CELEX: 62003CJ0295
Muutoksenhaku
Banaanit
Tuonti kolmansista maista
Asetus (EY) N:o 2362/98
Tuontitodistukset AKT-valtioista peräisin oleville banaaneille
Asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d alakohdan mukaiset toimenpiteet
Sopimussuhteen ulkopuolinen yhteisön vastuu

1       Alessandrini Srl, Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc, Arpigi SpA, Bestfruit Srl, Co‑Frutta SpA, Co‑Frutta Soc. coop.arl,
Dal Bello Sife Srl, Frigofrutta Srl, Garletti Snc ja London Fruit Ltd vaativat muutoksenhaullaan yhteisöjen tuomioistuinta
kumoamaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T‑93/00 ja T‑46/01, Alessandrini ym. vastaan komissio,
10.4.2003 antaman tuomion (Kok. 2003, s. II‑1635; jäljempänä valituksenalainen tuomio), jolla se hylkäsi niiden kanteen, jossa
vaadittiin yhtäältä 26.1.2000 päivätyn Euroopan yhteisöjen komission kirjeen nro 02418 kumoamista ja tästä kirjeestä aiheutuneen
vahingon korvaamista (asia T‑93/00) ja toisaalta 8.12.2000 päivätyn komission kirjeen AGR 030905 kumoamista sekä tästä kirjeestä
valittajille aiheutuneen vahingon korvaamista (asia T‑46/01).

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus (ETY) N:o
404/93
2       Banaanialan yhteisestä markkinajärjestelystä 13 päivänä helmikuuta 1993 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 404/93 (EYVL
L 47, s. 1) IV osaston säännöksillä on 1.7.1993 lähtien korvattu eri kansalliset järjestelmät kolmansien maiden kanssa käytävän
kaupan yhteisellä järjestelmällä. Banaanit jaotellaan asetuksessa ”yhteisön banaaneihin”, jotka on korjattu yhteisön alueelta,
”kolmansien maiden banaaneihin”, jotka ovat peräisin muista kolmansista valtioista kuin Afrikan, Karibian ja Tyynenmeren valtioista
(AKT), ”perinteisiin AKT‑banaaneihin” ja ”muihin kuin perinteisiin AKT‑banaaneihin”. Perinteisten AKT‑banaanien ja muiden
kuin perinteisten AKT‑banaanien (jäljempänä AKT‑banaanit) määrät vastasivat AKT‑valtioiden viemiä banaanimääriä, jotka ensin
mainittujen osalta eivät ylittäneet ja viimeksi mainittujen osalta ylittivät kunkin näistä valtioista perinteisesti viemät,
mainitun asetuksen liitteessä vahvistetut määrät.
3       Asetuksen N:o 404/93 17 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan banaanien tuontiin yhteisöön vaaditaan tuontitodistus. Jäsenvaltiot
myöntävät kyseisen tuontitodistuksen hakemuksesta jokaiselle asianomaiselle hakijalle riippumatta siitä, mihin tämä on sijoittautunut
yhteisössä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 18 ja 19 artiklan täytäntöönpanemiseksi annettujen erityissäännösten soveltamista.
4       Kyseisen asetuksen 18 artiklan 1 kohdassa säädettiin 2 miljoonan tonnin (nettopaino) vuosittaisen tariffikiintiön käyttöönottamisesta
kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin
tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 100 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonti tapahtui tullitta.
Saman artiklan 2 kohdassa säädettiin, että kyseisen kiintiön ulkopuolisesta tuonnista oli muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien
osalta perittävä 750 ecua tonnilta ja kolmansien maiden banaanien osalta 850 ecua tonnilta.
5       Kyseisen asetuksen 19 artiklan 1 kohdassa vahvistettiin tariffikiintiön jakautuminen niin, että 66,5 prosenttia siitä avattiin
sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan kolmansien maiden banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT‑banaaneja
(A‑luokka), 30 prosenttia sellaisten toimijoiden luokalle, jotka ovat pitäneet kaupan yhteisön banaaneja ja/tai perinteisiä
AKT‑banaaneja (B‑luokka), ja 3,5 prosenttia sellaisten yhteisöön sijoittautuneiden toimijoiden luokalle, jotka ovat alkaneet
pitää kaupan vuodesta 1992 alkaen muita kuin yhteisön banaaneja ja/tai muita kuin perinteisiä AKT‑banaaneja (C‑luokka).
6       Asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 2 kohdan ensimmäisessä virkkeessä säädetään seuraavaa:
”Kukin toimija saa kullekin – – toimijoiden luokalle [A ja B] erillisten laskutoimitusten mukaisesti tuontitodistukset keskimääräisen
banaanien määrän perusteella, jonka toimija on myynyt kolmen viimeisen vuoden aikana, joista on saatavissa tietoja.”

Asetus (ETY) N:o 1442/93
7       Komissio antoi 10 päivänä kesäkuuta 1993 banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista
säännöistä asetuksen (ETY) N:o 1442/93 (EYVL L 142, s. 6; jäljempänä vuoden 1993 järjestelmä). Tämä järjestelmä oli voimassa
31.12.1998 asti.
8       Asetuksen N:o 1442/93 5 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten oli vahvistettava
vuosittain kunkin rekisteröimänsä A‑ ja B‑luokan toimijan sitä vuotta, jolle kiintiö oli avattu, edeltänyttä vuotta edeltäneiden
kolmen vuoden aikana kaupan pitämien, saman asetuksen 3 artiklan 1 kohdan mukaisesti toimijan harjoittamien toimintojen luonteen
mukaan eriteltyjen määrien keskiarvo. Tätä keskiarvoa kutsuttiin ”viitemääräksi”.
9       Asetuksen N:o 1442/93, sellaisena kuin se on muutettuna 10.10.1994 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 2444/94 (EYVL
L 261, s. 3), 14 artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tuontitodistushakemukset on jätettävä kunkin jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille sitä vuosineljännestä, jonka osalta
todistuksia annetaan, edeltävän vuosineljänneksen viimeisen kuukauden seitsemän ensimmäisen päivän aikana.”

Asetus (EY) N:o 1637/98
10     Asetuksen N:o 404/93 muuttamisesta 20.7.1998 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 1637/98 (EYVL L 210, s. 28) tehtiin
1.1.1999 lähtien merkittäviä muutoksia banaanialan yhteiseen markkinajärjestelyyn. Sillä muutettiin erityisesti asetuksen
N:o 404/93 16–20 artiklaa, jotka kuuluvat asetuksen IV osastoon, jonka otsikkona on ”Kolmansien maiden kanssa käytävän kaupan
järjestelmä”.
11     Asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on muutettuna asetuksella N:o 1637/98 (jäljempänä asetus N:o 404/93), 18 artiklan
1 kohdassa säädettiin 2,2 miljoonan tonnin (nettopaino) vuosittaisen tariffikiintiön avaamisesta kolmansien maiden banaanien
ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin tämän tariffikiintiön
rajoissa tullia 75 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonti tapahtui tullitta.
12     Asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 2 kohdassa säädettiin 353 000 tonnin (nettopaino) vuosittaisen lisätariffikiintiön avaamisesta
kolmansien maiden banaanien ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonnille. Kolmansien maiden banaanien tuonnista perittiin
myös tämän tariffikiintiön rajoissa tullia 75 ecua tonnilta, ja muiden kuin perinteisten AKT‑banaanien tuonti tapahtui tullitta.
13     Asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettuja tariffikiintiöitä ja perinteisten AKT‑banaanien tuontia hallinnoidaan käyttämällä
perinteisen kaupankäynnin huomioonottavaa (niin sanottua ’perinteiset/uudet tulokkaat’) menettelyä.”
14     Asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d ja e alakohdan nojalla komissiolla on toimivalta antaa saman asetuksen 27 artiklassa säädettyä
hallintokomiteajärjestelmää noudattaen sen 18 artiklassa tarkoitettujen tariffikiintiöiden hallinnointia koskevat yksityiskohtaiset
säännöt, joihin sisältyvät varsinkin ”kaikki erityiset määräykset, joilla helpotetaan siirtymistä 1 päivästä heinäkuuta 1993
sovellettavasta tuontimenettelystä [asetuksen N:o 404/93 IV] osaston nykyisiin järjestelyihin”, sekä toteuttaa ”niiden velvoitteiden
noudattamisen edellyttämät toimenpiteet, jotka johtuvat yhteisön toimesta [EY 300] artiklan mukaisesti tehdyistä sopimuksista”.

Asetus (EY) N:o 2362/98
15     Komissio antoi 28 päivänä lokakuuta 1998 asetuksen (ETY) N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä
banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän osalta asetuksen (EY) N:o 2362/98 (EYVL L 293, s. 32). Asetuksen N:o 2362/98
31 artiklan nojalla asetus N:o 1442/93 kumottiin 1.1.1999 lähtien. Uudet säännökset, jotka liittyvät tuontitodistusten hallinnointiin
tariffikiintiöiden yhteydessä, sisältyvät asetuksen N:o 2362/98 I, II ja IV osastoon (jäljempänä vuoden 1999 järjestelmä).
16     On huomattava seuraavat erot vuoden 1993 järjestelmän ja vuoden 1999 järjestelmän välillä:
–       vuoden 1999 järjestelmässä ei enää tehdä eroa toimijoiden toteuttamien toimintojen perusteella
–       vuoden 1999 järjestelmässä otetaan huomioon tuodut banaanimäärät
–       siinä lisätään uusien toimijoiden tariffikiintiöitä ja osuuksia
–       vuoden 1999 järjestelmää sovellettaessa tuontitodistusten hallinnoinnissa ei viitata banaanien alkuperään (AKT‑valtiot tai
kolmannet valtiot).
17     Asetuksen N:o 2362/98 2 artiklassa säädetään erityisesti, että asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitetut
tariffikiintiöt ja 16 artiklassa tarkoitetut perinteiset banaanit jaetaan seuraavasti:
–       92 prosenttia asetuksen N:o 2362/98 3 artiklassa määritellyille perinteisille toimijoille
–       8 prosenttia saman asetuksen 7 artiklassa määritellyille uusille toimijoille.
18     Asetuksen N:o 2362/98 4 artiklan 1 kohdassa todetaan, että kukin jäsenvaltiossa rekisteröity perinteinen toimija saa kutakin
vuotta varten kaikkien kyseisen asetuksen liitteessä I mainittujen alkuperien osalta yhden viitemäärän, joka vahvistetaan
toimijan viitekauden aikana tosiasiallisesti tuomien banaanimäärien perusteella. Asetuksen N:o 2362/98 4 artiklan 2 kohdan
mukaan vuonna 1999 tapahtuneessa tuonnissa käytettiin viitekautena vuosia 1994–1996.
19     Asetuksen N:o 2362/98 6 artiklan 1 kohdan mukaan ”toimivaltaiset viranomaiset vahvistavat 3, 4 ja 5 artiklan säännösten mukaisesti
viimeistään kunkin vuoden 30 päivänä syyskuuta tarpeellisten tarkastus‑ ja valvontatoimien päätyttyä kullekin perinteiselle
toimijalle alustavan kiinteän viitemäärän viitekauden aikana tuotujen liitteessä I mainittua alkuperää olevien banaanien keskimääräisen
määrän perusteella”. Viitemäärä vahvistetaan kolmen vuoden keskiarvon mukaan, vaikka toimija ei olisikaan tuonut banaaneja
jonakin viitekauteen kuuluvana ajanjaksona. Asetuksen N:o 2362/98 6 artiklan 2 kohdan ensimmäisen virkkeen mukaan toimivaltaisten
viranomaisten on toimitettava joka vuosi komissiolle rekisteröimiensä perinteisten toimijoiden luettelo ja näiden toimijoiden
alustavat kokonaisviitemäärät.
20     Tuontitodistusten myöntämistä koskevat yksityiskohtaiset säännöt on annettu asetuksen N:o 2362/98 14–22 artiklassa.
21     Kyseisen asetuksen 14 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”tuontitodistusten antamista varten voidaan kolmeksi ensimmäiseksi
vuosineljännekseksi vahvistaa ohjeellinen määrä, joka ilmaistaan yhtenäisenä prosenttimääränä käytettävissä olevista määristä
kunkin liitteessä I mainitun alkuperän osalta”.
22     Mainitun asetuksen 15 artiklan 1 kohdan mukaan ”tuontitodistushakemukset on jätettävä kunkin vuosineljänneksen osalta sen
jäsenvaltion toimivaltaisille viranomaisille, jossa toimija on rekisteröity, sitä vuosineljännestä, jolle todistukset annetaan,
edeltävän kuukauden seitsemän ensimmäisen päivän aikana”.
23     Tämän asetuksen 17 artiklassa säädetään, että ”jos määrät, joille tuontitodistuksia haetaan, ylittävät tuntuvasti vuosineljänneksen
ja yhden tai useamman liitteessä I mainitun alkuperän osalta 14 artiklan mukaisesti tarvittaessa vahvistetun ohjeellisen määrän
tai ne ylittävät käytettävissä olevat määrät, hakemuksiin sovellettava yhtenäinen vähennysprosenttiluku on vahvistettava”.
24     Asetuksen N:o 2362/98 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos yhtä tai useampaa alkuperää varten vahvistetaan vähennysprosenttiluku 17 artiklan mukaisesti, toimija, joka on jättänyt
edellä mainittua alkuperää tai edellä mainittuja alkuperiä koskevan tuontitodistushakemuksen, voi:
a)      kieltäytyä käyttämästä todistusta lähettämällä todistusten antamisesta vastaavalle viranomaiselle ilmoituksen vähennysprosenttiluvun
vahvistamisesta annetun asetuksen julkaisemista seuraavien kymmenen työpäivän kuluessa; tällöin todistukseen liittyvä vakuus
vapautetaan viipymättä; tai
b)      jättää yhden tai useamman uuden todistushakemuksen, joka koskee enintään myöntämättä jäänyttä kokonaismäärää, niiden alkuperien
osalta, joiden käytettävissä olevat määrät komissio on julkaissut. Hakemus jätetään a alakohdassa mainitun määräajan kuluessa
noudattaen kaikkia todistushakemuksen jättämistä koskevia edellytyksiä.
2.      Komissio määrittelee viipymättä määrät, joille voidaan myöntää tuontitodistuksia kyseisen alkuperän tai kyseisten alkuperien
osalta.”
25     Kyseisen asetuksen 19 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa täsmennetään erityisesti, että ”toimivaltaisten viranomaisten
on annettava tuontitodistukset viimeistään kunkin vuosineljänneksen viimeisen kuukauden 23 päivänä seuraavaa vuosineljännestä
varten”.
26     Mainitun asetuksen 20 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Toimijalle, joka voi tapauksesta riippuen olla todistuksen haltija tai siirronsaaja, on pyynnöstä jaettava uudelleen todistuksesta
käyttämättä jääneet määrät seuraavalle vuosineljännekselle, mutta kuitenkin sille vuodelle, jona ensimmäinen todistus on annettu.
Vakuus menetetään suhteessa käyttämättömiin määriin.”
27     Asetuksen N:o 2362/98 V osastoon on kerätty siirtymäsäännöksiä vuodelle 1999. Asetuksen 28 artiklan 1 kohdan mukaan toimijoiden
oli jätettävä vuotta 1999 koskeva rekisteröintihakemuksensa viimeistään 13.11.1998. Hakemusten mukana, ja nimenomaisesti perinteisten
toimijoiden hakemusten mukana, oli oltava maininta viitekauden 1994–1996 kunkin vuoden aikana tosiasiallisesti tuotujen banaanien
kokonaismäärästä, kaikkien näissä tuontitapahtumissa käytettyjen todistusten ja todistusotteiden numerot sekä viitteet tullien
maksamisen osoittavista todistusasiakirjoista.
28     Asetuksen N:o 2362/98 liitteessä I vahvistetaan asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen tariffikiintiöiden
sekä perinteisesti AKT‑maista tuotavien määrien (857 000 tonnia) jakautuminen.

Asetus (EY) N:o 250/2000
29     Banaanien tuonnista tariffikiintiöissä ja perinteisinä AKT‑banaaneina sekä ohjeellisten määrien vahvistamisesta vuoden 2000
toiseksi vuosineljänneksi 1 päivänä helmikuuta 2000 annetun komission asetuksen (EY) N:o 250/2000 (EYVL L 26, s. 6) tavoitteena
on sen ensimmäisen perustelukappaleen ja sen 1 artiklan mukaan ”varmist[aa] kaupankäynnin ja yhteisön markkinoiden hankintojen
jatkuvuus” odotettaessa banaanien tuontia yhteisöön koskevan järjestelmän muuttamista soveltamalla asetuksen N:o 2362/98 säännöksiä,
erityisesti perinteisten toimijoiden osalta, jotka on rekisteröity vuoden 1999 osalta kyseisen asetuksen 5 artiklan mukaisesti.

Asetus (EY) N:o 216/2001
30     Euroopan unionin neuvosto antoi asetuksen N:o 404/93 muuttamisesta 29.1.2001 asetuksen (EY) N:o 216/2001 (EYVL L 31, s. 2).
Asetuksen N:o 404/93 16–20 artiklaa muutettiin asetuksen N:o 216/2001 1 artiklalla.
31     Asetuksen N:o 404/93, sellaisena kuin se on näin muutettuna, IV osaston soveltamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt on
määritelty asetuksen N:o 404/93 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä banaanien tuontia yhteisöön koskevan
menettelyn osalta 7 päivänä toukokuuta 2001 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 896/2001 (EYVL L 126, s. 6). Niitä on
asetuksen N:o 896/2001 32 artiklan toisen kohdan nojalla sovellettu 1.7.2001 lähtien.

Tosiseikat
32     Riita-asioiden perustana olevat tosiseikat on esitetty valituksenalaisessa tuomiossa seuraavasti:
”29      Kantajat ovat Latinalaisesta Amerikasta peräisin olevien banaanien tuojia. Kansallisten toimivaltaisten viranomaisten (Italiassa
ja London Fruitin osalta Yhdistyneessä kuningaskunnassa) rekisteröiminä perinteisinä toimijoina ne ovat saaneet kyseisiltä
viranomaisilta alustavat yksilölliset viitemäärät vuodelle 1999. Ne ovat näin ollen voineet saada kolmansien maiden banaanien
tuontitodistuksia vuoden 1999 kolmelle ensimmäiselle vuosineljännekselle.
30      Asian T‑93/00 perustana olevat tosiseikat liittyvät vuoden 1999 neljänteen vuosineljännekseen. Tämän vuosineljänneksen osalta
kantajat ovat esittäneet kansallisille toimivaltaisille viranomaisille tuontitodistushakemukset, jotka koskivat niiden alustavan
yksilöllisen viitemäärän jäljellä olevaa osuutta. Niiden hakemukset on hyväksytty niihin kolmansien maiden banaanien tuonnille
käytettävissä oleviin määriin asti, jotka on julkaistu yhteisöön tuotavien banaanien määrien vahvistamisesta tariffikiintiöiden
ja perinteisten AKT‑banaanien määrien osana vuoden 1999 neljänneksi vuosineljännekseksi annetun asetuksen (EY) N:o 1623/1999
muuttamisesta 20 päivänä elokuuta 1999 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1824/1999 (EYVL L 221, s. 6).
31      Kyseisten hakemusten sen osan osalta, jota ei ole voitu hyväksyä, kantajilla oli vielä käytettävissään mahdollisuus hakea
tuontitodistuksia sille 308 978,252 tonnin määrälle perinteisiä AKT‑banaaneja, joka oli vahvistettu banaanien tuontitodistusten
antamisesta tariffikiintiöiden ja perinteisten AKT‑banaanien määrien mukaisesti vuoden 1999 neljänneksi vuosineljännekseksi
sekä uusien hakemusten jättämisestä 17 päivänä syyskuuta 1999 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1998/1999 (EYVL L 247,
s. 10). Ne ovat näin ollen hakeneet AKT‑banaanien tuontitodistuksia niiden jäännösmäärien mukaisesti, jotka niillä oli käytettävissään
asetuksen N:o 2362/98 18 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tuontitodistukset niiden kunkin viitemäärän osalta myöntämättä oleville
määrille jakautuivat seuraavasti:
Alessandrini Srl  KG     2 050
Anello, Gino di Anello Luigi & Cie Snc  KG     1 859
Arpigi Spa  KG     757
Bestfruit Srl  KG     2 637
Co‑Frutta SpA  KG     209 392
Co‑Frutta Soc.coop.arl  KG     30 207
Dal Bello SIFE Srl  KG     1 533
Frigofrutta Srl  KG     2 990
Garletti Snc  KG      4 419
London Fruit Ltd KG     286 004.
32      Kansalliset toimivaltaiset viranomaiset ovat 13.10.1999 myöntäneet kantajille AKT‑banaanien tuontitodistukset koko näin haetulle
määrälle.
33      Toistuneista yrityksistä huolimatta kantajat eivät ole onnistuneet hankkimaan AKT‑banaaneja.
34      Tässä tilanteessa kantajat ovat 18.11.1999 vaatineet EY 232 artiklaan vedoten komissiota:
–       toteuttamaan tarvittavat toimenpiteet, jotta ne voisivat käyttää AKT‑maista tapahtuvaa tuontia varten myönnetyt neljännen
vuosineljänneksen todistukset Latinalaisen Amerikan maiden tai muiden kolmansien maiden banaanien tuonnissa;
–       joka tapauksessa määräämään, että kyseessä oleviin todistuksiin liittyvät vakuudet vapautetaan, koska niitä ei käytetä ja
koska niiden käyttämättä jättäminen ei johdu niiden haltijasta.
35      Koska kantajat eivät ole saaneet vastausta tähän vaatimukseen, ne ovat 22.12.1999 päivätyssä telekopiossaan kiinnittäneet
komission huomion siihen, että kyseessä olevat todistukset vanhentuisivat 7.1.2000, ja ne ovat vaatineet komissiota ottamaan
kantaa niiden vaatimuksiin.
36      Komissio on vastannut 26.1.2000 päivätyssä kirjeessään nro 02418 – – , joka on osoitettu kantajien edustajalle, seuraavaa:
’Olette 22.12.1999 päivätyssä kirjeessänne viitanneet vaikeuksiin, joita tietyt toimijat ovat kohdanneet käyttäessään vuoden
1999 neljännelle vuosineljännekselle erityisesti AKT‑maiden banaanien tuontia varten myönnettyjä tuontitodistuksia.
On ensinnäkin todettava, että ongelmat ovat luonteeltaan pääasiassa kaupallisia ja tältä osin ne kuuluvat taloudellisten toimijoiden
toimintaan. Esille tuotu ongelma koskee nimittäin liikekumppaneiden löytämistä tiettyjen tuotteiden – käsiteltävässä asiassa
erityisesti AKT‑maista peräisin olevien banaanien – ostamista ja kuljetusta varten. Vaikka tämä onkin valitettavaa, se tosiseikka,
että asiakkaanne eivät ole voineet tehdä sopimuksia AKT‑banaanien toimituksista, muodostaa osan kaupallisesta riskistä, jonka
toimijat tavallisesti kantavat.
Lopuksi on huomautettava, että kyseiset vaikeudet koskevat ainoastaan tiettyjä tunnusmerkeiltään täsmentämättömiä toimijoita
ja että komission puuttuminen asiaan voisi suosia kyseisiä toimijoita niiden muiden toimijoiden kustannuksella, jotka ovat
kantaneet sopimiinsa velvollisuuksiin liittyvät riskit.’
37      Kansalliset toimivaltaiset viranomaiset ovat lisäksi pidättäneet kantajien maksamat vakuudet katsottuaan, että kantajien kyseisten
vakuuksien palauttamiselle esittämät perustelut eivät muodosta ylivoimaista estettä, joka on ainoa tilanne, jossa tällainen
palautus on mahdollinen.
38      Asian T‑46/01 perustana olevat tosiseikat liittyvät vuoden 2000 neljänteen vuosineljännekseen. Kunkin kantajan yksilöllisestä
viitemäärästä käytettävissä olleet jäännösmäärät olivat tämän vuosineljänneksen osalta seuraavat:
Alessandrini Srl KG     5 667
Anello, Gino Di Anello Luigi & Cie snc KG     5 140
Arpigi Spa KG     15 792
Bestfruit Srl KG     7 290
Co‑Frutta SpA KG     236 746
Co‑Frutta Soc.coop.arl KG     80 301
Dal Bello SIFE Srl KG     4 110
Frigofrutta Srl  KG     8 266
Garletti Snc KG     7 329
London Fruit Ltd KG     324 124.
39      Koska kolmansien maiden banaaneja koskevat todistushakemukset ylittivät käytettävissä olevat määrät, tuontia varten vielä
käytettävissä oleva määrä vuoden 2000 neljännelle vuosineljännekselle on vahvistettu banaanien tuontitodistusten antamisesta
tariffikiintiöiden ja perinteisten AKT‑banaanien mukaisesti vuoden 2000 neljänneksi vuosineljännekseksi ja uusien hakemusten
jättämisestä 18 päivänä syyskuuta 2000 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1971/2000 (EYVL L 235, s. 10). Kyseisen asetuksen
liitteen mukaan tuontitodistuksia voitiin vielä myöntää AKT‑banaaneille 329 787,675 tonnin määrään asti.
40      Kantajat eivät ole hakeneet tuontitodistuksia AKT‑maista peräisin oleville banaaneille.
41      Kantajat ovat 10.10.2000 vaatineet EY 232 artiklaan vedoten komissiota ensisijaisesti ryhtymään asetuksen N:o 404/93 20 artiklan
d kohdan mukaisiin toimenpiteisiin, joiden avulla ne saisivat kolmansien maiden banaanien tuontitodistukset niille myönnettyjen
yksilöllisten viitemäärien jäljellä olevia osuuksia varten. Toissijaisesti ne ovat vaatineet komissiota korvaamaan menetetyn
voiton, joka on seurannut mahdottomuudesta tuoda ja pitää kaupan näitä banaaneja.
42      Komissio ei ole kantajien edustajalle osoitetussa, 8.12.2000 päivätyssä kirjeessään AGR 030905 – – suostunut näihin vaatimuksiin
seuraavilla perusteilla:
’Olette 10.10.2000 päivätyssä kirjeessänne ilmoittaneet komissiolle tiettyjen toimijoiden vaikeuksista löytää banaaneja, jotta
ne voisivat neljännellä vuosineljänneksellä hyödyntää kokonaisuudessaan viitemäärät, jotka niille on vuoden 2000 osalta annettu
tuontia koskevan tariffikiintiöjärjestelmän yhteydessä.
Vaikeudet, joihin viittaatte, ovat luonteeltaan pääasiassa kaupallisia. On valitettavasti korostettava, että yhteisön lainsäädännössä
ei anneta komissiolle mitään toimivaltaa tässä asiassa. Lisäksi tunnustatte tämän tilanteen, kun toteatte, että toimijat,
joilla ei ole tavallisesti suhteita AKT‑banaanien tuottajiin, ovat kohdanneet vaikeuksia hankkia kyseessä olevia tuotteita.
Toteatte myös, että edustamienne toimijoiden on mahdotonta käyttää kokonaisuudessaan niille myönnettyjä viitemääriä.
On täsmennettävä, että viitemäärät ovat oikeudelliselta kannalta vain toimijoiden käytettävissä olevia mahdollisuuksia, jotka
määritellään niiden aikaisemman toiminnan perusteella yhteisön asetuksia soveltaen, ja ne antavat asianosaisille ainoastaan
oikeuden esittää hakemuksia tuontitodistusten saamiseksi sitä varten, että ne voivat suorittaa kaupalliset toimenpiteet, joista
ne ovat voineet sopia tuottajamaiden toimittajien kanssa.
On vielä lisättävä, että teidän komissiolle lähettämienne tietojen perusteella näyttää siltä, että vaikeudet, joihin viittaatte,
eivät ole väliaikaisia siten, että ne johtuisivat siirtymisestä vuotta 1999 edeltäneestä järjestelmästä nykyisin sovellettavaan
järjestelmään. Komissio ei näin ollen voi ryhtyä vaatimiinne erityisiin toimenpiteisiin asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d
kohdan perusteella.”

Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
33     Valittajat vaativat kanteillaan, jotka oli toimitettu ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon asian T‑93/00 osalta
19.4.2000 ja asian T‑46/01 osalta 1.3.2001, 26.1.2000 ja 8.12.2000 päivättyjen kirjeiden (jäljempänä yhdessä riidanalaiset
kirjeet) kumoamista sekä korvausta siitä vahingosta, jonka ne väittivät niille aiheutuneen.
34     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen viidennen jaoston puheenjohtajan 15.10.2002 antamalla määräyksellä toisiinsa liittyvät
asiat T‑93/00 ja T‑46/01 yhdistettiin suullista käsittelyä ja tuomion antamista varten.
35     Valittajat esittivät kanteidensa tueksi kolme asetuksen N:o 2362/98 lainvastaisuuteen liittyvää kanneperustetta, jotka koskivat
ensinnäkin asetuksen N:o 404/93 rikkomista, toiseksi omaisuudensuojan ja taloudellisen toimintavapauden periaatteen loukkaamista
ja kolmanneksi syrjintäkiellon periaatteen loukkaamista. Lisäksi ne esittivät neljännen kanneperusteen, joka koski asetuksen
N:o 404/93 20 artiklan d alakohdan rikkomista.
36     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisen tuomion 76–81 kohdassa asetuksen N:o 2362/98 lainvastaisuutta
koskevat kanneperusteet katsoen, että valittajat eivät olleet näyttäneet toteen välitöntä oikeudellista yhteyttä yhtäältä
riidanalaisten kirjeiden ja toisaalta lainvastaiseksi väitetyn asetuksen säännösten välillä.
37     Asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d alakohdan rikkomisesta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin totesi riidanalaisen tuomion
85–96 kohdassa, että komissio ei ollut ylittänyt harkintavaltansa rajoja, kun se oli kieltäytynyt hyväksymästä valittajien
pyyntöjä tässä säännöksessä tarkoitettujen toimenpiteiden toteuttamisesta niiden vaikeuksien korjaamiseksi, joita ne väittivät
itselleen aiheutuneen vuoden 1993 järjestelmästä vuoden 1999 järjestelmään siirtymisestä.
38     Näin ollen valittajien yhdistetyissä asioissa T‑93/00 ja T‑46/01 esittämät kumoamisvaatimukset hylättiin.
39     Vahinkojen, jotka valittajat väittivät niille aiheutuneen, korvaamista koskevista vaatimuksista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
totesi seuraavaa:
”106      Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on vastuussa vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: toimielinten
moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on todella syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (asia
C‑87/89, Sonito ym. v. komissio, tuomio 17.5.1990, Kok. 1990, s. I‑1981, 16 kohta ja asia T‑13/96, TEAM v. komissio, tuomio
29.10.1998, Kok. 1998, s. II‑4073, 68 kohta).
107      Mikäli yksi yhteisön sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisedellytyksistä ei täyty, kanne on hylättävä kokonaisuudessaan
ilman, että on tarpeen tutkia muita edellytyksiä (asia C‑146/91, KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomio 15.9.1994, Kok. 1994,
s. I‑4199, 81 kohta).
108      Käsiteltävässä asiassa on todettava, että syy‑yhteyttä koskeva edellytys ei täyty. Asiassa T‑93/00 väitetyn vahingon syy liittyy
nimittäin siihen, että kantajat eivät ole pystyneet hankkimaan AKT‑banaaneja vuoden 1999 neljännen vuosineljänneksen aikana.
Asiassa T‑46/01 kantajien esittämä menetetty voitto johtuu suoraan niiden huolellisuuden puutteesta. Ne eivät ole pyrkineet
saamaan AKT‑banaanien tuontitodistuksia vuoden 2000 neljännelle vuosineljännekselle asetuksen N:o 1971/2000 mukaisilla edellytyksillä,
kun kolmansien maiden banaanit olivat loppuneet. Vuoden 1999 neljännen vuosineljänneksen aikana aiheutuneista ongelmista huolimatta
ne eivät myöskään ole pyrkineet luomaan suhteita AKT‑banaanien toimittajiin vuoden 2000 aikana pystyäkseen suorittamaan hankintoja
kyseisen vuoden neljännen vuosineljänneksen aikana.
109      Koska yksi yhteisön sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymisen edellytyksistä ei ole täyttynyt, vahingonkorvausvaatimukset
asioissa T‑93/00 ja T‑46/01 on hylättävä.”

Valitus
40     Valittajat vaativat muutoksenhaussaan, että yhteisöjen tuomioistuin
–       kumoaa valituksenalaisen tuomion siltä osin kuin siinä hylätään niiden vaatimukset niiden vahinkojen korvaamisesta, joita
ne väittävät niille aiheutuneen
–       velvoittaa komission korvaamaan niille ne vahingot, jotka niille ovat aiheutuneet siitä, että tuontitodistuksia ei myönnetty
kolmansista maista peräisin oleville banaaneille
–       velvoittaa komission korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa että tämän muutoksenhaun yhteydessä syntyneet
oikeudenkäyntikulut.
41     Komissio vaatii, että yhteisöjen tuomioistuin
−      hylkää valituksen
–       toissijaisesti, jos valituksenalainen tuomio kumotaan osittain, palauttaa asian ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi,
jotta se lausuu korvausvaatimuksesta
–       tai ainakin hylkää kyseisen vaatimuksen
–       joka tapauksessa velvoittaa valittajat korvaamaan molemmissa oikeusasteissa syntyneet oikeudenkäyntikulut.
42     Valittajat esittävät valituksensa tueksi kaksi valitusperustetta. Ensimmäisessä valitusperusteessaan ne väittävät, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt arvioimatta niitä oikeudellisia argumentteja, joihin valittajien esittämät vahingonkorvausvaatimukset
perustuvat. Toisessa valitusperusteessaan ne väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on ottanut huomioon vaatimukset,
jotka ovat osittain erilaiset kuin niiden kanteisiin sisältyneet.

Valitus

Asianosaisten lausumat
43     Ensimmäiseksi valittajat väittävät, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa virheellisesti
katsonut, että vahinko, jonka ne väittävät niille aiheutuneen, johtuu siitä, etteivät ne ole onnistuneet tuomaan AKT‑banaaneja.
44     Kanteessaan ne ovat kuitenkin tosiasiallisesti kritisoineet sitä, etteivät ne ole voineet käyttää kaikkia tuontitodistuksia,
kuten niillä oli oikeus niiden viitemäärien perusteella, jotka perustuivat yksinomaan kolmansien maiden banaanien tuontiin.
Tämä seikka johtui asetuksesta N:o 2362/98, jossa rangaistiin mielivaltaisesti perinteisiä kolmansien maiden banaanien tuojia.
45     Vaikka valittajat ovatkin yhtä mieltä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kanssa siitä, että asetuksen N:o 2362/98 ja
riidanalaisten kirjeiden välillä ei ole välitöntä oikeudellista yhteyttä, minkä perusteella ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
on valituksenalaisen tuomion 81 kohdassa todennut, että kumoamiskanteessa kyseisiä kirjeitä vastaan esitetyt lainvastaisuusväitteet
on jätettävä tästä syystä tutkimatta, ne katsovat, että kyseisen asetuksen lainvastaisuus on jätetty virheellisesti ottamatta
huomioon, kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tutkinut komission moititun toiminnan ja valittajien väittämän vahingon
välisen syy-yhteyden olemassaoloa.
46     Toiseksi valittajat moittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 47 ja 48
kohdassa osittain vääristellyt valittajien esittämiä kumoamisvaatimuksia katsomalla, että ne vaativat korvausta riidanalaisten
kirjeiden aiheuttamista vahingoista, vaikka kyseisistä vaatimuksista ilmenee selvästi, että väitetyn vahingon ensisijaisena
syynä oli asetuksen N:o 2362/98 lainvastaisuus.
47     Komissio kiistää valituksen tutkittavaksi ottamisen kokonaisuudessaan. Se katsoo, että valittajat pyrkivät muuttamaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen ratkaistavaksi saatetun riidan kohdetta, jolloin yhteisöjen tuomioistuimen olisi lausuttava suoraan
pelkästään asetuksen N:o 2362/98 antamisesta johtuvasta sopimussuhteen ulkopuolisesta komission vastuusta.
48     Yhtäältä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa nostetuista kanteista ilmenee komission mukaan kuitenkin selvästi, että
väitetty vahinko ei johtunut ensisijaisesti eikä yksinomaan asetuksesta N:o 2362/98 vaan siitä tosiseikasta, että komissio
ei ollut toteuttanut vaadittuja toimenpiteitä niiden vahinkojen korjaamiseksi, joita valittajat väittivät niille aiheutuneen
kyseisen asetuksen soveltamisesta, jolloin valittajilta oli evätty asetuksen N:o 404/93 20 artiklan d alakohdan nojalla toteutettavista
toimenpiteistä johtuva etu. Toisin sanoen valittajat olivat riitauttaneet asetuksen N:o 2362/98 laillisuuden vain siltä osin
kuin se niiden mukaan oli perustana riidanalaisille kirjeille, joilla niiltä evättiin siirtymätoimenpiteistä johtuva etu.
49     Toisaalta komissio väittää, että valittajat sekä asiassa T‑93/00 että T‑46/01 vaativat ainoastaan ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuinta ”velvoittamaan komissio korvaamaan vahingot EY 235 artiklan ja EY 288 artiklan toisen kohdan mukaisesti”, kuten
edellä mainittujen kahden asian kannekirjelmissä muotoiltujen vaatimusten 2 kohdasta ilmenee. Ne eivät siis ole riitauttaneet
kyseisiä asioita koskeviin suullista käsittelyä varten esitettyihin kertomuksiin sisältyvien vaatimustensa yhteenvetoa, jota
on otettu sellaisenaan valituksenalaiseen tuomioon.
50     Toissijaisesti komissio katsoo, että valitus on hylättävä perusteettomana.
51     Ensimmäisestä valitusperusteesta komissio väittää, että viitemäärän saaminen taikka vastaavien tuontitodistusten hallussa
pitäminen ei merkitse banaanien tosiasiallista saatavuutta tiettyyn määrään asti. Toimijan yksilöllinen viitemäärä on sen
mukaan enimmäismäärä, johon asti se voi tiettynä vuonna esittää tuontitodistushakemuksia saadakseen tariffikiintiöiden mukaiset
oikeudet, ilman, että sillä kuitenkaan olisi varmuutta siitä, että tämä määrä olisi tosiasiallisesti käytettävissä.
52     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on komission mukaan tutkinut ainoastaan komission moititun toiminnan ja väitetyn vahingon
välistä syy-yhteyttä koskevaa edellytystä, kun se on valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa katsonut, että kun valittajat
eivät ole tuoneet banaaneja, se johtuu kaupallisista vaikeuksista löytää toimittajia eli jopa niiden huolimattomuudesta, koska
ne eivät ole vaivautuneet etsimään markkinoilta toivottuja banaanimääriä, eikä komission menettelystä eikä erityisesti siitä,
että se on kieltäytynyt toteuttamasta siirtymätoimenpiteitä vuoden 1993 tuontijärjestelmästä vuoden 1999 järjestelmään siirtymisen
vuoksi. Valituksessa ei ole komission mukaan kiistetty näitä näkemyksiä, jotka sisältyvät myös valituksenalaisen tuomion 88–90,
95 ja 96 kohtaan, ja ne ovat näin ollen lopullisia. Näin ollen asetuksen N:o 2362/98 väitetyllä lainvastaisuudella ei siis
sen mielestä ole merkitystä arvioitaessa korvausvaatimusta.
53     Toisesta valitusperusteesta komissio väittää, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vain tehnyt yhteenvedon valittajien
vaatimuksista niiden sekä kirjallisesti että suullisesti esittämien kaikkien argumenttien valossa. Se väittää, että näistä
argumenteista ilmenee, että väitetty vahinko johtuu siitä, ettei komissio ole toteuttanut toimenpiteitä, joilla voitaisiin
korjata ne seuraukset, jotka valittajien mukaan johtuvat asetuksen N:o 2362/98 soveltamisesta. Tältä näkökannalta olisi ollut
täysin normaalia vahvistaa väitetyn vahingon ja riidanalaisten kirjeiden välinen syy-yhteys. Komissio viittaa myös suullista
käsittelyä varten laadittuun kertomukseen sisältyneeseen yhteenvetoon vaatimuksista, jota valittajat eivät ole missään vaiheessa
kiistäneet.
54     Komissio lisää, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin olisi katsonut, että vahingonkorvausvaatimus olisi perustunut
yksinomaan riidanalaisiin kirjeisiin, joiden laillisuuden se oli aikaisemmin todennut, se ei olisi tutkinut syy-yhteyttä,
koska kun kyse ei ole menettelyn lainvastaisuudesta, komission vastuu olisi joka tapauksessa ollut poissuljettu.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
55     Valittajien valituksensa tueksi esittämät ensimmäinen ja toinen valitusperuste perustuvat siihen väitteeseen, että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin ei ole tutkinut asetuksen N:o 2362/98 laillisuutta erityisesti suhteessa asetukseen N:o 404/93,
omaisuudensuojan perusoikeuteen, taloudellisen toiminnan vapaan harjoittamisen oikeuteen sekä syrjintäkiellon periaatteeseen.
56     Näissä olosuhteissa on todettava, että komission moititun menettelyn ja väitetyn vahingon välisen syy-yhteyden hylkäämiseksi
valituksenalaisen tuomion 108 kohdassa ei riitä, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on vain todennut asian T‑93/00
osalta, että vahingon syy oli se, että ”kantajat eivät ole pystyneet hankkimaan AKT‑banaaneja vuoden 1999 neljännen vuosineljänneksen
aikana”, ja asian T‑46/01 osalta, että vahinko ”johtuu suoraan [kantajien] huolellisuuden puutteesta”.
57     Komission kaiken vastuun poissulkemiseksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt tarkistaa, ettei valittajien
väittämä vahinko johtunut niiden vaikeuksien lisäksi, joita valittajilla oli käyttää kokonaan niiden viitemäärät ja saada
niille vientitodistukset, juuri asetuksen N:o 2362/98 väitetystä lainvastaisuudesta ja erityisesti komission käyttöön ottamasta
tariffikiintiöiden yhdistetystä hallinnointimenetelmästä, joka oli ollut välittömästi niiden kaupallisten vaikeuksien syynä,
jotka olivat kohdanneet kolmansien maiden perinteisiä toimijoita, joiden oli loppujen lopuksi ollut pakko tuoda AKT‑banaaneja.
58     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen olisi pitänyt suorittaa tällainen tarkistus sitäkin suuremmalla syyllä, koska asetuksen
N:o 2362/98 väitetty lainvastaisuus muodosti keskeisen tekijän valittajien kanteissa kehittämälle argumentoinnille; ne yrittivät
saada todetuiksi tästä asetuksesta aiheutuvat negatiiviset vaikutukset kolmansista maista perinteisesti banaaneja tuoneiden
yritysten kaupalliselle toiminnalle, kun otetaan huomioon niiden kohtaamat vaikeudet AKT‑banaanien hankinnassa.
59     Kun ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on jättänyt tutkimatta, voisiko asetuksen N:o 2362/98 väitetty lainvastaisuus olla
valittajien väittämän vahingon syynä, se ei ole riittävästi perustellut valituksenalaista tuomiota, joka on tästä syystä kumottava.
60     Yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan toisen virkkeen mukaan yhteisöjen tuomioistuin voi kumotessaan
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen tuomion ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen. Käsiteltävänä
olevassa tapauksessa asia on näin.

Pääasia
61     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on EY 288 artiklan toisen kohdan mukaisesti sopimussuhteen ulkopuolisessa vastuussa
vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät: yhteisön toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko
on tosiasiassa syntynyt ja toimielimen toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on syy-yhteys (ks. mm. yhdistetyt asiat C‑258/90
ja C‑259/90, Pesquerias De Bermeo ja Naviera Laida v. komissio, tuomio 7.5.1992, Kok. 1992, s. I‑2901, 42 kohta ja em. asia
KYDEP v. neuvosto ja komissio, tuomion 19 kohta).
62     Tältä osin on ensimmäiseksi tutkittava väitettä komission lainvastaisesta toiminnasta.
63     Kuten jo on todettu tämän tuomion 55 kohdassa, valittajat riitauttavat asetuksen N:o 2362/98 lainmukaisuuden esittämällä kolme
väitettä tukeakseen riidanalaisia kirjeitä koskevia kumoamisvaatimuksiaan.
64     Ensimmäisessä valitusperusteessaan valittajat katsovat, että komissio on asetuksen N:o 2362/98 antaessaan ylittänyt sille
asetuksella N:o 404/93 annetun toimivallan.
65     Toisessa valitusperusteessaan ne väittävät, että se, etteivät ne ole voineet käyttää kokonaan viitemääriään tuodakseen banaaneja
kolmansista maista, johtuu yksinomaan väitetystä lainvastaisesta ja mielivaltaisesta komission päätöksestä yhdistää kolmansien
maiden tariffikiintiöiden ja AKT‑tariffikiintiöiden hallinnointi. Näin menetellessään komissio on valittajien mukaan loukannut
niiden omaisuudensuojaa koskevaa perusoikeutta ja taloudellisen toiminnan vapautta.
66     Kolmannessa valitusperusteessaan valittajat katsovat, että kun komissio on antanut perinteisten AKT‑banaanien tuojille mahdollisuuden
vedota näiden banaanien ja kolmansien maiden banaanien yhteenlaskettuun tuontiin tuontitodistusten saamiseksi kolmansien maiden
banaanien tuomiseksi, komissio on ottanut näiden toimijoiden hyväksi käyttöön edullisemmat hankintaedellytykset kuin on säädetty
kolmansien maiden banaanien perinteisten toimijoiden osalta.
Ensimmäinen valitusperuste
67     Ensimmäinen valitusperuste sisältää kaksi osaa.
68     Ensinnäkin valittajat moittivat komissiota siitä, että se on asetuksen N:o 2362/98 4 artiklan 2 kohdassa ottanut perinteisten
toimijoiden viitemäärien jakamista varten viitekaudeksi kolmivuotiskauden 1994–1996, jonka aikana asetus N:o 404/93 oli voimassa.
Komissio on niiden mukaan näin ylläpitänyt ja vahvistanut sitä suositumpaa asemaa, josta B‑luokan toimijat olivat nauttineet
tullitariffeja ja kauppaa koskevan yleissopimuksen määräyksiin verrattuna ennen kuin Maailman kauppajärjestön elimet kyseenalaistivat
vuonna 1997 asetuksella N:o 404/93 käyttöön otetun kolmansien maiden kanssa käytävää kauppaa koskevan järjestelmän tietyt
osat.
69     Siltä osin kuin valittajat vetoavat siihen, että niiden oli mahdotonta käyttää niille myönnettyjä viitemääriä koskevia tuontitodistuksia,
koska ne eivät olleet voineet tehdä AKT‑banaanien hankintasopimuksia, ja siltä osin kuin ne väittävät tämän väitetyn toimintahäiriön
johtuvan asetuksella N:o 2362/98 käyttöön otetusta tariffikiintiöiden yhdistetystä hallinnoinnista ja viitemäärien globalisoinnista,
viitemäärien ennalta jakamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, jotka eivät liity tuontitodistusten käyttöön, koskevat
väitteet on, kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 80 kohdassa, hylättävä, koska niillä ei selvästikään ole merkitystä
asian kannalta.
70     Toiseksi valittajat riitauttavat komission käyttöön ottaman tariffikiintiöiden yhdistetyn hallinnointimenetelmän, joka yhdistettynä
viitemäärien globalisointiin mahdollisti AKT‑banaanien tuojien suosituimmuusaseman vahvistamisen.
71     Valittajien mukaan tariffikiintiöiden yhteinen hallinnointi vähentää kolmansien maiden banaanien tuontimahdollisuuksia, kun
taas AKT‑banaanien toimijoiden tuontimahdollisuudet sitä vastoin paranevat.
72     Komissio sitä vastoin katsoo, että tariffikiintiöiden yhteinen hallinnointi edistää kaupan joustavuutta sekä toimijoiden todennäköisesti
suurempaa vapautta aikaisemmalla järjestelmällä taattuun verrattuina, koska sillä erityisesti sallitaan AKT‑banaanien tuojien
ja kolmansien maiden banaanien tuojien suorittama tuonti banaanien alkuperästä riippumatta.
73     Komissio lisää, että se, että vuosina 1999 ja 2000 tiettyjä AKT‑banaanikiintiöitä ei käytetty, ei ole seikka, jonka perusteella
voitaisiin todeta, että uudella tariffien jakojärjestelmällä suosittaisiin AKT‑banaanien tuojia. Tämä seikka voisi johtua
markkinavalintoihin liittyvistä taloudellisista tekijöistä.
74     Tältä osin on aluksi palautettava mieliin, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan perustamissopimuksen rakenteesta, joka
huomioon ottaen EY 211 artikla on tarkasteltava, samoin kuin käytännön vaatimuksista seuraa, että täytäntöönpanon käsitettä
on tulkittava laajasti. Koska ainoastaan komissio pystyy seuraamaan jatkuvasti ja tarkkaavaisesti maatalousmarkkinoiden kehitystä
sekä toimimaan tilanteen vaatimalla ripeydellä, neuvosto voi joutua antamaan sille tällä alalla laajat valtuudet. Tästä seuraa,
että näiden valtuuksien rajoja on arvioitava erityisesti kyseessä olevan markkinajärjestelyn olennaisten yleisten tavoitteiden
perusteella (ks. asia C‑239/01, Saksa v. komissio, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I‑10333, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
75     Yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että komissiolla on maatalouden alalla toimivalta toteuttaa kaikki perussäädöksen toteuttamisen
kannalta tarvittavat tai hyödylliset täytäntöönpanotoimenpiteet sillä edellytyksellä, että ne eivät ole ristiriidassa perussäädöksen
tai neuvoston antaman täytäntöönpanosäädöksen kanssa (ks. mm. asia 121/83, Zuckerfabrik Franken, tuomio 15.5.1984, Kok. 1984,
s. 2039, 13 kohta; asia C‑478/93, Alankomaat v. komissio, tuomio 17.10.1995, Kok. 1995, s. I‑3081, 31 kohta; asia C‑356/97,
Molkereigenossenschaft Wiedergeltingen, tuomio 6.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5461, 24 kohta ja em. asia Saksa v. komissio, tuomion
55 kohta).
76     Nyt esillä olevassa asiassa komissio on antanut asetuksen N:o 2362/98 asetuksen N:o 404/93 20 artiklan perusteella. Tässä
artiklassa annetaan komissiolle toimivalta antaa kyseisen asetuksen IV osastoa koskevia yksityiskohtaisia soveltamissääntöjä,
jotka kyseisen artiklan d ja e alakohdan mukaan sisältävät muun muassa ”kaikki erityiset määräykset, joilla helpotetaan siirtymistä
1 päivästä heinäkuuta 1993 sovellettavasta tuontimenettelystä [asetuksen N:o 404/93 IV] osaston nykyisiin järjestelyihin”,
sekä ”niiden velvoitteiden noudattamisen edellyttämät toimenpiteet, jotka johtuvat yhteisön toimesta [EY 300] artiklan mukaisesti
tehdyistä sopimuksista”.
77     Erityisesti asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 ja 2 kohdassa tarkoitettujen tariffikiintiöiden hallinnoinnin ja perinteisten
AKT‑banaanien tuonnin osalta asetuksen N:o 2362/98 oikeudellisena perustana on asetuksen N:o 404/93 19 artiklan 1 kohta. Tässä
säännöksessä annetaan komission tehtäväksi antaa tariffikiintiöiden hallinnoimiseksi välttämättömät yksityiskohtaiset soveltamissäännöt,
ja siinä täsmennetään, että valittu menetelmä ”perustuu perinteisten kauppavirtojen huomioon ottamiseen”.
78     Kun otetaan huomioon tämän tuomion 75 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö, kantajat eivät ole osoittaneet, että asetuksella N:o
2362/98 käyttöön otettu tariffikiintiöiden hallinnointimenetelmä olisi ristiriidassa sen perusasetuksen kanssa, jonka täytäntöönpanemiseksi
se on toteutettu. On selvää, että tässä menetelmässä otetaan huomioon perinteiset kauppavirrat ja mahdollistetaan perinteisten
AKT‑banaanien kiintiöiden hallinnointi ja tuonti, sellaisina kuin niistä säädetään asetuksen N:o 404/93 18 artiklan 1 ja 2
kohdassa ja 16 artiklassa.
79     Perusasetuksessa ei myöskään kielletä tuontitodistusten hallinnointia banaanien alkuperään (AKT‑valtiot tai kolmannet maat)
viittaamatta.
80     Erityisesti sitä väitettä, jonka mukaan kyseessä olevalla hallinnointimenetelmällä vahvistettaisiin AKT‑banaanien tuojien
erityisasemaa, on jäljempänä tutkittava syrjintäkiellon rikkomista koskevan valittajien kolmannen valitusperusteen tarkastelun
yhteydessä.
81     Koska ei ole näytetty toteen sitä, että komissio olisi jättänyt ottamatta huomioon alalla sovellettavan perussäädöksen tai
selvästi ylittänyt neuvoston sille myöntämän harkintavallan rajat valitessaan soveltamista koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä,
ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä sillä varauksella, että tutkitaan vielä edellisessä kohdassa tarkoitettu
väite.
82     Näin ollen valittajien valituksensa tueksi esittämä ensimmäinen valitusperuste on hylättävä.
Toinen valitusperuste
83     Valittajat katsovat, että se, etteivät ne pysty käyttämään koko viitemääräänsä saamalla kaikkia näitä määriä vastaavia tuontitodistuksia,
johtuu komisson päätöksestä yhdistää kolmansista maista tuotujen banaanien ja AKT‑banaanien tariffikiintiöiden hallinnointi.
Tällä päätöksellä on valittajien mukaan tehty mahdottomaksi se, että kolmansien maiden banaanien tuojat voisivat saattaa markkinoille
vuosittain jaetut banaanimäärät.
84     Vuoden 1999 lopulla AKT‑maiden banaanikiintiö oli valittajien mukaan ainoa kiintiö, jota ei ollut voitu käyttää loppuun, vaikka
se oli tosiasiallisesti käytettävissä. Vuonna 2000 valittajilla oli samoja hankintavaikeuksia ja ne olivat luopuneet hakemasta
todistuksia tällaisten banaanien tuonnille.
85     Ottaessaan tällaisissa olosuhteissa käyttöön tariffikiintiöiden yhdistetyn hallinnointimenetelmän komissio oli valittajien
mukaan loukannut omaisuudensuojaa koskevaa perusoikeutta ja taloudellisen toiminnan vapautta.
86     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sekä omaisuudensuoja että ammatinharjoittamisen vapaus ovat yhteisön oikeuden yleisiä
periaatteita. Nämä periaatteet eivät kuitenkaan ole ehdottomia, vaan niitä on tarkasteltava ottaen huomioon niiden yhteiskunnallinen
tehtävä. Näin ollen omaisuudensuojan ja ammatinharjoittamisen vapauden käyttämistä voidaan rajoittaa muun muassa yhteisen
markkinajärjestelyn puitteissa, kunhan rajoitukset tosiasiassa palvelevat yleisen edun mukaisia yhteisön tavoitteita eikä
niillä puututa näihin periaatteisiin tavoitellun päämäärän kannalta suhteettomasti ja tavalla, jota ei voida hyväksyä ja jolla
loukattaisiin näin suojattujen oikeuksien keskeistä sisältöä (ks. asia 44/79, Hauer, tuomio 13.12.1979, Kok. 1979, s. 3727,
Kok. Ep. IV, s. 677, 32 kohta; asia 265/87, Schräder, tuomio 11.7.1989, Kok. 1989, s. 2237, Kok. Ep. X, s. 109, 15 kohta ja
asia 5/88, Wachauf, tuomio 13.7.1989, Kok. 1989, s. 2609, 17 ja 18 kohta). Tariffikiintiöiden yhdistetyn hallinnointimenetelmän
yhteeensoveltuvuutta valittajien korostamien perusoikeuksien suojelun kanssa on arvioitava nämä kriteerit huomioon ottaen.
87     Kun otetaan huomioon valittajien esittämät väitteet, on täsmennettävä, että toimijalle yhteisen markkinajärjestelyn puitteissa
jaettu viitemäärä edustaa sitä enimmäismäärää, jonka rajoissa tämä toimija voi tiettynä vuonna tehdä tuontitodistushakemuksia
saadakseen tariffikiintiöön liittyviä oikeuksia. Viitemäärien myöntäminen ei siis takaa niiden saatavuutta eikä toimijoiden
oikeutta tosiasiallisesti viedä yhteisöön kaikki tariffikiintiön puitteissa myönnetyt määrät.
88     Yhteisöjen tuomioistuin on yhtäältä todennut jo kolmansien maiden banaanien tuojien omaisuudensuojasta, että yhteisön tariffikiintiöiden
ja niiden jakamista koskevien sääntöjen käyttöön ottamisella ei loukata tätä oikeutta. Yksikään talouden toimija ei voi vaatia
omaisuudensuojaa markkinaosuudelle, joka sillä oli ennen yhteisen markkinajärjestelyn käyttöönottoa, koska tällaista markkinaosuutta
on pidettävä ainoastaan hetkellisesti saavutettuna taloudellisena asemana, joka on altis olosuhteiden muutoksille (ks. asia
C‑280/93, Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994, Kok. 1994, s. I‑4973, Kok. Ep. XVI, s. I‑173, 79 kohta ja asia C‑122/95, Saksa
v. neuvosto, tuomio 10.3.1998, Kok. 1998, s. I‑973, 77 kohta).
89     Taloudelliset toimijat eivät myöskään voi vedota saavutettuun oikeuteen tai edes perusteltuun luottamukseen, joka koskee sellaisen
olemassa olevan tilanteen säilymistä, jota yhteisön toimielimet voivat muuttaa harkintavaltansa rajoissa tekemillään päätöksillä
(asia 52/81, Faust v. komissio, tuomio 28.10.1982, Kok. 1982, s. 3745, 27 kohta; asia C‑350/88, Delacre ym. v. komissio, tuomio
14.2.1990, Kok. 1990, s. I‑395, 33 ja 34 kohta ja em. asiassa Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994, 89 kohta). Näin on sitäkin
suuremmalla syyllä, jos olemassa olevaa tilannetta on muutettava yhteisön tekemistä kansainvälisistä sopimuksista johtuvien
velvoitteiden noudattamiseksi.
90     Ammatinharjoittamisen vapauden väitetystä loukkaamisesta on toisaalta todettava, että asetuksella N:o 2362/98 käyttöön otettu
tariffikiintiöiden yhdistetty hallinnointimenetelmä voi tosiasiallisesti muuttaa kolmansien maiden banaanien tuojien kilpailuasemaa
siltä osin kuin kyseisen menetelmän mukaisesti kaikki toimijat erotuksetta voivat tuoda banaaneja niiden alkuperästä riippumatta.
On kuitenkin todettava, että vaikka kolmansien maiden banaanien tuojat kilpailevat näin ollen AKT‑banaanien tuojien kanssa,
ne eivät enää kärsi aikaisemmassa järjestelmässä säädetystä niiden tuontien 30 prosentin vähennyksestä B‑luokan AKT‑banaanien
tuojien hyväksi, kuten komissio perustellusti huomauttaa. Lisäksi ne voivat uuden järjestelmän puitteissa hankkia myös AKT‑banaaneja.
Valittajien esiin tuomat vaikeudet löytää toimittajia, jotka voisivat hankkia niille AKT‑banaaneja, eivät ole seikkoja, jotka
voisivat kyseenalaistaa sellaisen järjestelmän laillisuuden, jossa niille juuri myönnetään oikeus tuoda tällaisia banaaneja
tariffikiintiön puitteissa.
91     Yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee joka tapauksessa, että kolmansien maiden banaanien tuontimahdollisuutta
koskevat rajoitukset, jotka johtuvat tariffikiintiöiden käyttöön ottamisesta ja niiden jakomenetelmästä, kuuluvat erottamattomana
osana sellaisen yhteisen markkinajärjestelyn käyttöönottoon, jonka tarkoituksena on varmistaa EY 33 artiklassa esitettyjen
tavoitteiden saavuttaminen ja yhteisön kansainvälisten velvoitteiden noudattaminen. Näillä rajoituksilla ei siten aiheettomasti
loukata kolmansien maiden banaaneja perinteisesti kaupan pitävien toimijoiden ammatinharjoittamisen vapautta (ks. em. asia
Saksa v. neuvosto, tuomio 5.10.1994, 82 ja 87 kohta ja em. asia Saksa v. neuvosto, tuomio 10.3.1998, 77 kohta).
92     Edellä esitetyt seikat huomioon ottaen valittajien valituksensa tueksi esittämä toinen valitusperuste on hylättävä.
Kolmas valitusperuste
93     Valittajat katsovat, että kun asetuksessa N:o 2362/98 on annettu AKT‑banaanien tuojille mahdollisuus vedota samalla sekä niiden
tällaisten banaanien tuontiin että kolmansien maiden banaanien tuontiin niiden viitemäärien määrittelemiseksi ja kolmansien
maiden banaaneja koskevien tuontitodistusten antamiseksi, kyseisessä asetuksessa säädetään näiden toimijoiden hankintaedellytyksistä,
jotka ovat suotuisammat kuin ne, jotka myönnetään perinteisille kolmansien maiden banaanien tuojille.
94     Valittajat väittävät, että komissio on näin ollen loukannut syrjintäkiellon periaatetta, kun se on säätänyt kolmansiin maihin
ja AKT‑maihin sovellettavasta tariffikiintiöiden yhdistetystä hallinnointimenetelmästä sekä viitemäärien yhdistämisestä.
95     Tältä osin riittää, kun todetaan, että siltä osin kuin kaikki talouden toimijat voivat viitemääriensä rajoissa tuoda banaaneja
niiden alkuperästä riippumatta ja ne ovat näin samanlaisessa tilanteessa, syrjintäkiellon periaate kieltää juuri niiden erilaisen
kohtelun tuontitodistuksia jaettaessa.
96     Näin ollen on hylättävä myös valittajien valituksensa tueksi esittämä kolmas valitusperuste.
97     Kaikista edellä esitetyistä seikoista johtuu, että mitään asetusta N:o 2362/98 vastaan esitettyä lainvastaisuusväitettä ei
voida hyväksyä.
98     Koska EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetun sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen ensimmäinen edellytys
ei ole täyttynyt, valitus on hylättävä kokonaisuudessaan ilman, että on tarpeen tutkia, ovatko muut tämän vastuun syntymiselle
asetetut edellytykset, jotka koskevat vahingon tosiasiallisuutta ja toiminnan ja väitetyn vahingon välistä syy-yhteyttä, täyttyneet.

Oikeudenkäyntikulut
99     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota saman työjärjestyksen 118 artiklan nojalla sovelletaan
myös muutoksenhakuun, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä
vaatinut. Koska komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa korvaamista ja valittajat ovat hävinneet asian, ne on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen yhdistetyissä asioissa T‑93/00 ja T‑46/01, Alessandrini ym. vastaan
komissio, 10.4.2003 antama tuomio kumotaan.
2)
Euroopan yhteisöjen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa numeroilla
T‑93/00 ja T‑46/01 nostetut kanteet hylätään.
3)
Alessandrini Srl, Anello Gino di Anello Luigi & C. Snc, Arpigi SpA, Bestfruit Srl, Co‑Frutta SpA, Co‑Frutta Soc. coop. arl,
Dal Bello Sife Srl, Frigofrutta Srl, Garletti Snc ja London Fruit Ltd velvoitetaan korvaamaan sekä ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa että muutoksenhaun yhteydessä syntyneet oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: italia.