af lastning og losning af varer), betalt til
staten af erhvervsdrivende, som ikke har modtaget nogen tjeneste eller ydelse fra nævnte virksomhed, en særlig eller eksklusiv
rettighed eller en foranstaltning, som er i strid med traktatens bestemmelser, herunder navnlig konkurrencereglerne, i den
forstand, hvori udtrykket er anvendt i traktatens artikel 90, stk. 1?
2)
Uafhængigt af det foregående spørgsmål spørges: Foreligger der med overførslen til nævnte offentlige virksomhed af en betydelig
del af afgiftsprovenuet misbrug af dominerende stilling som følge af en national lovgivningsforanstaltning, og er den derfor
i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 86 og 90?
3)
Kan overførslen til en sådan virksomhed af en betydelig del af nævnte afgiftsprovenu defineres som statsstøtte i traktatens
artikel 92’s forstand, og berettiger den, når der ikke et givet meddelelse til Kommissionen, eller når Kommissionen ikke har
truffet beslutning om støttens uforenelighed med fællesmarkedet, jf. artikel 93, at den nationale domstol udøver de beføjelser,
som den er blevet tildelt – i henhold til EF-Domstolens praksis – for at sikre, at en støtte, der er ulovlig og/eller uforenelig,
ikke anvendes?
4)
Er tildelingen til ovennævnte virksomhed, fra først af, af en betydelig del af provenuet fra en statsafgift, opkrævet for
eller i forbindelse med losning eller lastning af varer i havne – uden at opkrævningen modsvares af nogen ydelse eller tjeneste
fra den pågældende virksomheds side – en afgift med tilsvarende virkning som told ved indførsel (der er forbudt ved traktatens
artikel 12 og 13), en intern afgift af varer fra andre medlemsstater, som er højere end de afgifter, der pålægges lignende
indenlandske varer (artikel 95), eller en ved artikel 30 forbudt indførselshindring?
5)
Såfremt den nationale lovgivning er i strid med fællesskabsretten, vedrører de i ovenstående punkter beskrevne synspunkter,
betragtet hver for sig, afgiften i dens helhed eller blot den del, som tildeles Azienda Mezzi Meccanici?«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 23. februar 2001 er sagerne C-34/01 – C-38/01 blevet forenet med henblik på
den skriftlige og mundtlige forhandling samt domsafsigelsen.
Indledende bemærkninger
Med det femte spørgsmål ønsker den forelæggende ret oplyst, hvorvidt afgiftsordningens eventuelle retsstridighed, gennemgået
i lyset af de i de foregående spørgsmål omhandlede retsforskrifter, kun påvirker en del af ordningen, nemlig tildelingen af
to tredjedele af afgiftsprovenuet til aziendaen, eller hele afgiftsordningen, herunder tildelingen og opkrævningen af det
samlede afgiftsbeløb. Da det femte spørgsmål således angår de fire forudgående spørgsmål, skal det ikke besvares særskilt,
men i givet fald i forbindelse med gennemgangen af de andre spørgsmål.
Da den i hovedsagen anfægtede foranstaltning angår statens tildeling af en del af et afgiftsprovenu til en virksomhed, skal
det for det første undersøges, om en sådan foranstaltning er forenelig med traktatens statsstøtteregler, hvorfor det tredje
spørgsmål skal besvares først.
Det tredje spørgsmål
Med det tredje spørgsmål, læst i lyset af det femte spørgsmål, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt at få oplyst, hvorvidt
den foranstaltning, hvorved en medlemsstat tildeler en offentlig virksomhed en væsentlig del af en afgift som den i hovedsagen
omhandlede havneafgift, udgør statsstøtte i traktatens artikel 92’s forstand, og hvorvidt den forelæggende ret, hvis foranstaltningen
ikke er blevet anmeldt til Kommissionen, eller hvis Kommissionen ikke har truffet beslutning om støttens forenelighed med
fællesmarkedet, jf. traktatens artikel 93, kan udøve de beføjelser, som den er blevet tildelt, for at sikre, at en støtte,
der er ulovlig og/eller uforenelig med fællesmarkedet, ikke anvendes. Såfremt den omhandlede foranstaltning udgør en støtte,
som er ulovlig eller uforenelig med fællesmarkedet, spørger den forelæggende ret, om ulovligheden eller uforeneligheden er
begrænset til at gælde den del af afgiften, som tildeles den pågældende offentlige virksomhed, eller om den omfatter opkrævning
hos brugere af den del, der svarer til det således tildelte beløb, eller om den omfatter afgiften i sin helhed.
Enirisorse og Kommissionen har gjort gældende, at tildelingen af en betydelig del af havneafgiften til aziendaen i Cagliari
udgør statsstøtte. Det drejer sig om en foranstaltning, der er truffet til fordel for en virksomhed, og som påvirker samhandelen
inden for Fællesskabet, støtten tildeles ved hjælp af statsmidler, den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen,
idet denne azienda konkurrerer med virksomheder i andre medlemsstater, såsom rederier, som ønsker at udøve selvstændig godshåndtering.
Endvidere er private virksomheder, der arbejder for tredjemænd, ligeledes konkurrenter. Da støtten ikke er blevet anmeldt
til Kommissionen, udgør den ulovlig støtte, som i det foreliggende tilfælde ikke kan retfærdiggøres af undtagelserne i traktatens
artikel 90, stk. 2. Den nationale domstol skal således afvise støtten som værende ulovlig.
Den italienske regering har anført, at den omhandlede foranstaltning efter dens opfattelse ikke påvirker samhandelen mellem
medlemsstater henset til den volumenmæssigt begrænsede handel i de omhandlede havne, navnlig Portovesme på Sardinien, og at
foranstaltningen følgelig ikke udgør statsstøtte i traktatens artikel 92, stk. 1’s forstand. Regeringen har endvidere understreget
havneafgiftens socioøkonomiske formål, som er at garantere de fem berørte havnes overlevelse og funktionsdygtighed. Den har
gjort gældende, at såfremt omkostningerne for håndteringstjenesteydelsen i sin helhed skal pålægges de reelle modtagere af
disse ydelser, vil prisen herfor, henset til de store faste udgifter og den begrænsede havnetrafik i disse havne, blive for
høj for disse virksomheder. Selv om afgiften skulle blive anset for statsstøtte, har den italienske regering gjort gældende,
at den bør anses for forenelig med fællesmarkedet i henhold til traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), idet det drejer sig
om en støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner i denne bestemmelses forstand.
Med henblik på at besvare det stillede spørgsmål skal det undersøges, hvorvidt de forskellige betingelser vedrørende statsstøttebegrebet
i traktatens artikel 92, stk. 1, er opfyldt.
For det første skal det dreje sig om et statsligt indgreb eller et indgreb med statsmidler. For så vidt angår havneafgiften
er denne betingelse opfyldt, idet de beløb, som tildeles aziendaerne, udgør en betydelig del af denne afgift, som stammer
fra statsbudgettet og således udgør statsmidler.
For det andet skal det statslige indgreb være egnet til at påvirke samhandelen mellem medlemsstater.
Det bemærkes, at der ikke findes en grænseværdi eller en procentsats, hvorunder samhandelen mellem medlemsstater ikke vil
blive påvirket. Den omstændighed, at en støtte er forholdsvis ubetydelig, eller at den støttemodtagende virksomhed er af beskeden
størrelse, udelukker således ikke på forhånd, at samhandelen mellem medlemsstaterne kan være påvirket (jf. dom af 24.7.2003,
sag C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 81). Muligheden
for at påvirke samhandelen forekommer så meget desto mere sandsynlig i hovedsagerne som havneafgiften tildeles en virksomhed,
der er etableret i en havn, og betales af rederier ved lastning og losning af varer, uanset deres herkomst.
For det tredje skal støtten kunne anses for en fordel, der er tildelt den begunstigede virksomhed, og denne fordel skal for
det fjerde fordreje eller true med at fordreje konkurrencen.
Det skal herved bemærkes, at foranstaltninger, som – uanset hvilken form de end måtte have – direkte eller indirekte favoriserer
visse virksomheder, eller som skal anses for en økonomisk fordel, som den begunstigede virksomhed ikke ville have opnået under
sædvanlige markedsvilkår, anses for at være støtte (Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg-dommen, præmis 84).
For så vidt som en foranstaltning eller et statsligt indgreb derimod kan anses for en kompensation, der udgør modydelsen for
leverede ydelser fra de begunstigede virksomheder til opfyldelse af deres forpligtelser til offentlig tjeneste, således at
disse virksomheder i realiteten ikke nyder en økonomisk fordel, og indgrebet således ikke har til virkning at stille dem i
en konkurrencemæssig mere fordelagtig position i forhold til konkurrerende virksomheder, er et sådant indgreb ikke omfattet
af traktatens artikel 92, stk. 1. For at en sådan kompensation i et konkret tilfælde kan falde uden for statsstøttedefinitionen,
skal en række betingelser imidlertid være opfyldt (Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg-dommen, præmis 87 og 88).
For det første skal den virksomhed, som modtager støtten, faktisk være pålagt at opfylde forpligtelser til offentlig tjeneste,
og disse forpligtelser skal være klart defineret (Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg-dommen, præmis 89).
Domstolen har i denne sammenhæng allerede fastslået, at det ikke følger af dens retspraksis, at driften af enhver trafikhavn
vedrører udførelsen af en tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse (jf. dom af 17.7.1997, sag C-242/95, GT-Link, Sml.
I, s. 4449, præmis 52). En sådan aktivitet indebærer således ikke automatisk gennemførelsen af opgaver forbundet med offentlig
tjeneste.
Det skal imidlertid fastslås, at det ikke fremgår af de sagsakter, som den forelæggende ret har fremsendt til Domstolen, at
aziendaerne er blevet pålagt en opgave forbundet med en offentlig tjeneste eller, a fortiori, at denne opgave er klart defineret.
For det andet skal de kriterier, der er grundlaget for beregningen af kompensationen, være fastlagt på forhånd på en objektiv
og gennemsigtig måde for at undgå, at kompensationen indebærer en økonomisk fordel, der kan begunstige den pågældende virksomhed
i forhold til de konkurrerende virksomheder (Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg-dommen, præmis 90).
Den italienske regering har i denne henseende bemærket, at tildelingen af en betydelig del af havneafgiften til aziendaerne,
som føjer sig til de rater, som aziendaerne anvender, er nødvendig for at holde disse rater på et overkommeligt niveau for
de virksomheder, som modtager tjenesteydelser. Endvidere tillader en sådan tildeling, at de berørte havne forbliver funktionsdygtige.
Disse forhold er imidlertid ikke tilstrækkelige til at opfylde ovennævnte betingelse. Navnlig fremgår det ikke, hvori den
påståede offentlige tjeneste præcist består, og hverken, om det udelukkende er lastning og losning i de omhandlede havne,
der er tale om, eller om ydelser, såsom sikkerhed i forbindelse med læggen til ved kaj, også er omfattet. Desuden indeholder
den italienske regerings bemærkninger heller ikke en præcisering af omkostningerne for tjenesteydelserne eller en opgørelse
af den angiveligt nødvendige kompensation.
Det fremgår derimod af forelæggelseskendelsen i sag C-34/01 samt af de indlæg, som Enirisorse og Kommissionen har indgivet
til Domstolen, at den del af afgiftsprovenuet, som tildeles aziendaerne, ikke afspejler de udgifter, som disse virksomheder
reelt har haft ved leveringen af deres lastnings- og losningsydelse, idet beløbet afhænger af den varemængde, som er blevet
transporteret af det samlede antal brugere og beskyttet i de omhandlede havne. Det tildelte beløb afhænger således af graden
af aktivitet i den eller de omhandlede havne.
Et sådant system opfylder imidlertid ikke betingelsen om, at kompensationen ikke må overstige, hvad der er nødvendigt for
helt eller delvis at dække de udgifter, der er afholdt ved opfyldelsen af forpligtelserne til offentlig tjeneste, idet der
skal tages hensyn til de hermed forbundne indtægter og til en rimelig fortjeneste ved opfyldelsen af forpligtelserne (jf.
Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg-dommen, præmis 92).
Det følger af ovenstående, at såfremt en foranstaltning vedrørende en medlemsstats tildeling af en betydelig del af en afgift,
såsom havneafgiften, til en offentlig virksomhed ikke er knyttet til en opgave forbundet med en offentlig tjeneste, der er
klart defineret, og/eller hvis de andre betingelser, såsom dem, der er præciseret i dommen i sagen Altmark Trans og Regierungspräsidium
Magdeburg, og som er nævnt i denne doms præmis 32 og 35, vedrørende statslig indgriben, ikke er blevet respekteret, bør en
sådan foranstaltning kvalificeres som statsstøtte i traktatens artikel 92, stk. 1’s forstand, i det omfang den påvirker samhandelen
mellem medlemsstater.
Den forelæggende ret spørger endvidere om, hvorvidt i et sådant tilfælde alene tildelingen af en del af havneafgiften til
den omhandlede virksomhed skal tilsidesættes, eller hvorvidt hele afgiftsordningen, herunder opkrævningen hos brugere af den
del, der svarer til det således tildelte beløb, skal erklæres uforenelig med betingelserne i traktatens artikel 92.
Ifølge Domstolens faste praksis følger det af, at traktatens artikel 93, stk. 3, sidste punktum, har direkte virkning, at
den umiddelbare anvendelighed af forbuddet mod at gennemføre støtten, som fremgår af denne bestemmelse, gælder for enhver
støtte, som er blevet iværksat uden at være blevet anmeldt (dom af 21.11.1991, sag C-354/90, Fédération nationale du commerce
extérieur des produits alimentaires og Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon, Sml. I, s. 5505, præmis
11). Det påhviler de nationale domstole at beskytte de retsundergivnes rettigheder i tilfælde af, at de nationale myndigheder
tilsidesætter forbuddet mod at gennemføre støtten, ved at drage samtlige konsekvenser heraf i overensstemmelse med deres nationale
retssystem hvad angår såvel gyldigheden af de retsakter, som gennemfører de omtvistede støtteforanstaltninger, som tilbagesøgningen
af den tildelte økonomiske støtte (jf. navnlig dom af 16.12.1992, sag C-17/91, Lornoy m.fl., Sml. I, s. 6523, præmis 30).
For så vidt angår statsstøttebegrebet har Domstolen fastslået, at dette ikke kun omfatter visse skattelignende afgifter, afhængig
af, hvorledes afgiftsprovenuet anvendes (jf. navnlig Lornoy m.fl.-dommen, præmis 28), men også selve opkrævningen af et bidrag
til en skattelignende afgift (jf. dom af 27.10.1993, sag C-72/92, Scharbatke, Sml. I, s. 5509, præmis 20).
Det fremgår ligeledes af Domstolens nyere praksis, at når statsstøttens finansieringsmåde, bl.a. i form af obligatoriske bidrag,
udgør en integrerende del af støtten, skal Kommissionen ved undersøgelsen af denne støtte nødvendigvis tage finansieringsmåden
i betragtning (jf. dom af 21.10.2003, forenede sager C-261/01 og C-262/01, Van Calster m.fl., endnu ikke trykt i Samling af
Afgørelser, præmis 49).
Det følger heraf, at ikke blot tildelingen af en del af havneafgiften til den omhandlede virksomhed, men ligeledes opkrævningen
hos brugere af den del, der svarer til det således tildelte beløb, kan udgøre statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet,
samt at det, når denne støtte ikke er blevet anmeldt, påhviler den forelæggende ret at træffe alle de nødvendige foranstaltninger
i overensstemmelse med sin nationale ret for at hindre såvel tildelingen af en del af afgiften til de begunstigede virksomheder
som opkrævningen af denne.
Derimod påvirker den eventuelt ulovlige karakter af opkrævningen og tildelingen af en del af afgiften, nemlig den del som
tildeles aziendaen, ikke den resterende del af afgiften, som betales til statskassen.
Det tredje spørgsmål, læst i sammenhæng med det femte spørgsmål, skal derfor besvares således:
–
En foranstaltning, hvorved en medlemsstat tildeler en offentlig virksomhed en betydelig del af en afgift, såsom den i hovedsagen
omhandlede havneafgift, skal kvalificeres som statsstøtte i traktatens artikel 92, stk. 1’s forstand, i det omfang den påvirker
samhandelen mellem medlemsstaterne, når:
–
tildelingen af afgiften ikke er knyttet til en klart defineret opgave forbundet med offentlig tjeneste, og/eller
–
beregningen af den angiveligt nødvendige kompensation for udøvelsen af denne opgave ikke foretages på et grundlag, der er
fastlagt på forhånd, på en objektiv og gennemsigtig måde for at undgå, at kompensationen indebærer en økonomisk fordel, der
kan begunstige den pågældende offentlige virksomhed i forhold til de konkurrerende virksomheder.
–
Ikke blot tildelingen af en del af afgiften til den offentlige virksomhed, men ligeledes opkrævningen hos brugere af den del,
der svarer til det således tildelte beløb, kan udgøre statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Såfremt en sådan
statsstøtte ikke er blevet anmeldt, påhviler det den forelæggende ret at træffe alle de nødvendige foranstaltninger i overensstemmelse
med sin nationale ret for at hindre såvel tildelingen af en del af afgiften til de begunstigede virksomheder som opkrævningen
af denne.
–
Den eventuelle ulovlige karakter af opkrævningen og tildelingen af afgiften vedrører kun den del af afgiftsprovenuet, som
tildeles den pågældende offentlige virksomhed, og berører ikke denne afgift i sin helhed.
Det første og det andet spørgsmål
Med det første og det andet spørgsmål, som behandles samlet, ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, hvorvidt
statens tildeling til en offentlig virksomhed af en betydelig del af en afgift, såsom den i hovedsagen omhandlede havneafgift,
udgør en foranstaltning i traktatens artikel 90, stk. 1’s forstand, som kan udgøre et misbrug af dominerende stilling i strid
med traktatens artikel 86, og som ikke kan drage fordel af undtagelsen i traktatens artikel 90, stk. 2.
Den forelæggende ret rejser således spørgsmål om, hvorvidt en afgiftsordning som den i hovedsagen omhandlede er forenelig
ikke blot med konkurrencereglerne vedrørende statsstøtte, som er genstand for det ovenfor undersøgte tredje spørgsmål, men
også med reglerne for virksomheder i traktatens artikel 86 og 90.
Såfremt den omstændighed, at statens tildeling af en betydelig del af en afgift til en offentlig virksomhed udgør statsstøtte,
ikke udelukker, at denne tildeling ligeledes kan give anledning til denne virksomheds misbrug af en dominerende stilling i
strid med traktatens artikel 86 og 90, må det fastslås, at det eneste klagepunkt, som er blevet fremført i hovedsagen, angår
de indvirkninger på konkurrencen, som følger af statens opkrævning og tildeling af havneafgiften.
Der er ikke blevet henvist til nogen anden indvirkning på konkurrencen, og navnlig er det ikke blevet påstået, at den offentlige
virksomheds adfærd har påvirket konkurrencen.
Under disse omstændigheder skal det første og det andet spørgsmål vedrørende anvendelsen af konkurrencereglerne i traktatens
artikel 86 og 90 ikke besvares.
Det fjerde spørgsmål
Med det fjerde spørgsmål, læst i sammenhæng med det femte spørgsmål, spørger den forelæggende ret nærmere bestemt, om en foranstaltning,
hvorved en medlemsstat foreskriver opkrævning af en afgift, som den i hovedsagen omhandlede havneafgift, og tildeling til
en offentlig virksomhed af en betydelig del af provenuet fra denne afgift, uden at det således tildelte beløb modsvares af
en af virksomheden reelt leveret tjenesteydelse, udgør en afgift med tilsvarende virkning som told ved indførsel og udførsel,
i strid med traktatens artikel 12, eller en diskriminerende intern afgift, i strid med traktatens artikel 95, eller en ved
traktatens artikel 30 forbudt indførselshindring, samt hvorvidt en eventuel overtrædelse af fællesskabsretten berører nævnte
afgift i sin helhed.
Den forelæggende ret er af den opfattelse, at modtagelsen af en betydelig del af havneafgiften, uden at det således modtagne
beløb modsvarer en af den begunstigede offentlige virksomhed reelt leveret modydelse, kan udgøre en indførselshindring i strid
med traktatens artikel 30.
Den forelæggende ret har præciseret, at den ikke er uvidende om, at traktatens artikel 30 ikke finder anvendelse på skattelignende
afgifter, for så vidt som andre bestemmelser i traktaten finder anvendelse, nemlig bestemmelserne i artikel 12 om afgifter
med tilsvarende virkning som told eller bestemmelserne i artikel 95 vedrørende interne afgifter. Retten har imidlertid understreget,
at Domstolens domme på området vedrører tilfælde, hvor de pågældende skattelignende afgifter i det mindste i praksis indebærer
forskelsbehandling mellem indenlandske produkter og importerede produkter, hvilket ikke er tilfældet i hovedsagen. Den forelæggende
ret spørger, om traktatens artikel 30 kan finde anvendelse under disse omstændigheder.
Det bemærkes, at i overensstemmelse med domstolens faste praksis omfatter anvendelsesområdet for traktatens artikel 30 ikke
anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser vedrørende afgifter med tilsvarende virkning som told (EF-traktatens artikel
12 og 16 (ophævet ved Amsterdam-traktaten)), eller anvendelsesområdet for traktatens bestemmelser vedrørende diskriminerende
interne afgifter (traktatens artikel 95) (jf. i denne retning navnlig dom af 22.3.1977, sag 74/76, Iannelli & Volpi, Sml.
s. 557, præmis 9, og af 11.3.1992, forenede sager C-78/90 – C-83/90, Compagnie commerciale de l’Ouest m.fl., Sml. I, s. 1847,
præmis 20, og dommen i sagen Lornoy m.fl., præmis 14).
Domstolen har i ovennævnte domme i sagen Compagnie commerciale de l’Ouest m.fl. og i sagen Lornoy m.fl. fastslået, at det
først skal undersøges, om foranstaltninger som dem, der var beskrevet i de sager, der lå til grund for disse domme, henhører
under anvendelsesområdet for traktatens artikel 12 eller artikel 95, og kun såfremt spørgsmålet besvares benægtende, skal
det herefter undersøges, om foranstaltningen falder ind under traktatens artikel 30’s anvendelsesområde (jf. dommen i sagen
Compagnie commerciale de l’Ouest m.fl., præmis 21, og dommen i sagen Lornoy m.fl., præmis 15).
Det er dog ikke fornødent at foretage en sondring mellem den foreliggende sag og de sager, som Domstolen tidligere har undersøgt.
Hvis det fremgår, at havneafgiften henhører under anvendelsesområdet for traktatens artikel 12 eller 95, er det bestemmelserne
i den ene eller den anden af disse artikler, der finder anvendelse, og ikke bestemmelserne i traktatens artikel 30. Den omstændighed,
at afgiften eventuelt ikke udgør en hindring, der er forbudt ved artikel 12 eller 95, medfører i modsætning til den forelæggende
rets antagelse ikke, at den nævnte afgift automatisk er omfattet af bestemmelserne i artikel 30.
Det skal endvidere bemærkes, at ifølge fast retspraksis kan bestemmelserne vedrørende afgifter med tilsvarende virkning som
told og bestemmelserne vedrørende diskriminerende interne afgifter ikke anvendes kumulativt, hvorfor en og samme afgift ikke
samtidig kan henhøre under de to grupper, således som traktaten er opbygget (jf. navnlig dom af 23.4.2002, sag C-234/99, Nygård,
Sml. I, s. 3657, præmis 17 og den deri nævnte retspraksis, og dom af 19.9.2002, sag C-101/00, Tulliasiamies og Siilin, Sml.
I, s. 7487, præmis 115).
I det foreliggende tilfælde opkræves havneafgiften ikke i forbindelse med eller på grund af import og er ikke udelukkende
bestemt til at betale aktiviteter, der er til fordel for indenlandske produkter, og afgiften falder således ikke ind under
bestemmelserne i traktatens artikel 12 (jf. dommen i sagen Lornoy m.fl., præmis 17 og 18). For så vidt som havneafgiften anvendes
på alle varer, som lastes eller losses i den omhandlede havn, kan den derimod udgøre en intern afgift i traktatens artikel
95’s forstand. For så vidt som afgiften, således som det fremgår af forelæggelseskendelsen, ikke indebærer nogen forskelsbehandling
af importerede produkter, følger det heraf, at afgiften, herunder dens opkrævning og tildeling, ikke er i strid med bestemmelserne
i traktatens artikel 95.
Domstolens dom af 15. december 1993 (forenede sager C-277/91, C-318/91 og C-319/91, Ligur Carni m.fl., Sml. I, s. 6621), som
er blevet nævnt af den forelæggende ret, modsiger ikke ovenstående ræsonnement, idet Domstolen i den sag, som gav anledning
til denne dom, ikke blev spurgt om, hvorvidt en eventuel hindring var omfattet af anvendelsesområdet for traktatens artikel
12 eller 95 eller traktatens artikel 30, og det var ikke nødvendigt for Domstolen at undersøge dette spørgsmål. Det omstridte
spørgsmål i sagen vedrørte et forbud mod, at en importør af fersk kød på en kommunes område selv varetog transport og levering
af varerne, medmindre vedkommende til en lokal virksomhed, som er indehaver af en eneret, som den er blevet indrømmet med
hensyn til håndtering i det kommunale slagteri, transport samt levering af de pågældende varer, betalte et beløb svarende
til vederlaget for de tjenesteydelser, som virksomheden præsterede (jf. dommen i sagen Ligur Carni m.fl., præmis 33). De anfægtede
beløb blev således direkte betalt til en virksomhed og udgjorde i modsætning til de i hovedsagen omhandlede beløb ikke en
afgift betalt til staten.
I lyset af disse betragtninger skal det fjerde spørgsmål besvares med, at en afgift som den i hovedsagen omhandlede havneafgift
udgør en intern afgift i traktatens artikel 95’s forstand, som ikke henhører under bestemmelserne i traktatens artikel 12
og 30. Når der ikke foreligger nogen forskelsbehandling af produkter fra andre medlemsstater, udgør den foranstaltning, hvorved
en medlemsstat foreskriver opkrævning af en sådan afgift og tildeling af en betydelig del af provenuet fra denne afgift til
en offentlig virksomhed, uden at det således tildelte beløb modsvares af en af virksomheden reelt præsteret tjenesteydelse,
ikke en tilsidesættelse af bestemmelserne i nævnte artikel 95.
Det er følgelig ikke nødvendigt i forbindelse med det fjerde spørgsmål at besvare det femte spørgsmål.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Den Italienske Republik og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke
erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret,
tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende de spørgsmål, der er forelagt af Corte Suprema di cassazione ved kendelse af 12. juli 2000, for ret:
1)
En foranstaltning, hvorved en medlemsstat tildeler en offentlig virksomhed en betydelig del af en afgift, såsom den i hovedsagen
omhandlede havneafgift, skal kvalificeres som statsstøtte i EF-traktatens artikel 92, stk. 1’s forstand (efter ændring nu
artikel 87, stk. 1, EF), i det omfang den påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne, når:
–
tildelingen af afgiften ikke er knyttet til en klart defineret opgave forbundet med offentlig tjeneste, og/eller
–
beregningen af den angiveligt nødvendige kompensation for udøvelsen af denne opgave ikke foretages på et grundlag, der er
fastlagt på forhånd, på en objektiv og gennemsigtig måde for at undgå, at kompensationen indebærer en økonomisk fordel, der
kan begunstige den pågældende offentlige virksomhed i forhold til de konkurrerende virksomheder.
Ikke blot tildelingen af en del af afgiften til den offentlige virksomhed, men ligeledes opkrævningen hos brugere af den del,
der svarer til det således tildelte beløb, kan udgøre statsstøtte, der er uforenelig med fællesmarkedet. Såfremt en sådan
statsstøtte ikke er blevet anmeldt, påhviler det den forelæggende ret at træffe alle de nødvendige foranstaltninger i overensstemmelse
med sin nationale ret for at hindre såvel tildelingen af en del af afgiften til de begunstigede virksomheder som opkrævningen
af denne.
Den eventuelle ulovlige karakter af opkrævningen og tildelingen af afgiften vedrører kun den del af afgiftsprovenuet, som
tildeles den pågældende offentlige virksomhed og berører ikke denne afgift i sin helhed.
2)
En afgift som den i hovedsagen omhandlede havneafgift udgør en intern afgift i EF-traktatens artikel 95’s forstand (efter
ændring nu artikel 90 EF), som ikke henhører under bestemmelserne i EF-traktatens artikel 12 og 30 (efter ændring nu artikel
25 EF og 28 EF). Når der ikke foreligger nogen forskelsbehandling af produkter fra andre medlemsstater, udgør den foranstaltning,
hvorved en medlemsstat foreskriver opkrævning af en sådan afgift og tildeling af en betydelig del af provenuet fra denne afgift
til en offentlig virksomhed, uden at det således tildelte beløb modsvares af en af virksomheden reelt præsteret tjenesteydelse,
ikke en tilsidesættelse af bestemmelserne i nævnte artikel 95.
Jann
Timmermans
Rosas
Edward
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 27. november 2003.
R. Grass
V. Skouris
Justitssekretær
Præsident
–
Processprog: italiensk.