CELEX: 61991CJ0267
Prašymai priimti prejudicinį sprendimą: Tribunal de grande instance de Strasbourg
Prancūzija

Dviem
1991 m. birželio 27 d. Sprendimais, kuriuos Teisingumo
Teismas gavo 1991 m. spalio 16 d.,
tribunal de grande instance de Strasbourg
pagal EEB sutarties 177 straipsnį pateikė du prejudicinius
klausimus dėl su konkurencija ir laisvu judėjimu Bendrijoje susijusių
šios sutarties taisyklių išaiškinimo.
Šie
klausimai buvo iškelti nagrinėjant baudžiamąsias bylas, pradėtas prieš
B. Keck ir D. Mithouard, kurie buvo patraukti baudžiamojon
atsakomybėn, nes pažeidė 1963 m. liepos 2 d. Prancūzijos
įstatymo Nr. 63-628, iš dalies pakeisto 1986 m. gruodžio
1 d. Nutarimo Nr. 86-1243 32 straipsniu,
1 straipsnio nuostatas, perparduodami nepakeistus gaminius mažesne
nei jų faktinė pirkimo kaina.
B. Keck
ir D. Mithouard gindamiesi tvirtino, kad bendras draudimas
perparduoti nuostolingai, kuris nustatytas minėtose nuostatose, yra
nesuderinamas su Sutarties 30 straipsnio nuostatomis bei laisvo
asmenų, paslaugų bei kapitalo judėjimo ir laisvos konkurencijos
Bendrijoje principais.
Manydamas, kad jam būtinas kai kurių Bendrijos teisės nuostatų išaiškinimas,
tribunal de grande instance de Strasbourg
sustabdė abiejų bylų nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar
1986 m. gruodžio 1 d. Nutarimo Nr. 86-1243
32 straipsnyje įtvirtintas perpardavimo nuostolingai Prancūzijoje
draudimas yra suderinamas su laisvo asmenų, paslaugų bei kapitalo
judėjimo, įsisteigimo laisvės, laisvos konkurencijos bendrojoje rinkoje
bei nediskriminavimo dėl pilietybės principais, įtvirtintais
1957 m. kovo 25 d. EEB steigimo sutartyje, ypač jos 3 ir
7 straipsniuose, nes Prancūzijos teisės aktai gali iškreipti
konkurenciją:
a)     pirma,
dėl to, kad baudžiama tik už perpardavimą nuostolingai ir šis draudimas
nėra taikomas gamintojui, kuriam rinkoje leidžiama laisvai parduoti
gaminį, kurį jis gamina, perdirba arba pagerina, nors ir labai nežymiai,
už mažesnę nei savikaina kainą;
b)     antra,
dėl to, kad jie iškreipia konkurencinę kainą, ypač pasienio zonose tarp
įvairių ūkio subjektų dėl jų pilietybės arba įsisteigimo vietos?“
Išsamesnį
pagrindinių bylų faktinių aplinkybių išdėstymą, informaciją apie
proceso eigą ir Teisingumo Teismui pateiktas rašytines pastabas galima
rasti teismo posėdžio pranešime. Šie bylos medžiagos elementai toliau
perteikiami tik tiek, kiek būtina Teisingumo Teismo motyvams pateikti.
Visų
pirma reikia pastebėti, kad Sutarties nuostatos dėl laisvo asmenų,
paslaugų ir kapitalo judėjimo Bendrijoje neturi nieko bendra su bendru
draudimu perparduoti nuostolingai, kuris yra susijęs su prekių prekyba,
ir todėl jos nėra susijusios su pagrindinės bylos dalyku.
Toliau,
kalbant apie Sutarties 7 straipsnyje nustatytą nediskriminavimo
principą, iš sprendimų dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą galima
spręsti, kad nacionalinis teismas abejoja dėl draudimo perparduoti
nuostolingai atitikties šiai nuostatai, nes įmonės, kurioms ji taikoma,
gali atsidurti nepalankioje padėtyje, palyginti su jų konkurentėmis,
veikiančiomis valstybėse narėse, kuriose perparduoti nuostolingai yra
leidžiama.
Šiuo
atžvilgiu reikia pažymėti, kad faktas, jog įmonėms, prekiaujančioms
skirtingose valstybėse narėse, taikomi skirtingi teisės aktai, kurių
vieni draudžia, o kiti leidžia perparduoti nuostolingai, nėra
diskriminacija Sutarties 7 straipsnio prasme, nes pagrindinėje
byloje aptariami nacionalinės teisės aktai taikomi bet kokiai prekybos
veiklai, vykdomai nacionalinėje teritorijoje, nesvarbu, kokia yra ją
vykdančių asmenų pilietybė (žr. 1988 m. liepos 14 d. Sprendimą
Lambert
, 308/86, Rink. p. 4369).
Galiausiai
iš prejudicinio klausimo matyti, kad prašymą priimti prejudicinį
klausimą pateikęs teismas prašo paaiškinti galimą aptariamų teisės aktų
antikonkurencinį poveikį, remdamasis Sutarties 3 straipsnyje
išdėstytais Bendrijos pagrindais, tačiau nenurodydamas specialių
Sutarties taisyklių, kurios juos įgyvendina konkurencijos srityje.
Šiomis
aplinkybėmis, atsižvelgiant į pateiktus argumentus bei Teisingumo
Teisme vykusius ginčus ir siekiant naudingai atsakyti į klausimą prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui, reikia išnagrinėti
draudimą perparduoti nuostolingai atsižvelgiant į laisvą prekių
judėjimą.
Pagal
Sutarties 30 straipsnį valstybių narių tarpusavio prekyboje
draudžiami kiekybiniai importo apribojimai ir visos lygiaverčio poveikio
priemonės. Remiantis nusistovėjusia teismo praktika, kiekybiniam
apribojimui lygiaverčio poveikio priemonė yra bet kokia priemonė,
galinti tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai sudaryti
kliūtis Bendrijos vidaus prekybai.
Reikia
konstatuoti, kad nacionalinės teisės aktais, kuriais paprastai
draudžiama perparduoti nuostolingai, nesiekiama reglamentuoti prekybos
prekėmis tarp valstybių narių.
Tiesa,
tokie teisės aktai gali apriboti pardavimų apimtį, vadinasi, ir gaminių
iš kitų valstybių narių pardavimų apimtį, nes jie  atima iš ūkio
subjektų galimybę naudotis vienu iš pardavimo skatinimo būdų. Tačiau
iškyla klausimas, ar to pakanka, kad aptariamus teisės aktus būtų galima
laikyti kiekybiniam importo apribojimui lygiaverčio poveikio priemone.
Atsižvelgdamas
į tai, kad ūkio subjektai vis dažniau remiasi Sutarties
30 straipsniu ginčydami bet kokius teisės aktus, kurie riboja jų
prekybos laisvę, net jeigu netaikomi gaminiams iš kitų valstybių narių,
Teisingumo Teismas mano, kad būtina iš naujo išnagrinėti ir patikslinti
savo praktiką šioje srityje.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad remiantis teismo praktika
Cassis de Dijon
byloje (1979 m. vasario 20 d. Sprendimas
Rewe-Zentral
,
120/78, Rink. p. 649), 30 straipsnio draudžiamas lygiaverčio
poveikio priemones sudaro kliūtys laisvam prekių judėjimui, kylančios,
nesant suderintų teisės aktų, dėl kitose valstybėse narėse teisėtai
pagamintoms ir parduodamoms prekėms taikomų taisyklių dėl sąlygų, kurias
turi atitikti šios prekės (pavyzdžiui, dėl jų pavadinimo, formos,
dydžio, svorio, sudėties, pristatymo, ženklinimo, pakuotės), netgi jeigu
šios taisyklės vienodai taikomos visiems gaminiams, nebent jų taikymą
galima pateisinti bendruoju interesu, kuris yra svarbesnis už laisvo
prekių judėjimo reikalavimus.
Tačiau
reikia pabrėžti, kad, priešingai nei buvo nuspręsta iki šiol,
nacionalinių nuostatų, ribojančių ar draudžiančių kai kuriuos prekybos
būdus, taikymas gaminiams iš kitų valstybių narių nesudaro kliūčių
Bendrijos vidaus prekybai tiesiogiai ar netiesiogiai, iš tikrųjų ar
potencialiai teismo praktikos
Dassonville
byloje (1974 m.
liepos 11 d. Sprendimas, 8/74, Rink. p. 837) prasme, jeigu
šios nuostatos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams,
vykdantiems savo veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir jos teisiškai ir
faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais
iš kitų valstybių narių.
Jei
šios sąlygos yra įvykdytos, tokių teisės aktų taikymas gaminiams iš
kitos valstybės narės, atitinkantiems šios valstybės priimtas taisykles,
nesudaro kliūčių jiems patekti į rinką ar to patekimo neapsunkina
labiau nei nacionaliniams gaminiams. Todėl šie teisės aktai nepatenka į
Sutarties 30 straipsnio taikymo sritį.
Taigi
nacionaliniam teismui reikia atsakyti taip: EEB sutarties
30 straipsnis turi būti aiškinamas kaip netaikytinas valstybės
narės teisės aktams, nustatantiems bendrą draudimą perparduoti
nuostolingai.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Prancūzijos
bei Graikijos vyriausybių ir Europos Bendrijų Komisijos, kurios pateikė
Teismui savo pastabas, išlaidos nėra atlygintinos. Kadangi šis procesas
pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų nacionalinio teismo
nagrinėjamose bylose, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į klausimus, kuriuos jam dviem 1991 m. birželio 27 d. Sprendimais pateikė
tribunal de grande instance de Strasbourg
, konstatuoja:
EEB sutarties
30 straipsnis turi būti aiškinamas kaip netaikytinas valstybės
narės teisės aktams, nustatantiems bendrą draudimą perparduoti
nuostolingai.
Due
Mancini      Moitinho de Almeida
Díez de Velasco
Edward      Kakouris
Joliet
Schockweiler      Rodríguez Iglesias
Grévisse
Zuleeg      Kapteyn
Murray
Paskelbta 1993 m. lapkričio 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
J.‑G. Giraud

O. Due
*
Proceso kalba: prancūzų.