CELEX: 62001TJ0151
Konkurencija
Piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Vokietijoje parduodamų pakuočių, pažymėtų Der Grüne Punkt logotipu, surinkimo ir utilizavimo sistema
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
Patekimo į rinką kliūtis
Mokestis, mokamas pagal "logotipo naudojimo sutartį"

Teisinis pagrindas
A –
Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos
1991 m. birželio 12 d. Vokietijos vyriausybė priėmė
Verordnung über die Vermeidung von Verpackungsabfällen
(nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos (BGBl. 1991 I, p. 1234)), kurio peržiūrėta redakcija, taikytina šioje byloje,
įsigaliojo 1998 m. rugpjūčio 28 d. (toliau – nutarimas arba nutarimas dėl pakuočių). Šio nutarimo tikslas – užkirsti kelią
ir sumažinti pakuočių atliekų poveikį aplinkai. Šiam tikslui gamintojai ir platintojai įpareigojami surinkti bei perdirbti
panaudotas pakuotes atskirai nuo viešosios atliekų tvarkymo sistemos.
Pagal nutarimo 3 straipsnio 1 dalį pardavimo pakuotės (toliau – pakuotės) yra pakuotės, kuriose pardavimo vietose supakuojamos
galutiniam vartotojui skirtos prekės. Tai taip pat parduotuvėse, gastronomijoje ir kitų paslaugų teikėjų naudojamos pakuotės,
leidžiančios ar palengvinančios produktų pateikimą galutiniam vartotojui (toliau – teikiant paslaugas naudojamos pakuotės),
bei vienkartiniai indai ir įrankiai.
Nutarimo 3 straipsnio 7 dalyje gamintojas apibrėžiamas kaip bet kuris asmuo, gaminantis pakuotes, pakavimo medžiagas ir produktus,
leidžiančius tiesiogiai pagaminti pakuotes, taip pat bet kuris asmuo, įvežantis pakuotes į Vokietijos teritoriją. Nutarimo
3 straipsnio 8 dalyje platintojas apibrėžiamas kaip bet kuris asmuo, patiekiantis į rinką pakuotes, pakavimo medžiagas arba
produktus, leidžiančius tiesiogiai pagaminti pakuotes, taip pat įpakuotas prekes, nesvarbu kuriame prekybos lygmenyje. Prekybos
paštu bendrovės taip pat yra platintojos nutarimo prasme. Galiausiai nutarimo 3 straipsnio 10 dalyje galutinis vartotojas
apibrėžiamas kaip bet kuris asmuo, kuris neperparduoda prekės tokia pačia forma, kokia ji jam buvo patiekta.
Pakuočių gamintojai ir platintojai nutarime jiems nustatytą reikalavimą surinkti ir utilizuoti pakuotes gali įvykdyti dviem
būdais.
Pirmiausia pagal nutarimo 6 straipsnio 1 ir 2 dalis gamintojai ir platintojai turi neatlygintinai prekybos vietose ar šalia
jų priimti iš galutinio vartotojo panaudotas pakuotes ir jas pateikti utilizuoti (toliau – individuali sistema). Platintojo
surinkimo pareiga apsiriboja tokio tipo, formos ir dydžio pakuotėmis bei tokių prekių pakuotėmis, kurios yra jo asortimente.
Platintojui, turinčiam mažesnį nei 200 m
prekybos plotą, surinkimo pareiga apsiriboja prekių, pažymėtų jo parduodamų prekių ženklais, pakuotėmis (nutarimo 6 straipsnio
1 dalies ketvirtasis ir penktasis sakiniai). Pagal nutarimo 6 straipsnio 1 dalies trečią sakinį individualioje sistemoje platintojas
„aiškiai matomomis ir įskaitomomis iškabomis“ turi informuoti galutinį vartotoją apie galimybę grąžinti pakuotę.
Antra, pagal nutarimo 6 straipsnio 3 dalies pirmą sakinį gamintojai ir platintojai gali prisijungti prie sistemos, kuri platintojo
veiklos teritorijoje užtikrina nuolatinį panaudotų pakuočių surinkimą iš galutinių vartotojų arba netoli jų gyvenamosios vietos,
kad šios pakuotės būtų pateiktos utilizuoti (toliau – kolektyvinė sistema). Prie kolektyvinės sistemos prisijungę gamintojai
ir platintojai yra atleidžiami nuo pareigos surinkti ir utilizuoti visas pakuotes, kurioms taikoma ši sistema. Nutarimo 6 straipsnio
I priedo 4 punkto 2 dalies antras sakinys numato, kad gamintojai ir platintojai turi informuoti apie savo dalyvavimą kolektyvinėje
sistemoje „etiketėse ar kitu tinkamu būdu“. Apie šį dalyvavimą jie gali nurodyti ant pakuočių, arba naudoti kitas priemones,
pavyzdžiui, informuoti klientus prekybos vietose arba pridėti prie pakuotės informacinį lapelį.
Pagal nutarimo 6 straipsnio 3 dalies vienuoliktą sakinį kolektyvines sistemas turi patvirtinti suinteresuotosios federalinės
žemės kompetetingos valdžios institucijos. Tokiam patvirtinimui gauti sistemos, be kita ko, turi aptarnauti bent vienos federalinės
žemės teritoriją, reguliariai surinkti pakuotes šalia vartotojų gyvenamųjų vietų ir būti pasirašiusios susitarimus su vietos
savivaldos institucijomis, atsakingomis už atliekų tvarkymą. Bet kuri įmonė, tenkinanti šias sąlygas kurioje nors federalinėje
žemėje, gali joje sukurti kolektyvinę sistemą.
Nuo 2000 m. sausio 1 d. individualioms ir kolektyvinėms sistemoms taikomos tokios pačios utilizavimo normos. Šios nutarimo
I priede nustatytos normos skiriasi atsižvelgiant į pakuotės medžiagą. Individualių sistemų surinkimo ir perdirbimo pareigų
laikymasis užtikrinamas nepriklausomų ekspertų išduotais liudijimais, o kolektyvinių sistemų atveju – pateikiant patikrinamus
duomenis apie surinktų ir perdirbtų pakuočių kiekius.
Be to, nutarimo 6 straipsnio 1 dalies devintame sakinyje nurodoma, kad jei platintojas neįvykdo savo surinkimo ir perdirbimo
pareigų naudodamas individualią sistemą, jis turi jas įvykdyti prisijungęs prie kolektyvinės sistemos.
Šiuo klausimu Vokietijos valdžios institucijos 2000 m. gegužės 24 d. pastabose, kurias jos pateikė Komisijai per administracinę
procedūrą (toliau – Vokietijos valdžios institucijų pastabos), nurodė, kad nutarimas dėl pakuočių leidžia platintojui derinti
surinkimą šalia prekybos vietų remiantis individualia sistema ir surinkimą šalia galutinio vartotojo gyvenamosios vietos remiantis
kolektyvine sistema, dalyvaujant kolektyvinėje sistemoje tik dėl dalies jo į rinką patiektų pakuočių.
Vokietijos valdžios institucijų pastabose taip pat buvo nurodyta, kad jei platintojas nusprendžia dalyvauti kolektyvinėje
sistemoje dėl visų jo prekyboje naudojamų pakuočių, jam netaikomos 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse numatytos pareigos, o tai reiškia,
kad individualaus šalinimo pasirinkimas
a posteriori
nėra įmanomas. Tačiau jei platintojas iš pradžių nuspręstų dalyvauti individualioje sistemoje, vėlesnis jo dalyvavimas kolektyvinėje
sistemoje būtų įmanomas, jei šalinant individualiai utilizavimo kvota nebuvo pasiekta.
B –
„Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH“ kolektyvinė sistema ir sutartis dėl logotipo naudojimo
Nuo 1991 m.
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
(toliau – ieškovė, arba DSD) yra vienintelė bendrovė administruojanti kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje (toliau
– DSD sistema). Todėl DSD 1993 m. buvo pripažinta visų federalinių žemių kompetentingų valdžios institucijų.
Santykiai tarp DSD ir prie jos sistemos prisijungiančių gamintojų bei platintojų yra nustatomi tipine sutartimi dėl logotipo
Der Grüne Punkt
naudojimo (toliau – sutartis arba logotipo naudojimo sutartis). Pasirašydama šią sutartį, prisijungianti įmonė už mokestį
savo pardavimo pakuotes, patenkančias į DSD sistemą, gali žymėti
Der Grüne Punkt
logotipu (logotipo naudojimo sutarties 1 straipsnio 1 dalis).
DSD prie jos sistemos prisijungiančių įmonių sąskaita užtikrina panaudotų pardavimo pakuočių, dėl kurių šios įmonės nusprendžia
dalyvauti DSD sistemoje, surinkimą, rūšiavimą ir utilizavimą, taip šias įmones atleisdama nuo jų pareigos surinkti ir utilizuoti
minėtas pakuotes (sutarties 2 straipsnis).
Prie sistemos prisijungusios įmonės turi nurodyti pakuočių, kurias jos nori šalinti pasinaudodamos DSD sistema, tipus ir kiekvieną
šiems tipams priskiriamą ir skirtą Vokietijos vartotojui pakuotę žymėti logotipu
Der Grüne Punkt
, kad DSD galėtų atleisti prisijungusią įmonę nuo šios pareigos (sutarties 3 straipsnio 1 dalis).
Logotipo naudotojas moka DSD mokestį už kiekvieną pakuotę, kuri pagal logotipo naudojimo sutartį žymima logotipu
Der Grüne Punkt
ir platinama Vokietijos teritorijoje. Šios taisyklės išimtys gali būti numatomos atskiru raštu sudaromu susitarimu (sutarties
4 straipsnio 1 dalis). Sutarties 5 straipsnio 1 dalis taip pat nustato, kad į sąskaitą bus įtraukiama kiekviena
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėta ir logotipo naudotojo Vokietijos teritorijoje platinama pakuotė (sutarties 5 straipsnio 1 dalis).
Mokestis apskaičiuojamas atsižvelgiant į du veiksnius, t. y. į pakuotės svorį bei panaudotų medžiagų tipą ir į pakuotės tūrį
arba plotą. Mokestis apskaičiuojamas nesiekiant pelno ir skirtas tik surinkimo, rūšiavimo ir utilizavimo bei su tuo susijusioms
administracinėms išlaidoms padengti (sutarties 4 straipsnio 2 ir 3 dalys). Jei kinta išlaidos mokestis, gali būti pakeistas
DSD sprendimu.
DSD sistemoje
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtos pakuotės gali būti surenkamos į specialias diferencijuotas (metalui, plastikui ir mišrioms medžiagoms)
šiukšliadėžes arba konteinerius, įrengtus netoli gyvenamųjų namų (ypač popieriui ir stiklui), o likusios atliekos turi būti
išmetamos į viešos atliekų šalinimo sistemos šiukšliadėžes.
Vis dėlto pati DSD nerenka ir neutilizuoja panaudotų pakuočių, o subrangos pagrindais perka šias paslaugas iš vietos atliekų
surinkimo įmonių. Santykiai tarp DSD ir šių įmonių nustatomi keletą kartų keista tipine sutartimi dėl pakuočių surinkimo ir
rūšiavimo sistemos sukūrimo bei įgyvendinimo. Pagal šias paslaugų sutartis, pasirašytas tarp DSD ir 537 vietos įmonių, kiekviena
iš šių įmonių atitinkamoje zonoje turi išimtinę teisę rinkti pakuotes DSD sąskaita. Atrūšiuotos pakuotės transportuojamos
į perdirbimo centrus utilizuoti.
Dėl paslaugų sutarties Komisija 2001 m. rugsėjo 17 d. procedūroje, pradėtoje pagal (EB) 81 straipsnį ir EEE susitarimo 53 straipsnį,
priėmė sprendimą 2001/837/EB (bylos COMP/34493 – DSD, COMP/37366 –
Hofmann
+ DSD, COMP/37299 –
Edelhoff
+ DSD, COMP/37291 –
Rechmann
+ DSD, COMP/37288 – ARGE ir kitos penkios įmonės + DSD, COMP/37287 – AWG ir kitos penkios įmonės + DSD, COMP/37526 –
Feldhaus
+ DSD, COMP/37254 –
Nehlsen
+ DSD, COMP/37252 –
Schönmakers
+ DSD, COMP/37250 –
Altvater
+ DSD, COMP/37246 – DASS + DSD, COMP/37245 –
Scheele
+ DSD, COMP/37244 – SAK + DSD, COMP/37243 –
Fischer
+ DSD, COMP/37242 –
Trienekens
+ DSD, COMP/37267 –
Interseroh
+ DSD) (OL L 319, p. 1). Dėl šio sprendimo panaikinimo ieškovė yra pateikusi ieškinį byloje T‑289/01,
Duales System Deutschland prieš Komisiją
.

Faktinės ginčo aplinkybės
1992 m. rugsėjo 2 d. DSD siekdama, kad jos atžvilgiu būtų priimtas sprendimas dėl pažeidimo nebuvimo arba taikoma išimtis,
pateikė Komisijai savo įstatus ir keletą sutarčių, tarp kurių buvo logotipo naudojimo ir paslaugų sutartys.
1997 m. liepos 23 d.
Europos bendrijų oficialiajame leidinyje
(OL C 100, 1997, p. 4) pagal 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, Pirmojo reglamento, įgyvendinančio (EB 81) ir
(EB 82) straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 19 straipsnio 3 dalį Komisijai paskelbus pranešimą, kuriame ji išreiškė savo ketinimą
priimti teigiamą sprendimą dėl pateiktų sutarčių, iš suinteresuotųjų trečiųjų asmenų ji gavo pastabų, be kita ko, dėl skirtingų
logotipo naudojimo sutarties taikymo aspektų. Tretieji asmenys skundėsi dėl tariamo konkurencijos iškraipymo dėl dvigubo mokesčio
už dalyvavimą DSD ir kito paslaugų teikėjo sistemose.
1998 m. spalio 15 d. DSD pristatė Komisijai tam tikrus įsipareigojimus, leidžiančius prie jos sistemos prisijungiantiems pakuočių
gamintojams ir platintojams nemokėti dvigubo mokesčio, kai jei dalyvauja kitoje regioninio lygio kolektyvinėje sistemoje.
DSD visų pirma kalbėjo apie situaciją, kai lygiagrečiai DSD sistemai būtų sukurtos kolektyvinės sistemos, veikiančios vienoje
ar keliose federalinėse žemėse. Tokiu atveju to paties tipo ir to paties platintojo ar gamintojo pakuotės šiose federalinėse
žemėse galėtų būti surenkamos pagal vieną iš naujų kolektyvinių sistemų, o kitose federalinėse žemėse – pagal DSD sistemą,
o DSD šiuo klausimu įsipareigojo (ginčijamo sprendimo 4, 58 ir 59 konstatuojamosios dalys):
„Tuo atveju, jei būtų sukurtos kitos nei (DSD) sistemos, veikiančios regioniniu lygiu ir jos būtų oficialiai pripažintos aukščiausių
federalinės žemės valdžios institucijų pagal nutarimo dėl pakuočių 6 straipsnio 3 dalį, (DSD) pasiryžusi taip taikyti logotipo
naudojimo sutartį, kad prisijungiantieji prie sistemos turėtų galimybę dalyvauti vienoje iš šių sistemų dėl dalies pakuočių.
Tokiu atveju (DSD) neims jokio mokesčio pagal logotipo naudojimo sutartį už pakuotes, surinktas taikant minėtas sistemas,
tačiau toks surinkimo būdas turėtų būti patvirtintas įrodymais. Antra atleidimo nuo mokesčio už pakuočių, pažymėtų („Der Grüne
Punkt“) logotipu surinkimą sąlyga yra tai, kad nebūtų pažeista prekių ženklo („Der Grüne Punkt“) apsauga.“
1999 m. lapkričio 3 d. Komisija išsakė nuomonę, kad DSD 1998 m. spalio 15 d. nurodyti įsipareigojimai neturėtų apsiriboti
tik kolektyvinėmis sistemomis; jie turėtų apimti ir individualias sistemas, naudojamas dalies pakuočių šalinimui.
1999 m. lapkričio 15 d. keletas pakuočių gamintojų pateikė Komisijai skundą. Jie tvirtino, kad logotipo naudojimo sutartis
trukdo sukurti individualią pakuočių surinkimo sistemą. Jie mano, kad logotipo naudojimas, DSD realiai neteikiant atliekų
šalinimo paslaugos, yra šios piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi.
2000 m. kovo 13 d. laišku DSD informavo Komisija apie du papildomus įsipareigojimus. Vienas jų buvo susijęs su atveju, kai
pakuočių gamintojai ir platintojai daliai savo pakuočių pasirenka individualią sistemą, o likusiai daliai prisijungia prie
DSD sistemos. Tokiu atveju DSD įsipareigoja neimti mokesčio pagal logotipo naudojimo sutartį už pakuotes, surinktas pagal
individualią sistemą, jeigu jai pateikiama šio antro surinkimo tipo įrodymų. Šie įrodymai turi būti pateikti laikantis nutarimo
dėl pakuočių I priedo 2 punkte nurodytų reikalavimų. 2000 m. kovo 13 d. laiške DSD taip pat nurodė, kad ji nemano esant būtina
pakeisti 1998 m. spalio 15 d. nurodytus įsipareigojimus (žr. ginčijamo sprendimo 7, 60 ir 61 konstatuojamąsias dalis).
2000 m. rugpjūčio 3 d. Komisija išsiuntė DSD pranešimą apie kaltinimus, į kurį pastaroji atsakė 2000 m. spalio 9 d. laišku.
2001 m. balandžio 20 d. Komisija priėmė sprendimą 2001/463/EB, susijusį su (EB) 82 straipsnio taikymo procedūra (Byla COMP
D3/34493 – DSD) (OL L 166, p. 1, toliau – ginčijamas sprendimas).

Procesas ir šalių reikalavimai
2001 m. liepos 5 d. ieškovė, remdamasi EB 230 straipsnio ketvirtąja pastraipa, pateikė Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai
ieškinį dėl ginčijamo sprendimo panaikinimo.
Atskiru dokumentu, kuris Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo užregistruotas tą pačią dieną, remdamasi EB 242 straipsniu,
ieškovė pateikė prašymą sustabdyti šio sprendimo 3 straipsnio vykdymą bei 4, 5, 6 ir 7 straipsnių vykdymą, kiek jie susiję
su 3 straipsniu, kol Pirmosios instancijos teismas priims sprendimą iš esmės.
2001 m. lapkričio 15 d. Nutartimi
Duales System Deutschland prieš Komisiją
(T‑151/01 R, Rink. p. II‑3295) Pirmosios instancijos teismo pirmininkas atmetė prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
Pareiškimais, kuriuos Pirmosios instancijos tesimo kanceliarija gavo atitinkamai 2001 m. liepos 16 d., 19 d. ir 20 d.,
Vfw AG
,
Landbell AG für Rückhol–Systeme
(toliau –
Landbell
) ir
BellandVision GmbH
paprašė leisti įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. Apie šiuos prašymus buvo pranešta šalims, kurios per nustatytą
terminą pateikė savo pastabas.
2001 m. lapkričio 5 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) leido šioms trims įmonėms įstoti į bylą,
o jos asmeniškai galėjo pateikti savo pastabas 2002 m. vasario 7 dieną.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį ir, imdamasis proceso organizavimo priemonių, pateikė šalims keletą klausimų, į kuriuos pastarosios turėjo atsakyti žodžiu
per posėdį. Šie klausimai buvo susiję su įvairiais pakuočių surinkimo ir utilizavimo proceso etapais ir su tuo, kokiomis sąlygomis
galėjo egzistuoti konkurencija tarp individualių ir kolektyvinių sistemų. Pirmosios instancijos teismas taip pat paprašė Komisijos
pateikti Vokietijos valdžios institucijų per administracinę procedūrą pateiktą dokumentą. 2006 m. birželio 26 d. Komisija
pateikė šį dokumentą.
Per 2006 m. liepos 11 ir 12 d. posėdžius šalys pateikė paaiškinimus žodžiu ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Vfw
Pirmosios instancijos teismo prašo atmesti ieškinį.

Landbell
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

BellandVision
Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Prieš nagrinėjant šalių argumentus dėl priimtinumo ir pagrįstumo reikėtų išdėstyti ginčijamo sprendimo turinį.
A –
Ginčijamas sprendimas
Skirtingai nei nutarime, kuriame nepatikslinama, ar yra galimybė kombinuoti individualią ir kolektyvinę sistemas arba naudotis
keliomis kolektyvinėmis sistemomis surenkant ir utilizuojant prekyboje naudojamas pakuotes, ginčijamame sprendime daroma prielaida,
kad pakuočių gamintojas ar platintojas, siekdami įvykdyti nutarimu nustatytas pareigas, gali kombinuoti skirtingas sistemas.
Tokioje situacijoje Komisijos teisinis vertinimas yra dviejų dalių: pirmoji dalis skirta DSD veiksmų tyrimui atsižvelgiant
į EB 82 straipsnį (ginčijamo sprendimo 65–160 konstatuojamosios dalys ir 1 straipsnis), o antroje dalyje nagrinėjamos priemonės,
leidžiančios Komisijai Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalies pagrindu nutraukti piktnaudžiavimą (ginčijamo sprendimo 161–167
konstatuojamosios dalys ir 3–7 straipsniai). Ginčijamame sprendime nekalbama apie DSD veiksmų teisėtumą EB 86 straipsnio 2 dalies
atžvilgiu.
1.
Dėl galimybės kombinuoti keletą pakuočių surinkimo ir utilizavimo sistemų, siekiant įvykdyti nutarime dėl pakuočių nustatytas
pareigas
Galimybė naudotis keliomis pakuočių surinkimo ir utilizavimo sistemomis, siekiant įvykdyti nutarime dėl pakuočių nustatytas
pareigas (toliau – mišrios sistemos) sudaro pagrindą ginčijamam sprendimui, kuriame Komisija aptaria tris variantus (ginčijamo
sprendimo 101 konstatuojamoji dalis):
–        1 variantas – kai gamintojas ar platintojas naudoja (nacionalinę) DSD kolektyvinę sistemą daliai pakuočių, o likusioms pakuotėms
naudojasi kita (regionine) kolektyvine sistema,
–        2 variantas – kai gamintojas ar platintojas daliai pakuočių naudoja DSD sistemą, o likusioms pakuotėms naudojasi individualia
sistema,
–        3 variantas – kai gamintojas ar platintojas visų pakuočių Vokietijoje šalinimą patiki sistemoms, konkuruojančioms su DSD sistema,
tačiau kitose valstybėse narėse prisijungia prie sistemos, naudojančios logotipą
Der Grüne Punkt
.
Ginčijamas sprendimas įvardiją keletą veiksnių, įrodančių, kad egzistuoja galimybė naudoti mišrias sistemas. Sprendime nurodoma,
kad iš Vokietijos valdžios institucijų pastabų (ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamoji dalis) matyti, jog nutarimas laidžia
kombinuoti individualią ir kolektyvinę sistemas, kolektyvinėje sistemoje esant tik daliai parduotų pakuočių surinkimo. Tačiau
Vokietijos valdžios institucijos pažymi, kad tokiu atveju tiek vartotojai, tiek valdžios institucijos turi būti tiksliai informuotos,
kurių pakuočių atžvilgiu galioja surinkimo prekybos vietose arba šalia jų pareiga ir kurioms pakuotės ši pareiga netaikoma
(ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamoji dalis). Ginčijamame sprendime taip pat pabrėžiama, kad iš ankstesnių Vokietijos valdžios
institucijų atsakymų matyti, jog nutarimo 6 straipsnio 3 dalis nereiškia, kad galima naudotis tik vienintele sistema. Taigi
Vokietijos valdžios institucijos niekada nesiekė visoje valstybėje ar kiekvienoje federalinėje žemėje leisti įgyvendinti tik
vieną kolektyvinę sistemą (ginčijamo sprendimo 23 konstatuojamoji dalis).
Vokietijos valdžios institucijų pastabos leidžia konstatuoti, kad alternatyvus nutarimo aiškinimas, jog pakuočių gamintojas
ar platintojas, vykdydamas savo pareigas, gali naudotis individualia arba kolektyvine sistemomis, nedraudžia mišrios sistemos.
Be to, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovė šioje byloje ne ginčija pakuočių gamintojo ar platintojo galimybės
naudotis mišria sistema, o skundžia tai, kaip Komisija įvetino jos elgesį pagal EB 82 straipsnį ir Reglamento Nr. 17 3 straipsnio
1 dalį.
2.
Vertinimas pagal EB 82 straipsnį
Pagal ginčijamą sprendimą DSD yra vienintelė įmonė, siūlanti kolektyvinę sistemą visoje Vokietijos teritorijoje, o taikant
jos sistemą surenkama apie 70 % visų Vokietijoje pardavimo pakuočių ir apie 82 % Vokietijoje iš vartotojų surenkamų pardavimo
pakuočių (ginčijamo sprendimo 95 konstatuojamoji dalis). Šioje byloje DSD dominuojanti padėtis neginčijama.
Šiuo atveju ginčijamame sprendime nurodytas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagrįstas tuo, kad DSD iš pakuočių gamintojų
ir platintojų, kurie prisijungia prie jos sistemos, renkamas mokestis priklauso ne nuo realus šios sistemos naudojimo, o apskaičiuojamas
atsižvelgiant į pakuočių, pažymėtų
Der Grüne Punkt
logotipu, kurias šie gamintojai ir platintojai parduoda Vokietijoje, skaičių (sutarties 4 straipsnio 1 dalis ir 5 straipsnio
1 dalis). Prie DSD sistemos prisijungiantys gamintojai ir platintojai kiekvieną pakuotę, apie kurią buvo pranešta DSD ir kuri
skirta vartoti Vokietijoje, turi žymėti
Der Grüne Punkt
logotipu (sutarties 3 straipsnio 1 dalis). Pagal ginčijamą sprendimą DSD piktnaudžiauja dominuojančia padėtimi nesusiedama
mokesčio, renkamo pagal sutartį, su realiu DSD sistemos naudojimu. Iš Komisijos pagal DSD klientų ar konkurentų skundus atlikto
tyrimo matyti, kad DSD mokamo mokesčio apskaičiavimo būdas neleidžia tam tikriems prie DSD sistemos prisijungusiems pakuočių
gamintojams naudotis savo individualia ar kita kolektyvine sistema daliai savo parduodamų pakuočių (ginčijamo sprendimo 100–102 konstatuojamosios
dalys).
Šiuo klausimu ginčijamas sprendimas nustato, kad DSD siūlomas sprendimas, t. y. atsisakymas logotipu
Der Grüne Punkt
žymėti pakuotes, nepatenkančias į DSD sistemą, ir kurioms taikoma kita – individuali ar kolektyvinė – sistema, „daugeliu
atvejų“ nepasiteisintų atsižvelgiant į ekonomikos realijas (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji dalis). Toks sprendimas
iš tikrųjų reikalautų selektyviai žymėti pakuotes skirtingomis etiketėmis (su logotipu
Der Grüne Punkt
arba be jo), o tai būtų gerokai brangiau nei vienodas pakuočių žymėjimas arba skirtingų platinimo tinklų naudojimas (ginčijamo
sprendimo 104 ir 105 konstatuojamosios dalys). Be to, toks sprendimas iš pakuočių gamintojų ir platintojų, kurie naudoja mišrias
sistemas, reikalautų patiems užtikrinti, kad
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtos pakuotės būtų tiekiamos į tas vietas, kur DSD sistema surenka šias pakuotes, o pakuotės, kuriose nėra
minėto logotipo, būtų tiekiamos į vietas, kur jų surinkimą užtikrina kitos sistemos, tačiau praktiškai tai būtų neįmanoma
(ginčijamo sprendimo 106 punktas). Galiausiai, atsižvelgiant į tai, kad dažnai tik nupirkęs supakuotą prekę arba tam tikromis
aplinkybėmis tik ją suvartojęs galutinis vartotojas nusprendžia, ar jis pakuotę pateiks kolektyvinei sistemai prie savo gyvenamosios
vietos, ar atneš į prekybos vietą, perduodamas ją į individualią sistemą, neįmanoma susieti dalį
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtų pakuočių su vienu ar kitu surinkimo būdu (ginčijamo sprendimo 107 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamame sprendime Komisija nusprendė, kad piktnaudžiavimo dėl mokesčio pagal logotipo naudojimo sutartį poveikis yra dvigubas.
Pirmiausia mokesčio mokėjimą susiedama tik su logotipo naudojimu, DSD įmonėms, kurios nesinaudoja pakuočių šalinimo paslauga
arba kurios šia paslauga naudojasi tik daliai pakuočių, nustato neteisingas kainas ir sandorių sąlygas. Komisijos nuomone,
dėl per didelio skirtumo tarp paslaugų teikimo išlaidų ir jų kainos šis atvejis kvalifikuotinas kaip piktnaudžiavimas dominuojančia
padėtimi EB 82 straipsnio 2 pastraipos a punkto prasme (ginčijamo sprendimo 111–113 konstatuojamosios dalys). Antra, dėl logotipo
naudojimo sutartyje nustatytos apmokestinimo sistemos pažymėtina, kad tokį mokestį mokančioms įmonėms ekonomiškai nenaudinga
prisijungti prie konkuruojančios individualios ar kolektyvinės sistemos, nes šios įmonės arba turėtų mokėti mokestį ne tik
DSD bet ir konkurentui, arba sukurti atskiras pakavimo linijas ir atskirus jų platinimo tinklus. Taip apmokestinimo sistema
apsunkina DSD sistemos konkurentų atėjimą į rinką (žr. ginčijamo sprendimo 114 ir 115 konstatuojamąsias dalis).
Komisija detaliau apibūdina piktnaudžiavimą dėl sutartinių mokesčių kiekvienu iš anksčiau aprašytų atveju. Dėl 1 varianto,
kai yra mišri sistema, kai derinamas nacionalinės DSD kolektyvinės sistemos naudojimas ir kitos – regioninės – kolektyvinės
sistemos naudojimas, ginčijamame sprendime nurodoma, kad tokia galimybė iš esmės reikalauja arba skirtingo nuo naudojamos
sistemos priklausančio žymėjimo, arba mokesčių abiem sistemoms mokėjimo. Todėl reikalavimas mokėti mokestį DSD už visas Vokietijoje
parduodamas pakuotes panaikina bet kokią ekonominę dalyvavimo kolektyvinėje regioninėje sistemoje naudą (žr. 118–123 konstatuojamąsias
dalis).
Siekdama išspręsti šią problemą, DSD per administracinę procedūrą įsipareigojo (ginčijamo sprendimo 58 ir 59 konstatuojamosios
dalys) logotipo naudojimo sutartį taikyti taip, kad suinteresuotieji gamintojai ir platintojai savo pakuočių daliai turėtų
galimybę pasirinkti kitą kolektyvinę sistemą, jei pateiks atitinkamus įrodymus ir nesukels pavojaus prekių ženklo
Der Grüne Punkt
apsaugai. Kadangi DSD atsisakė panaikinti sąlygą dėl, beje, nekonkretizuotos prekių ženklo apsaugos, ginčijamame sprendime
buvo nuspręsta, kad šio įsipareigojimo nepakanka išsklaidyti šiame sprendime Komisijos išreikštoms abejonėms (žr. ginčijamo
sprendimo 122 ir 123 konstatuojamąsias dalis).
Dėl 2 varianto, kai yra mišri sistema ir derinamas individualios bei DSD sistemos naudojimas, ginčijamame sprendime nurodoma,
kad DSD reikalavimas mokėti mokestį už visas Vokietijoje parduotas pakuotes neleidžia prisijungti prie individualios sistemos
dėl šių pakuočių dalies (žr. ginčijamo sprendimo 124–128 konstatuojamąsias dalis).
Siekdama išspręsti šią problemą, DSD per administracinę procedūrą įsipareigojo (ginčijamo sprendimo 60 ir 61 konstatuojamosios
dalys) nerinkti mokesčio pagal sutartį už tą pakuočių dalį, kuri surenkama pasinaudojant individualia sistema, tačiau su sąlyga,
kad bus pateikti atitinkami įrodymai. Šiame įsipareigojime DSD taip pat nurodė, kad logotipas
Der Grüne Punkt
turi būti naudojamas tik pagal DSD sistemą surenkamoms pakuotėms ir kad juo negali būti žymimos pakuotės, surenkamos naudojantis
individualia sistema. Tačiau Komisija nusprendė, kad praktiškai beveik neįmanoma sukurti atskirų pakavimo linijų ir platinimo
tinklų, nes šiuo etapu beveik neįmanoma, kad atitinkamas pakuočių gamintojas ar platintojas nustatys, kurias pakuotes vartotojas
pateiks kolektyvinei, o kurias – individualiai sistemai. Todėl Komisija manė, kad šio įsipareigojimo nepakanka jos išreikštoms
abejonėms dėl konkurencinės situacijos išsklaidyti (žr. ginčijamo sprendimo 127 ir 128 konstatuojamąsias dalis).
Dėl 3 varianto, kai nedalyvaujama DSD sistemoje Vokietijoje, tačiau dalyvaujama pakuočių, pažymėtų logotipu
Der Grüne Punkt
, surinkimo ir šalinimo sistemoje kitoje valstybėje narėje, t. y. dėl varianto, kai DSD gali reikalauti mokesčio Vokietijoje,
ginčijamame sprendime nurodoma, kad DSD įsipareigojimas ir pareiškimas per administracinę procedūrą leidžia išspręsti Komisijos
šiuo klausimu nustatytą problemą (žr. ginčijamo sprendimo 62–64 ir 129–135 konstatuojamąsias dalis).
Ginčijamame sprendime nurodoma, kad nustatytas piktnaudžiavimas nėra pateisinamas tariamu nutarimo nuostatų ir pakuočių nesuderinamumu,
dėl kurių nėra užtikrinama jokia paslauga, garantuojanti atliekų šalinimo pareigos įvykdymą, žymėjimo
Der Grüne Punkt
logotipu (žr. ginčijamo sprendimo 136–142 konstatuojamąsias dalis). Tai taip pat nėra pateisinama būtinybe apsaugoti logotipo
Der Grüne Punkt
skiriamuosius požymius (žr. ginčijamo sprendimo 143–153 konstatuojamąsias dalis). Šiuo klausimu ginčijamame sprendime daroma
nuoroda į 1994 m. birželio 14 d.
Kammergericht Berlin
(Berlyno federalinės žemės teismas, Vokietija) sprendimą ir pažymima, kad logotipas įvykdo savo esminę paskirtį, „jei jis
informuoja vartotoją, kad šis turi galimybė šalinti pakuotę per DSD sistemą“. Taigi minėto logotipo paskirtis nereikalauja,
kad tuomet, kai per DSD sistemą surenkama tik dalis pakuočių, juo būtų žymimos tik į šią sistemą patenkančios pakuotės (žr.
ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamąją dalį).
Ginčijamame sprendime taip pat nurodoma, kad, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes ir pakuočių surinkimą bei utilizavimą
Vokietijoje ir bendrojoje rinkoje, piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi, nustačius ginčijamą mokestį pagal sutartį, gali
stipriai neigiamai paveikti prekybą tarp valstybių narių (žr. ginčijamo sprendimo 155–160 konstatuojamąsias dalis). Tačiau
šioje byloje nėra ginčijamas poveikis prekybai tarp valstybių narių.
Užbaigiant vertinimą pagal EB 82 straipsnį ginčijamame sprendime nurodoma, kad tam tikrais atvejais DSD elgesys, reikalaujant
mokėti mokestį už visas Vokietijoje su logotipu
Der Grüne Punkt
parduodamas pakuotes, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. Šis EB 82 straipsnio pažeidimas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje
apibūdintas taip:
„(DSD) elgesys, pagal logotipo naudojimo sutarties 4 straipsnio 1 dalies pirmąjį sakinį ir 5 straipsnio 1 dalies pirmąjį sakinį
reikalaujant mokėti mokestį už visas Vokietijoje su logotipu (
Der Grüne Punkt
) platinamas pardavimo pakuotes, yra nesuderinamas su bendrąja rinka, jei pagal nutarimą dėl pakuočių šį mokestį privalančios
mokėti įmonės:
a)      naudojasi logotipo naudojimo sutarties 2 straipsnyje numatyta pareigos šalinti atliekas perėmimo paslauga tik daliai pakuočių
(1 ir 2 variantai) arba ja visai nesinaudoja, tačiau Vokietijos rinkai tiekia standartines pakuotes, kurios platinamos ir
kitose (Europos ekonominės erdvės) valstybėse narėse ir dėl kurių jos prisijungia prie surinkimo sistemos, naudojančios logotipą
(
Der Grüne Punkt
) (3 variantas); ir
b)      įrodo, kad dėl dalies ar visų pakuočių, dėl kurių jos nesinaudoja pareigos šalinti atliekas perėmimo paslauga, jos nutarime
nustatytą pakuočių surinkimo pareigą vykdo naudodamosi kolektyvinėmis konkuruojančiomis sistemomis arba individualiomis sistemomis.“
3.
Vertinimas pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį
Konstatavus piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi, ginčijamame sprendime, remiantis Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalimi,
nurodoma, kaip DSD turi nutraukti konstatuotą pažeidimą (ginčijamo sprendimo 161–167 konstatuojamosios dalys ir 2–7 straipsniai).
Pagrindinė šių priemonių įpareigoja DSD neimti mokesčio už Vokietijoje su logotipu
Der Grüne Punkt
platinamas pakuotes, dėl kurių nesinaudojama jos atliekų šalinimo pareigos perėmimo paslauga ir dėl kurių nutarime dėl pakuočių
nustatyti reikalavimai įvykdomi kitaip. Ši priemonė, nustatyta ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje, dėl 1 ir 2 variantų yra
tokia:
„DSD visiems logotipo naudojimo sutarties kontrahentams įsipareigoja neimti mokesčio už Vokietijoje su logotipu (
Der Grüne Punkt
) platinamas pakuotes, dėl kurių nesinaudojama jos atliekų šalinimo pareigos perėmimo paslauga pagal logotipo naudojimo sutarties
2 straipsnį ir dėl kurių nutarime dėl pakuočių nustatyti reikalavimai įvykdomi kitaip.
Pirmojoje pastraipoje nurodytas įsipareigojimas pakeičia logotipo naudojimo sutarties 4 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje
numatytą išimtį.“
Be to, ginčijamo sprendimo 5 straipsnyje šiais atvejais nustatytas įrodinėjimo taisykles Komisija išdėstė taip:
„1. (1 variantas) Jei dalis ar visos pakuotės surenkamos naudojantis konkuruojančia kolektyvine sistema, sistemos administratoriaus
patvirtinimas, kad atitinkamas kiekis pakuočių buvo surinktas konkuruojančioje kolektyvinėje sistemoje, yra pakankamas įrodymas,
jog nutarimo dėl pakuočių 3 ir 4 straipsniuose nustatytos pareigos įvykdomos kitaip.
2. (2 variantas) Jei dalis ar visos pakuotės surenkamos naudojantis individualia sistema, pakanka vėliau pristatyti nepriklausomo
eksperto pažymą, kad surinkimo ir utilizavimo pareigos buvo įvykdytos. Pažyma gali būti parengta dėl kiekvieno gamintojo ar
platintojo arba dėl visų individualioje sistemoje dalyvaujančių įmonių.
3. DSD jokiu atveju negali reikalauti, kad pažyma būtų pateikta anksčiau nei nurodyta nutarime dėl pakuočių.
4. DSD pateiktinų įrodymų atžvilgiu bet kuriuo atveju pakanka, kad neatsižvelgiant į atitinkamą nutarimo dėl pakuočių redakciją,
pažyma patvirtintų kontrahentams, jog pakuočių surinkimo ir utilizavimo reikalavimai dėl konkretaus pakuočių kiekio yra įvykdyti.
5. Jei pažymoje būtų kitų duomenų, jie gali būti neatskleidžiami.
6. Ir sistemos administratoriaus pažyma, ir nepriklausomo eksperto pažyma gali būti pakeistos auditoriaus išvada, kuria vėliau
patvirtinama, kad nutarime dėl pakuočių nustatytos pareigos dėl konkretaus pakuočių kiekio yra įvykdytos.
7.      Jokia kita logotipo naudojimo sutarties sąlyga negali būti taikoma taip, kad sugriežtintų reikalavimus dėl DSD pateiktinų
įrodymų.“
Sprendimo 4 straipsnis susijęs su ypatinga 3 varianto situacija:
„1. DSD negali imti mokesčio už pakuotes, surinktas kitoje valstybėje narėje pasinaudojant surinkimo ir utilizavimo sistema,
naudojančia logotipą (
Der Grüne Punkt
), ir su šiuo logotipu paleistas į apyvartą nutarimo dėl pakuočių taikymo teritorijoje, jei patvirtinama, kad nutarime dėl
pakuočių nustatyti įpareigojimai įvykdomi kitaip, nei prisijungiant prie DSD sukurtos sistemos pagal nutarimo 6 straipsnio
3 dalį.
2. DSD gali atleidimą nuo mokesčio susieti su sąlyga, kad 1 dalyje nurodytose pakuotėse prie logotipo (
Der Grüne Punkt
) užrašu ar kitokiu būdu galutinis vartotojas būtų informuojamas, kad pakuotė nesurenkama DSD sukurtoje sistemoje pagal nutarimo
6 straipsnio 3 dalį.
3. Kilus nesutarimams dėl nuorodos aiškumo šalys per vieną savaitę nuo vienos ar dviejų šalių konstatuotų nesutarimų prašo
Komisijos paskirti ekspertą.
Ekspertas per keturias savaites turi nustatyti, ar skirtingos šalių siūlomos nuorodos, atsižvelgiant į esminę pakuotės paskirtį,
atitinka 2 dalyje nustatytus reikalavimus <...>“
Šalių argumentus reikia nagrinėti atsižvelgiant į šias aplinkybes.
B –
Dėl ieškinio priimtinumo
1.
Dėl ieškinio priimtinumo, kiek jis susijęs su ginčijamo sprendimo 4 straipsniu
Komisija tvirtina, kad ieškiniu siekiama panaikinti visą ginčijamą sprendimą, nenurodant ypatingos 4 straipsnyje aprašytos
situacijos, kuri galėtų būti atskirta nuo likusios ginčijamo sprendimo dalies. Ieškovės tylėjimas šiuo klausimu neatitinka
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto nuostatų, todėl ieškinys, kiek jis susijęs
su ginčijamo sprendimo 4 straipsniu, turi būti pripažintas nepriimtinu.
Ieškovė tvirtina, kad ieškinyje, kaip reikalauja Procedūros reglamentas, aiškiai ir tiksliai išdėstytos faktinės aplinkybės
ir teisiniai pagrindai, kurie leidžia Komisijai pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismui vykdyti kontrolę (1993 m.
balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
De Hoe prieš Komisiją
, T‑85/92, Rink. p. II‑523, 20 punktas). Ieškinyje konkrečiai išvardijamos priežastis, dėl kurių ginčijamos logotipo naudojimo
sutarties nuostatos negali būti laikomos piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme, o tai panaikina bet kokį ginčijamo sprendimo
4 straipsnyje numatytų priemonių pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo nuomone, ginčijamame sprendime konstatuojamas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi (1 straipsnis)
ir dėl to DSD nustatomi įpareigojimai, kad šis piktnaudžiavimas būtų nutrauktas (3–7 straipsniai). Konkrečiai kalbant, Komisija
ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje nustato įpareigojimą, siekiant, kad būtų nutrauktas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi
tais atvejais, kai gamintojas ar platintojas planuoja paleisti pakuotes į apyvartą kitoje nei Vokietija valstybėje narėje,
prisijungdamas prie surinkimo ir utilizavimo sistemos, naudojančios
Der Grüne Punkt
logotipą, o dėl Vokietijoje į apyvartą paleidžiamų pakuočių įvykdo savo pareigas nedalyvaudamas DSD sistemoje.
Pateikdama pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su EB 82 straipsnio pažeidimu, ieškovė prašo panaikinti ginčijamą sprendimą,
keik jame klaidingai konstatuojamas piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi. Jei Pirmosios instancijos teismas pripažintų
šį ieškinio pagrindą pagrįstu, visos ginčijamame sprendime DSD nustatytos pareigos, kuriomis siekiama, kad būtų nutrauktas
piktnaudžiavimas, turėtų būti panaikintos nenagrinėjant ypatingos ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje aprašytos situacijos.
Be to, pateikdama antrąjį ieškinio pagrindą dėl Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimo, ieškovė
prašo panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje nustatytą pareigą, nes galimybės selektyviai žymėti pakuotes ar atsisakyti
logotipo
Der Grüne Punkt
klausimu ši pareiga yra neproporcinga, galiausiai įpareigodama DSD teikti paslaugas, už kurias bus mokama vėliau, ir neleisdama
imti mokestį tik už prekių ženklo naudojimą.
Taigi reikia konstatuoti, kad ieškinys atitinka Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkte nustatytus formos reikalavimus
ir Pirmosios instancijos teismas gali atlikti savo kontrolę. Todėl Komisijos prašymas pripažinti nepriimtinu ieškinį, kiek
jis susijęs su ginčijamo sprendimo 4 straipsniu, turi būti atmestas.
2.
Dėl ieškinio pagrindų pateikimo vykstant teismo procesui
Komisija tvirtina, kad dublike yra trys nauji ieškinio pagrindai, susiję su logotipo naudojimo sutarties išaiškinimu (žr.
šio sprendimo 115 punktą), su ankstesnės nutarimo dėl pakuočių redakcijos citavimo ginčijamo sprendimo faktinių aplinkybių
aprašymo dalyje kritika ir su tuo, kad vartotojas negali prašyti individualių sistemų surinkti pakuotes prie jo gyvenamosios
vietos. Todėl šie pagrindai turėtų būti pripažinti nepriimtinais.
Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą proceso metu
negalima pateikti naujų teisinių pagrindų, išskyrus tuos atvejus, kai jie pagrindžiami teisinėmis arba faktinėmis aplinkybėmis,
kurios tapo žinomos vykstant procesui. Tačiau teisinis pagrindas, kuris tiesiogiai ar netiesiogiai išplečia anksčiau nurodytą
pagrindą ir kuris yra glaudžiai su juo susijęs, turi būti pripažintas priimtinu (žr. 2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos
teismo sprendimo
Travelex Global and Financial Services ir Interpayment Servines prieš Komisiją
, T‑195/00, Rink. p. II‑1677, 33 ir 34 punktus bei juose nurodytą teismų praktiką).
Šioje byloje tariamai nauji Komisijos ginčijami pagrindai iš tikrųjų yra tik ieškovės argumentai atsiliepime į ieškinį atsakant
į Komisijos teiginius dėl pirmojo ieškinio pagrindo, pagrįsto EB 82 straipsnio pažeidimu.
Todėl Komisijos pateiktas prieštaravimas dėl priimtinumo, susijęs su naujų teisinių pagrindų pateikimu vykstant procesui,
turi būti atmestas.
3.
Dėl atsižvelgimo į tam tikrus ieškovės pateiktus priedus
a)     Dėl advokato C. Weidemann parengtų priedų
Komisija pabrėžia, kad vieno iš DSD advokatų C. Weidemann parengtuose prieduose, susijusiuose su aplinkosauginiu pakuočių
ūkio valdymu Vokietijoje (ieškinio A priedas) ir DSD sistemos pateisinimu EB 86 straipsnio pagrindu (dubliko A priedas), yra
argumentų, kurių nėra ieškovės pateiktuose dokumentuose. Todėl Pirmosios instancijos teismas neturėtų atsižvelgti į šiuos
priedus, nes teigiant, kad buvo pažeisti teisės aktai, negali būti daroma paprasčiausia nuoroda į priedus.
Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad siekiant užtikrinti teisinį saugumą bei tinkamą teisingumo priežiūrą ieškinio priimtinumui
reikia, kad jį grindžiančios pagrindinės faktinės ir teisinės aplinkybės, bent jau glaustai, bet nuosekliai ir suprantamai,
išplauktų iš paties ieškinio teksto (1961 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Société Fives Lille Cail ir kt. prieš Vyriausiąją valdybą
, 19/60, 21/60, 2/61 ir 3/61, Rink. p. 561, 588 punktas ir 2005 m. rugsėjo 21 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EDP prieš Komisiją
, T‑87/05, Rink. p. II‑3745, 155 punktas ir jame minima teismų praktika). Šiuo požiūriu, nors ieškinį tam tikrais specifiniais
klausimais galima paremti ir papildyti nurodant į pridedamų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda į kitus dokumentus, net pridėtus
prie ieškinio, negali kompensuoti pagrindinių teisinio argumentavimo, kuris pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalį
turi būti išdėstomas pačiame ieškinyje, elementų trūkumo (1999 m. gegužės 21 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Asia Motor France ir kt. prieš Komisiją
, T‑154/98, Rink. p. II 1703, 49 punktas ir minėto sprendimo
EDP prieš Komisiją
155 punktas ir jame minima teismų praktika).
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad advokato C. Weidemann parengti priedai, susiję su aplinkosauginiu pakuočių ūkio valdymu
Vokietijoje ir ieškovės sistemos pateisinimu EB 86 straipsnio požiūriu, yra tikri vieno iš DSD Pirmosios instancijos teisme
atstovaujančių advokatų pateikti dokumentai. Todėl esminiai šiuose prieduose išdėstyto teisinio argumentavimo elementai turi
būti išdėstomi ieškinyje arba dublike, kuriame, siekiant išplėsti ar papildyti jo turinį, turi būti minimos priedo dalys,
o ne tik daroma bendra nuoroda į priedus.
Tačiau dėl pirmojo iš šių priedų ieškinyje, be kitų paaiškinimų, tik nurodoma, kad C. Weidemann nagrinėjant aplinkosauginį
pakuočių ūkio Vokietijoje valdymą padaryta išvada atitinka išdėstytąją ieškinyje, nenurodant, kuriais būtent šio 54 puslapių
priedo punktais remiamasi.
Todėl į priedą, susijusį su aplinkosauginiu pakuočių ūkio valdymu Vokietijoje, reikia atsižvelgti tik šios vienintelės nuorodos,
iš kurios matyti, kad priedo autorius pritaria ieškinyje išdėstytai nuomonei, požiūriu.
Dėl antro C. Weidemann pateikto priedo, susijusio su DSD sistemos pateisinimu EB 86 straipsnio požiūriu, reikia pažymėti,
kad šis 58 puslapių priedas kaip „papildomas dokumentas“ buvo pateiktas dubliko, „visiškai (grindžiamo) priedu, išdėstančiu
pagrindus, susijusius su EB 86 straipsniu“, stadijoje.
Iš esmės tokie duomenys negali būti laikomi pakankamais minėtos teismų praktikos prasme, nes bendra nuoroda į priedą negali
kompensuoti pagrindinių teisinio argumentavimo, kuris turi būti išdėstomas pačiame ieškinyje, elementų trūkumo. Vis dėlto
dublike pateikiama trumpa šio priedo santrauka, kuri papildo ieškinyje nurodytus argumentus, šiuo klausimu ir leidžia Komisijai
pasirengti gynybai, o Pirmosios instancijos teismui nagrinėti trečiąjį ieškinio pagrindą, pagrįstą EB 86 straipsnio 2 dalies
pažeidimu.
Tokiomis aplinkybėmis reikia pažymėti, kad į priedą dėl ieškovės sistemos pateisinimo EB 86 straipsnio požiūriu Pirmosios
instancijos teismas atsižvelgs tik tiek, kiek jis konkrečiai susijęs su DSD rašytiniuose dokumentuose aiškiai nurodytais argumentais.
b)     Dėl nuomonės tyrimų, pridėtų prie dubliko
Komisija tvirtina, kad ieškovė nepagrindė vėlavimo pateikti naujų įrodymų, t. y. du nuomonės tyrimus, pridėtus prie dubliko,
o tai prieštarauja Procedūros reglamento 48 straipsnio 1 daliai.
Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovės dublike pateikti nuomonės tyrimai nėra nauji įrodymai Procedūros reglamento
48 straipsnio 1 dalies prasme, o skirti paremti atsakant į dublike nurodytus gynybos argumentus dėl prekių ženklo
Der Grüne Punkt
ir galutinio vartotojo vaidmens surenkant ir utilizuojant pakuotes.
Todėl Komisijos prieštaravimas dėl nepriimtinumo, susijęs su nuomonės tyrimais, pridėtais prie dubliko, turi būti atmestas.
C –
Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinį ieškovė nurodo tris pagrindus. Pirmasis susijęs su EB 82 straipsnio pažeidimu. Antrasis susijęs su Reglamento
Nr. 17 3 straipsnio 1 dalies ir proporcingumo principo pažeidimu. Trečiasis susijęs su EB 86 straipsnio 2 dalies pažeidimu.
1.
Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pažeidimu
a)     Pirminės pastabos dėl priverstinės nemokamos licencijos
Šalių argumentai
Ieškovė nurodo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsniu Komisija ją įpareigoja prie jos sistemos prisijungiančioms įmonėms suteikti
„priverstinę nemokamą licenciją“ prekių ženklui
Der Grüne Punkt
, nes, remiantis sprendimu, nuo šiol šį prekių ženklą atitinkančiu logotipu galima žymėti visas pakuotes, neatsižvelgiant
į surinkimo ir utilizavimo sistemą. Tačiau pagal Teisingumo Teismo praktiką priverstinė licencija intelektinės nuosavybės
teisei gali būti suteikta tik „ypatingais atvejais“, t. y. kai atsisakymas suteikti licenciją susijęs su teise į pramoninę
nuosavybę, kurios licencijavimas būtinas atitinkamai veiklai vykdyti, kai atsisakymas gali panaikinti bet kokią konkurenciją
antrinėje rinkoje ir kai šis atsisakymas nėra objektyviai pagrįstas (1995 m. balandžio 6 d. Teisingumo Teismo sprendimo
RTE ir ITP prieš Komisiją
, „
Magill
“, C‑241/91 P ir C‑242/91 P, Rink. p. I‑743, 50–56 punktai ir 1998 m. lapkričio 26 d. Sprendimo
Bronner
, C‑7/97, Rink. p. I‑7791, 39 punktas). Kadangi nė viena iš šių aplinkybių šioje byloje nebuvo nustatyta, negali būti konstatuotas
ir piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi pagal EB 82 straipsnį. Grįsdama savo tvirtinimą, ieškovė pateikia šiuos argumentus:
pirmiausia, prekių ženklas
Der Grune Punkt
nėra būtinas dalyvauti su DSD sistema konkuruojančioje sistemoje; antra, ginčijamos sutartinės nuostatos nepanaikina konkurencijos;
ir, trečia, DSD elgesį pateisina daugelis objektyvių priežasčių, būtent – būtinybė įgyvendinti nutarimo tikslus, apsaugoti
įvairias prekių ženklo
Der Grune Punkt
, dėl kurio pagal prekių ženklų teisę negali būti suteikta priverstinė licencija, funkcijas, ir sudaryti sąlygas tinkamai
veikti DSD sistemai.
Komisija, palaikoma įstojusių į bylą šalių, nurodo, kad ginčijamas sprendimas neįpareigoja DSD suteikti priverstinių nemokamų
licencijų, kurios prieštarautų tarptautinei ir Bendrijos teisei. Nustatytas piktnaudžiavimas grindžiamas tik tuo, kad apmokestinimo
sistema pažeidžia EB 82 straipsnį, nes DSD reikalauja mokesčio už paslaugą, kurios ji neteikia ir kurią, kaip įrodyta, teikia
kita sistema.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pirmuoju ieškinio pagrindu, susijusiu su EB 82 straipsniu, ieškovė iš esmės ginčija pareigos, nustatytos remiantis Reglamento
Nr. 17 3 straipsnio 1 dalimi ir aprašytos ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje (žr. šio sprendimo 60 punktą), siekiant nutraukti
ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuotą piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi (žr. šio sprendimo 58 punktą), įvykdymo
pasekmes. Ieškovė mano, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatytu įpareigojimu ji verčiama suteikti „priverstinę nemokamą
licenciją“ naudoti prekių ženklą
Der Grüne Punkt
pakuotėms, kurios šalinamos pasinaudojant su DSD sistema konkuruojančiomis sistemomis.
Vis dėlto, ginčydama tokios priverstinės licencijos teisėtumą, ieškovė nurodo, kad prekių ženklas
Der Grune Punkt
nėra būtinas siekiant dalyvauti su DSD sistema konkuruojančioje sistemoje (žr. šio sprendimo 93 punktą) ir kad ginčijamos
sutartinės nuostatos nepanaikina konkurencijos (žr. šio sprendimo 95 punktą). Šie argumentai galiausiai reiškia, kad DSD elgesys,
aprašytas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje, neturi įtakos konkurencijai ir nėra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio
prasme.
Be to, ieškovė tvirtina, kad logotipo naudojimo sutartyje nustatyta apmokestinimo sistema pateisinama iš nutarimo nuostatų
(žr. šio sprendimo 98–100 punktus), prekių ženklų teisės (žr. šio sprendimo 10–114 punktus) ir būtinybės užtikrinti tinkamą
DSD sistemos veikimą (žr. šio sprendimo 115 ir 116 punktus) išplaukiančiais argumentais. Jos teigimu, šie argumentai objektyviai
pateisina apmokestinimo sistemą, kuri yra ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nurodyto piktnaudžiavimo objektas, todėl ši sistema
negali būti laikoma piktnaudžiavimu EB 82 straipsnio prasme.
Taigi nereikia nagrinėti ieškovės argumentų dėl ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nustatyto įpareigojimo, t. y. DSD teigimu,
„priverstinės nemokamos licencijos“ išdavimo, pasekmių, kurios susijusios su antruoju ieškinio pagrindu dėl Reglamento Nr. 17
3 straipsnio 1 dalies pažeidimo, ir Pirmosios instancijos teismo vertinimas nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį
su EB 82 straipsnio pažeidimu, turėtų apsiriboti tik argumentais dėl ginčijamo sprendimo 1 punkte apibūdinto piktnaudžiavimo
dominuojančia padėtimi. Nesant piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio prasme, ginčijamo sprendimo 3 straipsnis
neturėtų pagrindo Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalies prasme, nes nebūtų pažeidimo, kurį reikėtų nutraukti. Tačiau esant
piktnaudžiavimui dominuojančia padėtimi Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalimi, turi teisę įpareigoti
atitinkamą įmonė nutraukti nustatytą pažeidimą.
Atsižvelgiant į tai, reikia išdėstyti šalių argumentus, susijusius su ginčijamame sprendime nurodytu piktnaudžiavimu dominuojančia
padėtimi.
b)     Šalių argumentai, susiję su piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi
i) Dėl būtinybės naudoti prekių ženklą
Der Grüne Punkt
norint dalyvauti su DSD sistema konkuruojančioje sistemoje nebuvimo
Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad priverstinė jos prekių ženklo licencija visiškai nėra būtina minėto sprendimo
Magill
prasme, siekiant sudaryti pakuočių gamintojui ar platintojui galimybę naudotis konkurento sistema (minėto sprendimo
Magill
50 punktas ir minėto sprendimo
Bronner
41 punktas). Tačiau šiuo klausimu ginčijamame sprendime Komisija apsiribojo teiginiu, kad būtų tik „patogiau ir paprasčiau“
DSD prekių ženklu žymėti pakuotes, kurios bus surenkamos per konkuruojančią sistemą, siekiant išvengti padidėjusių sąnaudų
dėl selektyvaus pakuočių žymėjimo (žr. ginčijamo sprendimo 103–105 konstatuojamąsias dalis). Šiuo atžvilgiu ieškovė pabrėžia,
kad lygiagrečiai naudojantis su DSD sistema konkuruojančia sistema pakuotės galėtų būti žymimos logotipu
Der Grüne Punkt
, atsižvelgiant į pasirinktą sistemą. Be to, tokia sistema taikoma vynininkystės sektoriuje, kur DSD prekių ženklu žymimi
tik tie buteliai, kurie parduodami mažmeninėje prekyboje ir kurie negrąžinami į parduotuves, statybų ir informatikos sektoriuose,
kur produktai parduodami DSD prekių ženklu pažymėtose pakuotėse, kai jie tiekiami mažmeninei prekybai, ir minėtu prekių ženklu
nepažymėtose pakuotėse, kai jie tiekiami specializuotoms parduotuvėms arba verslo klientams, ir maisto produktų sektoriuje,
kur didelės pakuotės, konservai ir kartoninės dėžės nežymimi šiuo prekių ženklu, kai jie tiekiami pramonei, restoranams ir
valgykloms, ir žymimi juo, kai tiekiami mažmeninei prekybai. Taip pakuočių gamintojai ir platintojai gali užtikrinti, kad
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtos pakuotės būtų surenkamos tik per DSD sistemos objektus, o šiuo logotipu nepažymėtos pakuotės – tik tose
vietose, kur šalinimą užtikrina konkuruojanti sistema.
Komisija,
Landbell
ir
BellandVision
tvirtina, kad selektyvus žymėjimas pakuočių gamintojams ir platintojams ekonomiškai nenaudingas.
Vfw
taip pat primena, kad DSD reikalauja iš savo klientų mokėti mokestį už visas
Der Grüne Punkt
prekių ženklu pažymėtas pakuotes, neatsižvelgiant į tai, ar šios pakuotes iš tikrųjų šalinamos per DSD sistemą.
ii) Dėl konkurencijos panaikinimo nesant priverstinės licencijos
Der Grüne Punkt
prekių ženklui nebuvimo
Antra, ieškovė nesutinka su ginčijamo sprendimu, kiek jame (115 konstatuojamojoje dalyje) nurodoma, kad apmokestinimo sistema
apsunkina DSD sistemos konkurentų atėjimą į rinką, o to nepakanka, norint konstatuoti konkurencijos panaikinimą, kaip to reikalaujama
minėtame sprendime
Magill
(56 punktas ir minėto sprendimo
Bronner
41 punktas). Iš tikrųjų dėl nutarimo reikalavimų individualios sistemos iš esmės galėtų konkuruoti su DSD sistema tik dėl
pakuočių, tiekiamų mažoms amatininkų, prekybos ir pramonės įmonėms. Šiame mažame rinkos segmente egzistuoja apie 40 individualių
sistemų, kurios nenaudoja prekių ženklo
Der Grüne Punkt
, o šių sistemų surenkamų pakuočių apimtis nuo 1997 m. iki 2000 m. išaugo 60 %. Nemažai didesnių prekybos tinklų taip pat
perėjo prie kitos nei DSD sistema ir tai buvo įmanoma be jokių sunkumų ir neverčiant DSD išduoti priverstinės licencijos.
Taigi negali būti keliamas klausimas dėl sunkesnio patekimo į rinką.
Komisija ginčija ieškovės pateiktus duomenis, kuriuos, jos nuomone, galima paaiškinti į 1998 m. reforma ir tuo, kad iš pradžių
naudojantis individualiomis sistemomis buvo šalinama labai mažai pakuočių.
iii) Dėl įvairių DSD elgesio pateisinimų
Trečia, ieškovė tvirtina, kad ginčijamos logotipo naudojimo sutarties nuostatos būtinos nutarimo tikslų įgyvendinimui užtikrinti,
įvairioms prekių ženklo
Der Grune Punkt
, dėl kurio bet kuriuo atveju negali būti išduodama priverstinė licencija, funkcijoms apsaugoti ir sudaryti galimybę tinkamam
DSD sistemos veikimui.
–       Dėl poreikio užtikrinti nutarimo tikslų įgyvendinimą
Ieškovė aptaria skaidrumo pareigos turinį, susijusios su atsakomybės už produktą principu, kuris įtvirtintas nutarime dėl
pakuočių ir kuriuo, vadovaujantis Vokietijos institucijų pastabomis, siekiama „laikantis skaidrumo informuoti vartotojus ir
valdžios institucijas apie tai, kurioms pakuotėms taikoma surinkimo parduotuvėje ar šalia jos pareiga ir kurioms pakuotėms
tai netaikoma“ (atsakymas į 2 klausimo a punktą). Todėl naudojimosi kolektyvine sistema atveju skaidrumo pareiga tampa etikečių
žymėjimo pareiga, apibrėžta nutarimo 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalyje, pagal kurią „gamintojai ir platintojai etiketėse
ar kitu tinkamu būdu privalo informuoti apie (pakuotės dalyvavimą kolektyvinėje sistemoje)“, o individualios sistemos naudojimo
atveju ji tampa informavimo pareiga, apibrėžta nutarimo 6 straipsnio 1 dalies trečiame sakinyje, pagal kurį „platintojas aiškiomis
ir įskaitomomis iškabomis privalo informuoti galutinį vartotoją apie (pakuočių) grąžinimo galimybę“. Ši skaidrumo pareiga
leidžia sužinoti, ar konkrečios pakuotės atžvilgiu už ją atsakingas gamintojas arba platintojas savo pareigas įvykdo naudodamasis
individualia, ar kolektyvine sistema. Tai taip pat leidžia vartotojams sužinoti, kuriai sistemai jie turi pateikti šią pakuotę.
Todėl DSD sistemoje dalyvaujanti pakuotė turėtų būti surinkta ir utilizuota šios sistemos, o pakuotė, dalyvaujanti kitoje
kolektyvinėje arba individualioje sistemoje, turėtų būti surinkta ir utilizuota šios sistemos. Pakuotei negali būti taikomos
dvi sistemos.
Ieškovė taip pat nurodo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnis pažeidžia šią skaidrumo pareigą, nes dėl to konkurentų sistemose
dalyvaujančios pakuotės galės būti žymimos prekių ženklu
Der Grüne Punkt
, kuris identifikuoja DSD sistemą. Tačiau jei visos pakuotės būtų pažymėtos šiuo prekių ženklu, vartotojas negalėtų žinoti,
kurias pakuotes reikia grąžinti prekybos vietose, nes jos priklauso individualiai sistemai, o kurias pakuotes reikia išmesti
prie gyvenamosios vietos, nes jos priklauso kolektyvinei sistemai. Šiuo klausimu ieškovė nurodo, kad neįmanoma tiksliai iš
anksto nustatyti, ar konkreti pakuotė bus iš tikrųjų šalinama per DSD, ar per kitą sistemą, ir kad vėliau taip pat neįmanoma
nustatyti, ar vartotojas iš tikrųjų pakuotę pašalino per DSD sistemą (ginčijamo sprendimo 134 konstatuojamoji dalis). Būtent
dėl to nutarime pabrėžiama, kad vartotojas aiškiomis žymomis etiketėje turi būti informuojamas apie tai, ar konkreti pakuotė
dalyvauja DSD sistemoje ir todėl turi būti jai pateikta.
Be to, ieškovė tvirtina, kad individualios sistemos surinkimo ir utilizavimo pareiga netaikoma pakuotėms, dalyvaujančioms
kolektyvinėje sistemoje (žr. 2001 m. lapkričio 27 d. Badeno–Viurtembergo federalinės žemės Aplinkos ministerijos laišką, p. 7).
Iš tikrųjų pagal nutarimą tokios pakuotės yra „atleistos“ nuo šios pareigos, nes jos priskirtos DSD sistemai ir pažymėtos
Der Grüne Punkt
logotipu. Todėl šios pakuotės negali būti surenkamos individualioje sistemoje. Nutarimu siekiama išvengti „mūšio dėl atliekų“,
kai konkurentų sistemos siektų surinkti bet kokį pakuočių kiekį, kad tik pasiektų savo utilizavimo apimtį. Sąžininga ir tvarkinga
konkurencija veikiau suponuoja, kad skirtingos sistemos surinktų ir utilizuotų tik tas pakuotes, dėl kurių joms tenka atsakomybė
už produktą (individualių sistemų atvejis), arba jos šią atsakomybę perima (kolektyvinių sistemų atvejis).
Be to, ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime klaidingai aiškinamos Vokietijos valdžios institucijų pastabos, nes jame
teigiama, kad vartotojas gali laisvai pasirinkti, ar utilizuoti jis pateiks pakuotes DSD sistemai, ar kitai sistemai, jei
pakuočių gamintojas ar platintojas nusprendžia naudotis DSD sistema kartu su kita kolektyvine arba individualia sistema (ginčijamo
sprendimo 138, 141 ir 145 konstatuojamosios dalys). Atsakydamos į Komisijos pateiktą klausimą, Vokietijos institucijos tik
nurodė, kad, pasirinkus individualią sistemą ir kolektyvinę sistemą, vartotojas gali laisvai pasirinkti, ar palikti pakuotę
parduotuvėje arba ją ten grąžinti, ar pateikti ją šalinimui prie savo gyvenamosios vietos, nes „nutarime dėl pakuočių nėra
jokios konkrečios nuostatos, įpareigojančios galutinį vartotoją grąžinti pakuotę“ (atsakymas į 1 klausimo b punkto aa papunktį).
Tačiau šalinimo prie gyvenamosios vietos sąvoka reiškia šalinimą pasinaudojant viešomis atliekų šalinimo sistemomis („pilkas
konteineris“), o ne šalinimą pasinaudojant DSD sistema („geltonas konteineris)“, kuris taip pat yra prie gyvenamosios vietos.
Taigi vartotojas negali laisvai pasirinkti šalinimo sistemos.
Komisija tvirtina, kad ieškovė pervertina žymėjimo svarbą, nes surinkimo ir utilizavimo pareiga taikoma pakuočių kiekiui,
o ne konkrečioms pakuotėms. Be to,
Landbell
ir
BellandVision
nuomone, nutarimas nereikalauja, kad pakuotės būtų žymimos DSD prekių ženklu.
–       Dėl pateisinimų remiantis prekių ženklų teise
Pirmiausia ieškovė tvirtina, kad Komisija ginčijamame sprendime, leisdama prekių ženklu
Der Grüne Punkt
, kurio tikslas – atskirti DSD sistemai priskirtas pakuotes nuo pakuočių, priklausančių konkuruojančioms individualiai ar
kolektyvinei sistemai, žymėti pakuotes, kurias turi šalinti kita nei DSD sistema, ignoravo prekių šio ženklo skiriamąją funkciją
(taip pat vadinamą kilmės funkcija). Toks prekių ženklo
Der Grüne Punkt
skiriamosios funkcijos apribojimas iš esmės yra Vokietijos, Bendrijos ir tarptautinės prekių ženklų teisių pažeidimas.
Dėl Vokietijos teisės ieškovė nurodo, kad prekių ženklas
Der Grüne Punkt
Vokietijoje įregistruotas kaip kolektyvinis prekių ženklas ir kad jis leidžia „atskirti kolektyvinį prekių ženklą naudojančių
įmonių prekes ir paslaugas nuo kitų įmonių prekių ir paslaugų pagal komercinę ar geografinę kilmę, rūšį, kokybę ir kitus požymius“
(1994 m. spalio 25 d.
Markengesetz
97 straipsnio 1 dalis). Todėl priverstinė licencija prekių ženklui
Der Grüne Punkt
panaikintų jo skiriamąjį požymį ir galėtų lemti jo išbraukimą iš registro.
Dėl Bendrijos teisės ieškovė pabrėžia, kad prekių ženklo specialus
Der Grüne Punkt
tikslas, t. y. patvirtinti galutiniam naudotojui juo žymimos prekės kilmę (1978 m. spalio 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Centrafarm
, 3/78, Rink. p. 1823, 11–14 punktai) ir apsaugoti jo savininką nuo galimybės supainioti (žr. 1993 m. lapkričio 30 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Deutsche Renault
, C‑317/91, Rink. p. I‑6227, 30 punktą ir jame minimą teismų praktiką), nebebus užtikrinamas tuo atveju, jei ir tam tikros
pakuotės, dalyvaujančios DSD sistemoje, ir kitos – dalyvaujančios konkuruojančioje sistemoje, būtų žymimos prekių ženklu
Der Grüne Punkt
, nes DSD konkurentai galėtų pasinaudoti DSD sistemos žinomumu.
Be to, ieškovė pabrėžia, kad principinis priverstinių licencijų prekių ženklui draudimas yra įtvirtintas 1883 m. kovo 20 d.
Paryžiaus konvencijos dėl pramoninės nuosavybės saugojimo, paskutinį kartą paržiūrėtos 1967 m. liepos 14 d. Stokholme ir su
1979 m. rugsėjo 28 d. pakeitimais (Jungtinių Tautų sutarčių rinkinys, 828 tomas, Nr. 11847, p. 108) ratifikuotos visų valstybių
narių, 5 straipsnio A dalyje ir 1994 m. balandžio 15 d. Sutarties dėl intelektinės nuosavybės teisių aspektų, susijusių su
prekyba (Pasaulio prekybos organizaciją įsteigiančio susitarimo 1 C priedas), ratifikuotos visų valstybių narių ir patvirtintos
Europos Bendrijos 1994 m. gruodžio 22 d. Tarybos sprendimu 94/800/EB dėl daugiašalių derybų Urugvajaus raunde (1986–1994)
priimtų susitarimų patvirtinimo Europos bendrijos vardu jos kompetencijai priklausančių klausimų atžvilgiu (OL L 336, p. 1,
214), 21 straipsnyje, kurie nenumato priverstinių licencijų prekių ženklams.
Komisija nurodo, kad ginčijamas sprendimas susijęs tik su DSD nustatyta apmokestinimo sistema, o ne su numanomu sprendimo
poveikiu jos, kaip prekių ženklo
Der Grüne Punkt
, savininkės veiklai. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad vienintelis sprendimo poveikis išvengti, jog įmonės, kurios naudojasi
DSD sistema, mokėtų dvigubą mokestį kitos sistemos naudojimo atveju.
Landbell
ir
BellandVision
taip pat pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas susijęs tik su DSD ir jos kontrahentų teisiniais santykiais pagal logotipo naudojimo
sutartį ir tretiesiems asmenims, nepasirašiusioms sutarties, nesuteikia teisės naudoti
Der Grüne Punkt
prekių ženklą.
Antra, ieškovė tvirtina, kad ginčijamame sprendime neatsižvelgiama į prekių ženklo
Der Grüne Punkt
skiriamąją funkciją, kuri leidžia daryti esminį poveikį vartotojo elgesiui šiam šalinant atliekas, o tai yra reikšminga jos
sistemos veiksmingumo atžvilgiu. Iš tikrųjų, jei vartotojas nepateikia
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtos pakuotės DSD sistemai, ieškovei kyla pavojus nepasiekti nutarime nustatytos utilizavimo apimties ir prarasti
veiklos licenciją. Bet jei vartotojas pateikia DSD sistemai
Der Grüne Punkt
logotipu nepažymėtą pakuotę, ieškovė privalo ją utilizuoti, net jei nustatytos kvotos jau buvo pasiektos (žr. nutarimo 6 straipsnio
I priedo 1 punkto 5 dalies pirmą sakinį).
Esant tokiai situacijai ieškovė nepritaria ginčijamo sprendimo 138, 139 ir 145 konstatuojamosiose dalyse išsakytai nuomonei,
kad esminė logotipo
Der Grüne Punkt
funkcija įvykdyta, jei šis logotipas informuoja vartotoją, kad jis gali šalinti pakuotę per DSD, nes šis tvirtinimas pagrįstas
1994 m.
Kammergericht Berlin
sprendimo (ginčijamo sprendimo 22 išnaša) citata, ištraukta iš konteksto. Iš tikrųjų ginčijamame sprendime cituojamoje ištraukoje
tik konstatuojama, kad prekių ženklas
Der Grüne Punkt
nieko nepasako apie galimybes perdirbti pakuotę. Tačiau kitoje sprendimo vietoje
Kammergericht
pripažino prekių ženklo
Der Grüne Punkt
vartotojų priviliojimo funkciją nuspręsdamas, kad dėl svarbesnių aplinkosaugos priežasčių papildomos pakuotės gali būti žymimos
šiuo prekių ženklu, nors vartotojai tam tikra prasme klaidinami.
Ieškovė taip pat nepritaria ginčijamo sprendimo tvirtinimui, kad vartotojas gali laisvai pasirinkti, ar pakuotę utilizuoti
jis pateiks DSD sistemai, ar konkuruojančiai individualiai arba kolektyvinei sistemai (ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamoji
dalis), nes labai svarbu, jog dėl prekių ženklo
Der Grüne Punkt
vartotojas sužinotų, kad atitinkama pakuotė priklauso DSD, o ne kuriai nors kitai sistemai. Šiuo klausimu ieškovė tvirtina,
kad skiriamąją prekių ženklo funkciją patvirtina nuomonės tyrimai, atlikti rengiant dubliką. Pavyzdžiui, 60,8 % apklaustų
vartotojų prekių ženklą
Der Grüne Punkt
supranta kaip „nuorodą į konkrečią organizaciją, atsakingą už tokių pakuočių šalinimą ir utilizavimą“, o 27,9 % šių vartotojų
konkrečiai įvardijo DSD sistemą (žr. tyrimo, kurį atliko
Infratest Burke
institutas, rezultatus, 2001 m. rugpjūčio mėn. ataskaita, dubliko 85 priedas), o tai patvirtina, kad vartotojai prekių ženklą
sieja su DSD sistema. Remiantis kitu nuomonės tyrimu, kurį atliko tas pats institutas, tik 3,3 % apklaustų vartotojų nurodė,
kad prekių ženklas pateikia informaciją, apie kurią kalbama ginčijamame sprendime, t. y. kad ji nurodo šalinimo galimybę (žr.
tyrimo, kurį atliko
Infratest Burke
institutas, rezultatus, 2001 m. rugpjūčio mėn. ataskaita, dubliko 86 priedas).
Galiausiai ieškovė teigia, kad pakuotės, dalyvaujančios konkuruojančioje sistemoje, žymėjimas
Der Grüne Punkt
prekių ženklu turėtų neigiamos įtakos šio ženklo skiriamajai funkcijai, nes vartotojai klaidinami esant bet kuriam ginčijamame
sprendime nurodytam variantui. Iš tikrųjų ieškovė mano, kad net kelių sistemų naudojimosi atveju vartotojas turi visada galėti
nustatyti sistemą, kuria jis turi pasinaudoti kiekvienos pakuotės atveju, ar tai būtų DSD sistema, atpažįstama pagal prekių
ženklą
Der Grüne Punkt
, ar kolektyvinė sistema, atpažįstama pagal nutarimo 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalį atitinkančias nuorodas, ar individuali
sistema, atpažįstama pagal nutarimo 6 straipsnio 1 dalį atitinkančias nuorodas. Lygiagretaus konkuruojančios individualios
sistemos ir DSD sistemos naudojimosi atveju apie 48,4 % vartotojų, apklaustų atliekant minėtus nuomonės tyrimus, nesuprato
prieštaringos informacijos, t. y. nuorodos apie surinkimą parduotuvėje pagal nutarimo 6 straipsnio 1 dalį ir nuorodos logotipu
Der Grüne Punkt
apie surinkimą prie gyvenamosios vietos, pasinaudojant DSD sistema.
Apskritai ieškovė tvirtina, kad dėl ginčijamo sprendimo susidarys tokia padėtis, jog beveik visos pakuotės Vokietijoje bus
žymimos prekių ženklu
Der Grüne Punkt
. Dėl to 1 % visų Vokietijoje parduodamų pakuočių dalyvavimas DSD sistemoje leistų logotipo naudotojui nemokamai naudotis
šiuo prekių ženklu 99 % likusių pakuočių. Taigi per trumpą laiką DSD sistemai galėtų tekti apdirbti per klaidą į šią sistemą
pateiktas pakuotes, už kurias DSD negauna jokio mokesčio. Be to, beveik tuo pačiu metu dėl prekių ženklo
Der Grüne Punkt
reikšmės apribojimo iki paprasčiausios šalinimo galimybės DSD sistemos surinkimo rezultatai suprastėtų ir ji rizikuotų nebepasiekti
nustatytos utilizavimo apimties.
Ieškovė taip pat tvirtina, kad prekių ženklas
Der Grüne Punkt
atlieka ir kontrolės funkciją, kuri patikrinimais parduotuvėse, perdirbimo vietose ar valdžios institucijų atliekamais patikrinimais
leidžia užkirsti kelią pakuočių gamintojų ir platintojų, naudojančių DSD sistemą nemokant mokesčio, piktnaudžiavimui ir jį
persekioti. Šiuo klausimu ginčijamas sprendimas apsunkina veiksmingą apsaugą nuo nesąžiningo naudojimo, kuris 1993 m. vos
nelėmė DSD bankroto.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusių šalių, primena, kad nesant klaidinimo ar supainiojimo prekių ženklo kilmės funkcijai,
skirtai atskirti arba individualizuoti prekės ar paslaugos kilmę, nedaroma neigiamos įtakos. Šioje byloje galutinio vartotojo,
perkančio vartojimo prekes ir naudojančio skirtingas pakuočių šalinimo sistemas, prekių ženklo
Der Grüne Punkt
suvokimas apsiriboja nuoroda į tai, kad pakuotę galima pašalinti per ieškovės sistemą. Be to, surenkant pardavimo pakuotes
prekių ženklas
Der Grüne Punkt
nevaidina lemiamo vaidmens, nes geltoni konteineriai ir stiklo bei popieriaus konteineriai, naudojami DSD sistemoje, nėra
pažymėti šiuo prekių ženklu visose surinkimo zonose. Vien dėl šios priežasties vartotojai surinkimo konteinerius susieja ne
su logotipu, o su atitinkama atliekų medžiaga.
–       Dėl tinkamo DSD sistemos veikimo
Iš pradžių nurodžiusi, kad ginčijamos nuostatos dėl apmokestinimo yra proporcingos atsižvelgiant į teikiamas paslaugas, nes,
nesant galimybės nustatyti būtent DSD sistemai pateikiamų pakuočių skaičiaus, iš anksto nustatytas atlyginimas už leidimą
naudoti logotipą
Der Grüne Punkt
ir už naudojimąsi DSD sistema yra vienintelis praktiškas sprendimas, dublike ieškovė tvirtina, kad apmokestinimas pagal ginčijamas
nuostatas mokėtinas tik už pakuotes, kurių atveju buvo pasinaudota DSD sistema. Taigi pagal logotipo naudojimo sutartį DSD
suteikta licencija galioja tik pakuotėms, dalyvaujančioms DSD sistemoje ir negalioja pakuotėms, priklausančioms kolektyvinei
ar individualiai sistemoms. Jos nuomone, toks licencijos apribojimas pakuotėmis, pažymėtomis
Der Grüne Punkt
logotipu, atitinka nutarimą, kuris reikalauja aiškiai žymėti pakuotes, dalyvaujančias kolektyvinėje sistemoje, siekiant informuoti
apie tai, kad atitinkamas gamintojas ar platintojas „atleidžiami“ nuo pareigos surinkti ir utilizuoti pakuotes, perkeliant
šią pareigą DSD (1999 m. rugpjūčio 20 d. Heseno federalinės žemės Vyriausiojo administracinio teismo (
Verwaltungsgerichtshof Kassel
, Vokietija) nutartis)). Tačiau tokia sistema negalėtų veikti, jei DSD sistemoje nedalyvaujančios pakuotės taip pat būtų žymimos
šią sistemą identifikuojančiu logotipu. Nė viena logotipo naudojimo sutarties sąlyga neleidžia logotipo naudotojui ir jo neįpareigoja
žymėti prekių ženklu
Der Grüne Punkt
pakuočių, kurių atveju jis nesinaudoja DSD sistema, ir santykis tarp DSD paslaugų (pakuočių surinkimas bei utilizavimas)
ir už tai prašomo mokesčio nėra neproporcingas.
Dėl Komisijos nuorodos į 2001 m. kovo 15 d. Vokietijos aukščiausiojo teismo (
Bundesgerichtshof
, Vokietija) sprendimą byloje
BäKo
ieškovė nurodo, kad šiame sprendime
Bundesgerichtshof
nėra nusprendęs, jog sutarties sąlygos dėl apmokestinimo yra neproporcingos. Jis tik konstatavo, kad ieškovė negali reikalauti
viso mokesčio pagal logotipo naudojimo sutarties 4 straipsnio 1 dalį ir 5 straipsnio 1 dalį už pakuotes, kurios nepriklausė
jos teisinei kompetencijai, t. y. už pramonės ir didelių įmonių pakuotes. Šiuo atveju, kuris nėra aptariamas ginčijamame sprendime
(ginčijamo sprendimo 15 išnaša), ieškovė faktiškai neteikė įsipareigojimų perėmimo paslaugos, kuria buvo pasinaudota. Tačiau
šioje byloje nagrinėjamos pakuotės žymimos
Der Grüne Punkt
prekių ženklu ir neginčijamai priklauso DSD kompetencijai, t. y. jos buvo pateikiamos privatiems galutiniams vartotojams,
kuriems DSD teikė pakuočių surinkimo ir utilizavimo pareigos perėmimo paslaugą, net ir tuo atveju, kai vartotojai per klaidą
pakuotę pateikdavo viešai atliekų šalinimo sistemai ar konkuruojančiai atliekų surinkimo bei utilizavimo sistemai.
Komisija pabrėžia, kad lygiagretaus DSD sistemos ir kitos kolektyvinės ar individualios sistemos naudojimo atveju santykis
tarp DSD suteiktų paslaugų ir už tai prašomo mokesčio, jei apskaičiuojant šį mokestį atsižvelgiama tik į pakuočių žymėjimą
Der Grüne Punkt
logotipu, yra neproporcingas, nes esant tokiai sistemai neatsižvelgiama į tai, ar prisijungusioms įmonėms siūloma paslauga
iš tikrųjų suteikiama.
Be to, Komisija nurodo, kad ieškovės dublike pateikti argumentai, jog mokestis renkamas tik už pakuotes, patekusias į jos
sistemą, prieštarauja jos ankstesnei praktikai. Šiuo klausimu Komisija pirmiausia nurodo Sprendimą
BäKo
(šio sprendimo 116 punktas), kuriame
Bundesgerichtshof
nusprendė, kad, priešingai nei tvirtina DSD, savo klientų atžvilgiu ji neturi jokios mokėjimo reikalavimo teisės už
Der Grüne Punkt
prekių ženklu pažymėtas pakuotes, kurios buvo patiektos verslo klientams. Antra, Komisija daro nuorodą į bylą
Hetzel
, kurioje DSD, ginčydama vieno iš savo klientų reikalavimą grąžinti dalį mokesčio, sumokėto už pakuotes, dėl kurių DSD negalėjo
užtikrinti šalinimo pareigos perėmimo paslaugos, pasirėmė logotipo naudojimo sutartimi (1998 m. rugpjūčio 11 d. Diusseldorfo
Aukščiausiojo apygardos teismo (
Oberlandesgericht Düsseldorf
, Vokietija) sprendimas
Hertzel
, dėl kurio buvo pateiktas kasacinis skundas
Bundesgerichtshof
).
c)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Dėl ginčijamame sprendime konstatuoto piktnaudžiavimo
Pagal ginčijamą sprendimą DSD elgesys reikalaujant mokėti mokestį už visas Vokietijoje parduodamas pakuotes, pažymėtas
Der Grüne Punkt
logotipu, net jei dėl tam tikro pakuočių, dėl kurių gamintojas ar platintojas nesinaudojo DSD sistema, kiekio pateikiami
įrodymai, kad nutarime numatytos surinkimo ir utilizavimo pareigos įvykdomos pasinaudojant kita kolektyvine ar individualia
sistema, yra piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi (šio sprendimo 58 punktas). Pagal ginčijamą sprendimą šio piktnaudžiavimo
poveikis yra dvigubas ir pasireiškia piktnaudžiavimu išnaudojant DSD klientus dėl neproporcingo mokesčio už suteiktas paslaugas
ir atėjimo į rinką kliūčių sudarymu konkurentams, siūlantiems DSD sistemai alternatyvius sprendimus, dėl išlaidų, susijusių
su bendru kitos sistemos ir DSD sistemos naudojimu (žr. šio sprendimo 50 punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi sąvoka yra objektyvi, apimanti dominuojančią padėtį
užimančios įmonės veiksmus, kurie gali turėti įtakos rinkos, kurioje kaip tik dėl nagrinėjamos įmonės buvimo konkurencija
jau yra susilpnėjusi, struktūrai ir kurie gali trukdyti išlaikyti rinkoje dar esančios konkurencijos lygį arba neleisti jai
vystytis, pasitelkiant priemones, kurios skiriasi nuo įprastos prekių ar paslaugų konkurencijos, remiantis ūkio subjektų priemonių
pasiūla (1979 m. vasario 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
, 85/76, Rink. p. 461, 91 punktas).
Iš EB 82 straipsnio 2 pastraipos a punkto matyti, kad toks piktnaudžiavimas, be kita ko, gali būti nesąžiningų pirkimo ar
pardavimo kainų arba kokių nors kitų nesąžiningų prekybos sąlygų tiesioginis ar netiesioginis nustatymas. Taigi piktnaudžiavimas
konstatuotinas, kai dominuojanti įmonė reikalauja už savo paslaugas atlyginimo, neproporcingo ekonominei suteiktų paslaugų
vertei (1975 m. lapkričio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimas
General Motors prieš Komisiją
, 26/75, Rink. p. 1367; 1978 m. vasario 14 d. Sprendimo
United Brands prieš Komisiją
, 27/76, Rink. p. 207, 235–268 punktai ir 1986 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
British Leyland prieš Komisiją
, 226/84, Rink. p. 3263, 27–30 punktai).
Be to, dominuojanti įmonė gali piktnaudžiaudama trukdyti konkurentams patekti į rinką, teisiškai ar faktiškai apribodama savo
paslaugų pirkėjų laisvę ir taip trukdydama jiems naudotis konkurentų paslaugomis (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Hoffmann-La Roche prieš Komisiją
90 punktą).
ii) Dėl ieškovės reikalaujamo išimtinumo
Pagrindinis ieškovės nurodytas argumentas, kad konkurencija tarp sistemų gali egzistuoti tik įvertinus pirmiausia tai, jog
atitinkamas gamintojas ar platintojas perleidžia DSD pakuotes, dėl kurių jis nori būti atleistas nuo nutarime nustatytos pareigos
jas surinkti ir perdirbti, ir, antra, tai, kad galutinis vartotojas privalo galėti aiškiai identifikuoti pakuotes, kurias
jis gali pateikti DSD sistemai, ir kurias jis gali pateikti kitai kolektyvinei ar individualiai sistemai (žr. šio sprendimo
115 punktą).
Jos teigimu, prekių ženklas
Der Grüne Punkt
leidžia ir nurodyti, kurios pakuotės perduodamos DSD ir taip atleidžiamos nuo gamintojams ir platintojams nustatytos pareigos
surinkti bei utilizuoti, ir informuoti vartotoją apie tai, ką jis turi daryti, o tai sudaro galimybę užtikrinti pakuočių gamintojo
ar platintojo DSD patikėtos užduoties įvykdymą. Todėl DSD sistema atitinkančiu
Der Grüne Punkt
logotipu turėtų būti žymimos tik pakuotės, kurių atveju naudojamasi šia sistema, nes tik dėl šių pakuočių ieškovė sutarties
ir teisės aktų pagrindu atleidžia atitinkamą gamintoją ar platintoją nuo jam nutarime nustatytos pareigos surinkti ir utilizuoti
pakuotes. Be to, tai, kad nagrinėjamos pakuotės turi tik vieną žymą apie naudotiną surinkimo ir utilizavimo sistemą, leidžia
daryti įtaką galutinio vartotojo elgesiui, kuris tokiu būdu nebūtų klaidinamas kitomis žymomis, nurodančiomis šią pakuotę
pateikti kitai sistemai.
Remdamasi šiais argumentais, ieškovė tvirtina, kad jos nustatyta apmokestinimo sistema nėra piktnaudžiavimas EB 82 straipsnio
prasme, nes ši sistema riboja už DSD sistemos surinkimo ir utilizavimo paslaugas mokėtiną mokestį tam tikra suma, atsižvelgiant
tik į
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtas pakuotes, dėl kurių gamintojas ar platintojas paprašė perimti nutarime nustatytas pareigas. Tai, pavyzdžiui,
reiškia, kad jei pakuočių gamintojas ar platintojas nuspręstų pateikti Vokietijos rinkai 100 pakuočių, pusės jų surinkimą
ir utilizavimą patikėdamas DSD, 50 pakuočių jis turėtų pažymėti
Der Grüne Punkt
logotipu, informuodamas vartotoją, kad šios 50 pakuočių turi būti surinktos ir utilizuotos DSD, kuriai jis patikėjo atsakomybę
už šių pakuočių tvarkymą. Jei gamintojas ar platintojas nuspręstų logotipu
Der Grüne Punkt
pažymėti visas 100 jo į apyvartą paleidžiamų pakuočių, jis turėtų mokėti mokestį, apskaičiuojamą atsižvelgiant į pažymėtų
pakuočių skaičių – net jei konkrečiai tik 50 pakuočių patenka į DSD sistemą – nes DSD būtų potencialiai įpareigota surinkti
ir utilizuoti 100 pakuočių, pažymėtų
Der Grüne Punkt
logotipu, kurios jai buvo priskirtos pagal nutarimą. Pagal logotipo naudojimo sutartį mokamo mokesčio dydis priklausytų tik
nuo
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtų pakuočių skaičiaus.
Tačiau ieškovė neginčija aplinkybės, kad pakuočių gamintojas ar platintojas gali kombinuoti DSD sistemą su kita kolektyvine
ar individualia sistema, be kita ko, siekdamas nemokėti už paslaugą, kurią konkrečiai suteikė ne DSD sistema (žr. šio sprendimo
46 punktą). Vis dėlto ieškovė tvirtina, kad tokiu atveju šis gamintojas ar platintojas, prieš pateikdamas prekę galutiniam
vartotojui, turėtų atskirti pakuotes, kurias jis patiki DSD sistemai ir kurias patiki kitai sistemai. Prisimenant minėtą pavyzdį,
tai reikštų, kad kitos 100 į rinką pateiktų pakuočių pusės atveju gamintojas ar platintojas apie dalyvavimą kitoje nei DSD
kolektyvinėje sistemoje turėtų informuoti žymėdamas pakuotes žymeniu ar kitu tinkamu būdu arba, pasirinkus individualią sistema,
prižiūrėti, kad platintojas informuotų galutinį vartotoją apie galimybę gražinti pakuotę į prekybos vietą. Ieškovės nuomone,
Der Grüne Punkt
logotipu bet kuriuo atveju negali būti žymimos 50 pakuočių, dėl kurių gamintojas nesinaudoja DSD sistema.
Remiantis ieškovės argumentais,
Der Grüne Punkt
logotipas turi eliminuojantį poveikį ir negali būti naudojamas kartu su kita žyma, galinčia nurodyti su DSD sistema konkuruojančią
sistemą. Pakuotės, pažymėtos
Der Grüne Punkt
logotipu, priklauso tik jos sistemai ir negali būti tvarkomos pagal kitą sistemą.
Siekdama pagrįsti šiuos argumentus ir užginčyti ginčijamo sprendimo turinį, ieškovė remiasi ir konkurencijos (žr. 93 punktą),
kuri galėtų veikti remiantis išimtiniu pakuočių žymėjimu, atsižvelgiant į naudojamą sistemą (žr. 95 punktą), forma, ir nutarimu
(žr. 98‑100 punktus), prekių ženklų teise (žr. 103–113 punktus) bei pačios DSD sistemos veikimo poreikiais (žr. 115 ir 116 punktus),
kurie reikalauja minėto išimtinio žymėjimo naudojant DSD sistemą.
iii) Dėl mišrių sistemų veikimo būdų
Ieškovės argumentų nagrinėjimas reikalauja, kad Pirmosios instancijos teismas patikrintų prielaidas. Reikia nustatyti, ar,
kaip tvirtina ieškovė, pakuočių gamintojas ar platintojas, perleidžia DSD konkretų pakuočių skaičių, kurios pažymėtos
Der Grüne Punkt
logotipu, ar vis dėlto DSD patikėtos pakuotės tuo pačių metu gali priklausyti kitai nei DSD surinkimo ir utilizavimo sistemai,
o tai ieškovė ginčija.
Per posėdį šalys buvo paklaustos apie mišrios sistemos veikimą, kad Pirmosios instancijos teismas išsiaiškintų, koks vaidmuo
tenka pakuotei ir visų pirma
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtai pakuotei vykdant nutarime nustatytas surinkimo bei utilizavimo pareigas. Prieštaringi argumentai leidžia
Pirmosios instancijos teismui padaryti toliau išdėstytas išvadas.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nutarimo dėl pakuočių 6 straipsnio I priede nustatyta utilizavimo apimtis apskaičiuojama procentais
nuo į apyvartą paleistos ir realiai surinktos bei utilizuotos medžiagos masės, o ne nuo atitinkamų pakuočių skaičiaus ir tipo,
neatsižvelgiant į tai, ar jos pažymėtos logotipu, identifikuojančiu kolektyvinę sistemą. Nutarimo 6 straipsnio I priedo 1 punkto
1 dalyje nustatoma, kad pakuočių gamintojai ir platintojai turi atitikti reikalavimus dėl jų parduodamų pakuočių utilizavimo
ir kad tas pats pasakytina apie kolektyvinių sistemų operatorius dėl pakuočių, dėl kurių gamintojai ar platintojai dalyvauja
tokiose sistemose. Šiuo klausimu nutarimo 6 straipsnio I priedo 1 punkto 2 dalyje patikslinama, kad atitinkamas pakuočių kiekis
nustatomas „procentiniu dydžiu nuo masės“, ar tai būtų gamintojo, ar platintojo į apyvartą paleistos pakuotės, ar pakuotės,
dėl kurių gamintojas arba platintojas dalyvauja kolektyvinėje sistemoje. Be to, nuo 2000 m. sausio 1 d. individualioms sistemoms
ir kolektyvinėms sistemoms nustatyta tokia pati medžiagų utilizavimo apimtis (ginčijamo sprendimo 19 konstatuojamoji dalis).
Antra, iš to, kas išdėstyta, matyti, kad gamintojo ar platintojo pasirinktas pakuočių kiekio padalijimas tarp skirtingų sistemų
yra susisijęs ne su iš anksto nustatytais pakuočių kiekiais, o su šias pakuotes atitinkančia medžiagos mase. Iš tikrųjų tai
reiškia, kad pakuočių gamintojui nusprendus pusės Vokietijoje parduodamų plastikinių pakuočių surinkimą ir utilizavimą patikėti
DSD, pastaroji turi pasirūpinti pusę šių pakuočių atitinkančiu medžiagos kiekio surinkimu ir utilizavimu. Taigi, kad patenkintų
nutarime numatytą utilizavimo apimtį, DSD turi Vokietijos valdžios institucijoms įrodyti utilizavusi 60 % plastiko masės,
kurią jai patikėjo gamintojas (60 % yra plastikui taikoma utilizavimo apimtis). Be to, jei gamintojas gali įrodyti perleidęs
DSD savo pareigą surinkti ir utilizuoti pusę į apyvartą paleisto plastiko, jis taip pat turi įrodyti, kad likusią medžiagos
dalį surinko ir utilizavo per individualią ar kitą kolektyvinę sistemą.
Trečia, pasiekus nutarime numatytą utilizavimo apimtį ir pakuočių kiekius tarp sistemų padalijus remiantis atitinkamos medžiagos
mase, o ne pačiomis pakuotėms, nesvarbu, ar jos pažymėtos
Der Grüne Punkt
logotipu, minėtas logotipas neturi tokio vaidmens ir svarbos, apie kokius kalba ieškovė. Taip pakuočių gamintojas ar platintojas,
nusprendęs dalies savo Vokietijoje parduodamų pakuočių surinkimą ir utilizavimą patikėti DSD, o likusios dalies surinkimą
ir utilizavimą užtikrinti pats, pasinaudodamas individualia sistema arba patikėdamas tai padaryti kitai kolektyvinei sistemai,
priešingai nei tvirtina ieškovė, turi tik paskirstyti medžiagų kiekius tarp atitinkamų skirtingų sistemų, konkrečiai nesirūpindamas
galutinio vartotojo elgesiu.
Remiantis konkrečiu per posėdį nurodytu greito aptarnavimo restoranų tinklo pavyzdžiu, galutiniam vartotojui nupirkus sumuštinį
pakuotėje, išlaikančioje šilumą, šis vartotojas gali laisvai pasirinkti, ar suvartoti produktą vietoje ir išmesti pakuotę
į greito aptarnavimo restoranų tinklo pagal individualią sistemą įrengtas šiukšliadėžes, ar parsinešti šį produktą namo ir
išmesti pakuotę į DSD surinkimo konteinerius, esančius šalia gyvenamosios vietos. Taigi ši pakuotė gali būti pateikta abiem
surinkimo ir utilizavimo sistemoms, pasiūlytoms greito aptarnavimo restoranų tinklo vykdant nutarime numatytas pareigas.
Priešingai nei tvirtina ieškovė (žr. 112 punktą), aplinkybė, kad nagrinėjamos pakuotės gali būti pažymėtos
Der Grüne Punkt
logotipu, nors jos gali būti surinktos ir utilizuotos kitos sistemos, nekliudo tinkamam DSD sistemos veikimui, nes sutartiniuose
santykiuose tarp ieškovės ir pakuočių gamintojo ar teikėjo svarbiausia užtikrinti, kad rinkai pateiktos utilizuotinos medžiagos
kiekis būtų realiai surinktas ir utilizuotas pasiekiant nutarime numatytas apimtis. Tačiau, kaip jau buvo nurodyta šiame sprendime,
ar DSD sistema pasieks šias apimtis, nepriklauso nuo to, ar atitinkama pakuotė pažymėta
Der Grüne Punkt
logotipu.
Taigi, kai greito aptarnavimo restoranų tinklas per atitinamus metus paleidžia į apyvartą 100 tonų plastiko ir kai šis tinklas,
atsižvelgdamas į ankstesnių metų rezultatus, žino, kad 50 iš šių 100 tonų patenka į nuosavą individualią sistemą, ji turi
pasitelkti kolektyvinę sistemą, kad įrodytų, jog kitos 50 tonų į rinką pateikto plastiko surenkamos ir utilizuojamos laikantis
nutarime nustatytų pareigų. Jei šio greito aptarnavimo restoranų tinklo klientų elgesys atitinka minėtą padalijimą, t. y.
50 tonų plastiko surenkama ir utilizuojama naudojantis individualia sistema, o kitos 50 tonų plastiko surenkamos ir utilizuojamos
pasinaudojant kolektyvine sistema, skirtingų nagrinėjamų sistemų utilizavimo apimtys bus pasiektos.
Jei vis dėlto šio tinklo klientų elgesys neatitinka prognozuojamo kiekių paskirstymo, reaguojant į šią situaciją reikia pasitelkti
korekcinius mechanizmus. Pavyzdžiui, jei tik 10 tonų plastiko patenka į individualią sistemą, greito aptarnavimo restoranų
tinklas turės nupirkti trūkstančias 40 tonų plastiko iš perteklių turinčių sistemų, nes jos turėjo surinkti ir utilizuoti
papildomas 40 tonų plastiko. Taip pat, jei į individualią sistemą patenka 90 tonų plastiko, greito aptarnavimo restoranų tinklas
gali reikalauti iš atitinkamos kolektyvinės sistemos sumažinti mokestį, jei įrodo, kad jis surinko ir utilizavo 40 iš 50 šiai
sistemai numatytų tonų. Šios korekcijos galimybės užtikrina, kad kiekviena sistema įvykdo nutarime nustatytas pareigas ir
gauna atlyginimą už realiai suteiktą paslaugą.
Tokios sutartimi priskirtų medžiagų kiekių korekcijos galimybės, atsižvelgiant į konkrečius surinkimo ir utilizavimo rezultatus,
egzistuoja ir tuo atveju, kai pakuočių gamintojas ar platintojas nusprendžia pasirinkti dvi arba daugiau kolektyvinių sistemų,
pavyzdžiui DSD sistemą ir
Landbell
sistemą. Pirmiausia reikia pažymėti, kad šios korekcijos galimybės buvo detalizuotos susitarime dėl kompensacijų, pateiktame
per teismo posėdį, kuris leidžia skirtingiems sistemų operatoriams pasidalyti utilizuotos medžiagos kiekius pagal surinkimo
įmones, kurių paslaugomis jos naudojasi, atsižvelgiant į medžiagos kiekius, dėl kurių jos yra atsakingos pagal su pakuočių
gamintojais bei platintojas pasirašytą sutartį.
Todėl iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pakuočių gamintojas ar platintojas DSD perleidžia ne konkretų pakuočių, žymėtinų
Der Grüne Punkt
logotipu, skaičių, o medžiagos kiekį, kurį šis gamintojas ar platintojas ketina paleisti į apyvartą Vokietijoje ir nori jų
surinkimą bei utilizavimą patikėti DSD sistemai. Taigi pakuočių gamintojas ar platintojas, siekdamas nepažeisti nutarime nustatytos
utilizavimo apimties, gali naudotis mišriomis sistemomis.
iv) Dėl ieškovės išsakytos ginčijamame sprendime pateiktos analizės kritikos
Šis praktinio mišrių sistemų veikimo būdo aprašymas leidžia įvertinti ieškovės išsakytą ginčijamame sprendime pateiktos analizės
kritiką.
Visų pirma reikia priminti, kad ginčijamame sprendime nesąžiningomis laikomos tik logotipo naudojimo sutarties sąlygos dėl
apmokestinimo (t. y. sutarties 4 straipsnio 1 dalis ir 5 straipsnio 1 dalis). Ginčijamame sprendime nekritikuojama tai, kad
sutarties 3 straipsnio 1 dalis gamintoją ar platintoją, kuris nori naudotis DSD sistema, kiekvieną nacionalinei rinkai skirtą
pakuotę įpareigoja žymėti
Der Grüne Punkt
logotipu. Tačiau Komisija laiko neteisėtu DSD elgesį reikalaujant mokėti mokestį už visas Vokietijoje su minėtu logotipu
parduotas pakuotes, net jei pateikiama įrodymų, kad tam tikras šių pakuočių kiekis buvo surinktas ir utilizuotas pasinaudojant
kita kolektyvine ar individualia sistemomis.
–       Dėl teiginio, kad, pasirinkus mišrią sistemą, nebūtina visų pakuočių žymėti
Der Grüne Punkt
logotipu, nes egzistuoja selektyvaus žymėjimo galimybė, atsižvelgiant į naudojamą sistemą
Pirmiausia dėl ieškovės argumento, kad nebūtina pakuočių žymėti
Der Grüne Punkt
logotipu, kai naudojamasi mišria sistema, nes yra galimybė prekių ženklu
Der Grüne Punkt
žymėti tik kai kurias pakuotes, atsižvelgiant į sistemą, kuriai jos yra patikėtos, iš to, kas pasakyta, matyti, kad nė viena
nutarimo nuostata nenustato selektyvaus pakuočių žymėjimo.
Be to, kaip nurodyta ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 103–107 konstatuojamosios dalys), pakuočių žymėjimas atsižvelgiant
į naudojamą sistemą nulemtų pakankamai dideles gamintojų ir platintojų, kurie norėtų paleisti į apyvartą vienodas pakuotes
Europoje ar pasinaudoti mišriomis sistemomis, išlaidas, nes reikėtų daryti pakeitimų pakuočių gamybos linijoje ir kontroliuoti
jų judėjimą rinkoje iki pateikimo galutiniam vartotojui. Tokios pastangos gali būti bergždžios, nes būtent galutinis vartotojas,
o ne gamintojas ar platintojas, pasirenka pakuotės surinkimo ir utilizavimo vietą. Bet kuriuo atveju nurodydama savo argumentus
ieškovė neginčija, kad atrankinis žymėjimas gali atgrasinti pakuočių gamintojus ir platintojus pasirinkti kitą nei DSD sistema,
o tai būtent ir yra vienas iš DSD elgesio, ginčijamame sprendime pripažinto piktnaudžiavimu, poveikių (ginčijamo sprendimo
114 ir 115 konstatuojamosios dalys).
Iš esmės reikia pažymėti, kad ieškovės nurodyti atrankinio žymėjimo pavyzdžiai nepatenka į ginčijamo sprendimo taikymo sritį,
nes jie susiję su sektoriais, kuriuose dalis nagrinėjamų pakuočių, t. y. verslo klientams skirta dalis, nepriklauso ieškovės,
kuri rūpinasi galutiniam vartotojui skirtomis pakuotėmis, kompetencijai.
Taigi reikia konstatuoti, kad selektyvus žymėjimas, kuriam pritaria ieškovė, nėra nustatytas nutarime ir neužkerta kelio ginčijamame
sprendime nustatytam piktnaudžiavimui.
–       Dėl argumentų, kad konkurencija nepanaikinama
Antra, dėl ieškovės argumentų, kad ginčijamas DSD elgesys nepanaikina konkurencijos, nes individualioms sistemoms priskirtų
pakuočių kiekis 1997–2000 m. išaugo 60 %, o kai kurie DSD klientai nuo jos sistemos perėjo prie kitos kolektyvines sistemos
(žr. šio sprendimo 95 punktą), reikia pažymėti, kad šie duomenys neapima mišrių sistemų, kai iš dalies naudojama DSD sistema
ir iš dalies kita kolektyvinė ar individuali sistema, atvejo.
Be to, ieškovės nurodytas individualioms sistemoms pateikiamo kiekio augimas atsižvelgiant į Komisijos triplike pateiktus
duomenis, neatrodo reikšmingas, nes 1997 m. tik labai mažai pakuočių realiai buvo tvarkomos individualių sistemų, o 2000 m.
individualios sistemos surinko tik 333 000 tonų, t. y. tik 6 % nuo 5,5 milijonų tonų, surinktų DSD sistemoje tais pačiais
metais.
Bet kuriuo atveju šių duomenų nepakanka paneigti Komisijos ginčijamame sprendime pateikto DSD elgesio vertinimo, t. y. reikalauti
mokėti mokestį už visas Vokietijoje su
Der Grüne Punkt
logotipu parduodamas pakuotes, net jei pateikiama įrodymų, kad tam tikros pakuotės buvo surinktos ir utilizuotos pasinaudojant
kita kolektyvine ar individualia sistema.
Taigi argumentas dėl individualių sistemų stiprėjimo ir dėl tam tikrų klientų perėjimo iš DSD sistemos į kitą kolektyvinę
sistemą turi būti atmestas.
–       Dėl būtinybės užtikrinti nutarimo tikslus
Trečia, dėl būtinybės užtikrinti nutarimo tikslus, leidžiant ieškovei nustatyti, kad tik pakuotės, kurios patikėtos DSD sistemai,
gali būti žymimos
Der Grüne Punkt
logotipu (žr. šio sprendimo 98–101 punktus), iš praktinių mišrių sistemų veikimo būdų aprašymo matyti, kad tokia išimtis
nėra numatyta nutarime mišrių sistemų pasirinkimo atveju. Be to, šių praktinių būdų tyrimas leidžia konstatuoti, kad logotipas
neturi tokio poveikio, apie kokį kalba ieškovė, nes utilizavimo apimtis, kuri turi būti pasiekta, kad būtų įvykdytos nutarime
nustatytos surinkimo bei utilizavimo pareigos, apskaičiuojama remiantis surenkama medžiaga, o ne prekių ženklu pažymėtomis
pakuotėmis.
Dėl galutinio vartotojo vaidmens nustatymo reikia pažymėti, kad ieškovė pripažįsta, jog neįmanoma tiksliai iš anksto nustatyti,
ar konkreti pakuotė iš tikrųjų bus pašalinta per DSD sistemą. Be to, ieškovė negali pagrįstai ginčyti, kad atsakydamos į Komisijos
klausimą, ar tiesa, jog „pagal nutarimą dėl pakuočių vartotojas gali palikti pakuotę parduotuvėje arba ją ten grąžinti, arba
pateikti ją šalinti prie savo gyvenamosios vietos“, Vokietijos valdžios institucijos atsakė, kad „nutarime nėra konkrečių
nuostatų, įpareigojančių galutinį vartotoją grąžinti (pakuotę)“, ir kad „Komisijos klausime išsakyta prielaida yra teisinga“
(žr. Vokietijos valdžios institucijų pastabas, atsakymą į 1 klausimo b punkto aa papunktį, išdėstytą ginčijamo sprendimo 20 konstatuojamosios
dalies 9 išnašoje). Šiuo klausimu ieškovė negali tvirtinti, kad „šalinimo prie gyvenamosios vietos“ sąvoka reiškia šalinimą
naudojantis vieša atliekų šalinimo sistema, o ne kolektyvine sistema, nes iš 1 Komisijos klausimo dėl priemonių nutarime numatytoms
apimtims užtikrinti antraštės ir iš Vokietijos institucijų atsakymo į 1 klausimo a punktą, kuriame teigiama, kad surinkimas
prie galutinio vartotojo (gyvenamosios vietos) vykdomas pasinaudojant kolektyvine sistema, aiškiai matyti, kad šia sąvoka
daroma nuoroda į kolektyvinę sistemą nutarimo 6 straipsnio 3 dalies prasme.
Todėl nė vienas ieškovės pateiktas argumentas neleidžia paneigti ginčijamo sprendimo, kiek jame nurodyta, kad nutarimas mišrios
sistemos atveju leidžia galutiniam vartotojui laisvai pasirinkti, į kurią sistemą pristatyti pakuotę (ginčijamo sprendimo
138, 141 ir 145 konstatuojamosios dalys).
Be to, dėl galimybės informuoti vartotoją, kad pakuotė gali būti surinkta ir utilizuota kelių sistemų, iš ginčijamo sprendimo
(141 ir 145 konstatuojamosios dalys) matyti, jog nutarime numatyti įvairūs informavimo būdai, t. y. etiketės ir kitokie tinkami
būdai kolektyvinės sistemos atveju (nutarimo 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalis) bei informavimas apie galimybę pakuotes
grąžinti į prekybos vietas individualios sistemos atveju (nutarimo 6 straipsnio 1 dalies trečias sakinys), leidžia informuoti
galutinį vartotoją apie įvairias siūlomas atirinkamos pakuotės grąžinimo galimybes, bet nepatvirtina ieškovės argumentų, kad
pakuočių žymėjimas
Der Grüne Punkt
logotipu neleidžia šios pakuotės surinkti ir utilizuoti pagal kitą nei DSD sistemą.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nutarime nėra nurodyta, jog logotipu
Der Grüne Punkt
negali būti žymimos pakuotės, surenkamos konkuruojančios kolektyvinės ar individualios sistemos, jei laikomasi nutarime nustatytų
sąlygų dėl kartu su DSD sistemą naudojamos sistemos identifikavimo. Gali būti pateikiamos kelios tokios žymos ir ta pati pakuotė
tuo pačiu metu gali priklausyti kelioms sistemoms. Būtent atsižvelgdama į tai Komisija teisingai aiškino skaidrumo reikalavimą,
apibrėžtą Vokietijos valdžios institucijų pastabose, pagal kurias ir vartotojų, ir valdžios institucijų atžvilgiu reikia aiškiai
apibrėžti, kurios pakuotės surenkamos prekybos vietose arba šalia jų ir kurioms pakuotėms ši pareiga netaikoma (žr. Vokietijos
valdžios institucijų pastabas, atsakymo į 2 klausimo a punktą paskutinį sakinį; ginčijamo sprendimo 20, 141 ir 142 konstatuojamąsias
dalis).
Taigi argumentai dėl būtinybės užtikrinti nutarimo tikslus turi būti atmesti.
–       Dėl pateisinimų, susijusių su prekių ženklų teise
Ketvirta, dėl ieškovės argumentų, susijusių su prekių ženklų teise (žr. šio sprendimo 103–113 punktus), reikia pažymėti, kad
aplinkybė, jog dviejų bendrai naudojamų kolektyvinių sistemų atveju
Der Grüne Punkt
logotipas ir „tinkamu būdu“ pateikta žyma apie kitą kolektyvinę sistemą nutarimo 6 straipsnio I priedo 4 punkto 2 dalies
prasme yra ant tos pačios pakuotės, ir aplinkybė, jog bendro DSD sistemos ir individualios sistemos naudojimo atveju ant tos
pačios pakuotės yra
Der Grüne Punkt
logotipas ir informacija apie galimybę šią pakuotę grąžinti į parduotuvę nepažeidžia pagrindinės DSD prekių ženklo funkcijos
(šiuo klausimu žr. 1988 m. spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Volvo
, 238/87, Rink. p. 6211, 9 punktą ir minėto sprendimo
Magill
49 ir 50 punktus bei 1999 m. gruodžio 16 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Micro Leader prieš Komisiją
, T‑198/98, Rink. p. II‑3989, 56 punktą). Kaip nurodyta ginčijamame sprendime, iš 1994 m. birželio 14 d.
Kammergericht Berlin
sprendimo matyti, jog šis prekių ženklas „atitinkamai tarnybai tik nurodo, kad juo pažymėtas produktas gali būti šalinamas
pasinaudojant DSD sistema“, nepateikdamas informacijos apie siūlomos paslaugos kokybę (ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamoji dalis).
Be to, dalį pakuočių perleidus DSD konkurentui, vartotojas gali laisvai pasirinkti, ar pakuotę utilizuoti jis pateiks DSD,
ar konkurento sistemai.
Kadangi logotipo
Der Grüne Punkt
funkcija – nurodyti nagrinėjamos pakuotės šalinimo per DSD sistemą galimybę ir kadangi pakuotės gali būti žymimos šiuo logotipu
kartu su kitais žymenimis ar kitais mechanizmais, nurodančiais kitą šalinimo pasinaudojant konkuruojančia individualia ar
kolektyvine sistema galimybę, negalima tvirtinti, kad ginčijamas sprendimas yra neproporcingas prekių ženklų teisės ribojimas
arba – bet kuriuo atveju – apribojimas, nepateisinamas būtinybe išvengti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi EB 82 straipsnio
prasme.
Šiuo klausimu ieškovės kritika dėl to, kad ginčijamame sprendime buvo panaudotas
Kammergericht Berlin
sprendimas (žr. šio sprendimo 109 punktą), yra netinkama. Šioje kritikoje tik parodoma, kokiomis ypatingomis aplinkybėmis
buvo priimtas minėtas sprendimas, kur
Kammergericht Berlin
atmetė teiginį, jog
Der Grüne Punkt
logotipas gali suteikti informacijos apie atliekų šalinimo paslaugos kokybę, ir tai neturi įtakos Komisijos išvadai, kad
ant tos pačios pakuotės gali būti įvairių nuorodų, informuojančių vartotoją apie tai, kaip jis turėtų elgtis, turint omenyje
įvairias sistemas, galinčias surinkti ir utilizuoti pakuotes. Minėtas greito aptarnavimo restoranų tinklo pavyzdys parodo
konkrečią prekių ženklo
Der Grüne Punkt
reikšmę, kai juo pažymėta pakuotė gali būti surinkta ir utilizuota ir pagal kitą sistemą.
Dėl argumentų, pagrįstų ieškovės pateiktais nuomonės tyrimais (žr. šio sprendimo 110 punktą), reikia pažymėti, kad šių tyrimų
rezultatai nepaneigia ginčijamame sprendime išdėstytų argumentų. Iš tikrųjų logiška, kad vartotojai ant pakuotės esantį
Der Grüne Punkt
logotipą identifikuoja kaip ženklą, jog ši pakuotė gali būti išmesta į surinkimo konteinerius, esančius prie jų gyvenamosios
vietos. Vis dėlto tai neleidžia spręsti dėl vartotojų reakcijos, kai ant pakuotės yra keletas logotipų, identifikuojančių
kolektyvines sistemas. Komisija ir į bylą įstojusios šalys šio klausimu nurodo, kad, kaip buvo patvirtinta ir per teismo posėdį,
dažniausia šios sistemos naudoja tuos pačius surinkimo konteinerius ir kad paprastai pakuotės į šiuos konteinerius išmetamos
atsižvelgiant į medžiagą, o ne į logotipą ant jų. Be to, mišrios sistemos, apimančios DSD sistemą ir individualią sistemą
atveju informacija, kad 48,4 % vartotojų nesupranta prieštaringų žymų, darančių nuorodą į šias dvi sistemas, nėra svarbi,
nes šios žymos tik informuoja vartotoją apie laisvą pasirinkimą mišrios sistemos atveju ir todėl negali būti prieštaringos,
kaip parodyta greito aptarnavimo restoranų tinklo pavyzdyje.
Be to, argumentai dėl visuomenės klaidinimo prekių ženklu taip pat yra netinkami (žr. šio sprendimo 111 punktą), nes logotipo
naudojimo sutartis susijusi tik su minėto logotipo naudotojais, t. y. pakuočių gamintojais ir platintojais, kurie pasirinko
DSD sistemą, o ne su vartotojais.
Iš esmės reikia pažymėti, kad ieškovės reikalaujamo išimtinumo pripažinimas tik užkirstų kelią pakuočių gamintojams ir platintojams
pasirinkti mišrią sistemą ir įteisintų ieškovės teisę imti mokestį už paslaugą, kurios, kaip pagal ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje
aprašytas sąlygas įrodė dėl šios paslaugos suinteresuotieji asmenys, ji realiai neatliko, nes šie asmenys ją patikėjo kitai
kolektyvinei ar individualiai sistemai.
Taigi argumentai, susiję su prekių ženklų teise, turi būti atmesti, nes mišrių sistemų atveju prekių ženklo
Der Grüne Punkt
funkcija nepažeidžiama.
Galiausiai dėl argumentų, susijusių su būtinybe užtikrinti tinkamą DSD sistemos veikimą (žr. šio sprendimo 115 ir 116 punktus),
iš to, kas išdėstyta, matyti, kad mišrių sistemų atveju šiam veikimui pavojus nekyla. Bet kuriuo atveju DSD sistemos veikimo
poreikiai negali pateisinti ieškovės elgesio, apibūdinto
Bundesgerichtshof
sprendime
BäKo
ir
Oberlandesgericht Düsseldorf
sprendime
Hertzel
, kuriuos nurodė Komisija (žr. šio sprendimo 116 ir 118 punktus), įvairiuose Komisijai pateiktuose skunduose (ginčijamo sprendimo
3 ir 6 konstatuojamosios dalys) ir DSD ieškinyje išdėstyto teiginio (žr. šio sprendimo 115 punktą) dėl reikalavimo mokėti
mokestį už visas
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtas pakuotes, paleistas į apyvartą Vokietijoje, net jei pateikiama įrodymų, kad tam tikra šių pakuočių dalis
buvo surinkta ir utilizuota pasinaudojant kita kolektyvine ar individualia sistema.
v) Išvada
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad atsižvelgiant į tai, kas nurodyta ginčijamame sprendime, nei nutarimas dėl pakuočių, nei
prekių ženklų teisė, nei DSD sistemos veikimo poreikiai neleidžia ieškovei reikalauti iš prie jos sistemos prisijungusių įmonių
mokesčio už visas
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtas pakuotes, paleistas į apyvartą Vokietijoje, jei šios įmonės įrodo, kad jos šia sistema naudojasi tik dėl dalies
šių pakuočių.
Todėl pirmasis ieškinio pagrindas turi būti atmestas.
2.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir proporcingumo principo pažeidimu
Ieškovė nurodo, kad pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnį Komisija gali sprendimu pareikalauti, jog įmonės nutrauktų nustatytą
pažeidimą. Sprendimas, įpareigojantis nutraukti pažeidimą, neturi pažeisti proporcingumo principo ir, todėl gali įpareigoti
atlikti tik tai, kas yra tinkama ir būtina nutraukti pažeidimą bei atkurti teisingumą pažeistų taisyklių atžvilgiu (1991 m.
liepos 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
ITP prieš Komisiją
, T‑76/89, Rink. p. II‑575, 80 punktas ir 1995 m. birželio 8 d. Sprendimo
Langnese-Iglo prieš Komisiją
, T‑7/93, Rink. p. II‑1533, 209 punktas). Tačiau šioje byloje ginčijamo sprendimo 3, 4 ir 5 straipsniais nustatytos priemones
neatitinka šių reikalavimų.
a)     Dėl selektyvaus žymėjimo
Iš esmės ieškovė tvirtina, kad selektyvus pakuočių žymėjimas atsižvelgiant į naudojamą sistemą yra tinkamesnis nei ginčijamame
sprendime nustatytas įpareigojimas.
Ieškovė nurodo, kad ginčijamame sprendime Komisija pažymėjo, jog selektyvus vienodų pakuočių žymėjimas DSD klientams (su prekių
ženklu
Der Grüne Punkt
arba be jo) „daugeliu atvejų nepasiteisintų dėl ekonominių priežasčių“ (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji dalis). Taigi,
jei selektyvus žymėjimas nebūtų nepateisinamas atsižvelgiant į ekonomines realijas, neturėtų būti nurodoma suteikti priverstinę
licenciją. Tokiais atvejais piktnaudžiavimas dominuojančia padėtimi nebūtų konstatuotinas ir ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje
ir 4 straipsnio 1 dalyje numatytos priemonės būtų neproporcingos.
Komisija pabrėžia, kad ginčijamame sprendime kalbama apie identiškų pakuočių atvejus ir jame išdėstomos priežastys, dėl kurių
nėra realu reikalauti iš pakuočių gamintojų ir platintojų diferencijuoti pakuotes atsižvelgiant į surinkimo bei utilizavimo
sistemą, prie kurios jie prisijungia.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad apibūdinant piktnaudžiavimą dominuojančia padėtimi ginčijamame sprendime nagrinėjami
DSD argumentai, jog pakuočių gamintojai ir platintojai, pasirinkę jos sistemą, taip pat turėjo galėti nežymėti pakuočių, kurios
nepatenka į DSD sistemą,
Der Grüne Punkt
logotipu. Pagal ginčijamą sprendimą selektyvus pakuočių žymėjimas atsižvelgiant į naudojamą sistemą nėra tinkamas sprendimas,
leidžiantis pakuočių gamintojui ir platintojui naudoti individualią ar kitą kolektyvinę sistemą kartu su DSD sistema. Iš tikrųjų
Komisija tvirtina, kad tai lemtų pakankamai dideles papildomas gamybos ir platinimo sąnaudas (ginčijamo sprendimo 104 ir 105 konstatuojamosios
dalys), kad yra sunku ar net visai neįmanoma kontroliuoti pakuočių judėjimo rinkoje (ginčijamo sprendimo 106 konstatuojamoji
dalis) ir kad individualios sistemos ar kolektyvinės sistemos atveju būtent vartotojas pasirenka pridavimo vietą (ginčijamo
sprendimo 107 konstatuojamoji dalis).
Būtent atsižvelgiant į tai reikia aiškinti ieškovės nurodytą ginčijamo sprendimo ištrauką, pagal kurią pakuočių, nepriklausančių
DSD sistemai, ženklinimo
Der Grüne Punkt
logotipu atsisakymas „daugeliu atvejų nepasiteisintų atsižvelgiant į ekonomikos realijas“ (ginčijamo sprendimo 103 konstatuojamoji
dalis).
Vis dėlto iš šio vertinimo negalima daryti išvados, kad ginčijamo sprendimo 3–5 straipsniuose nustatytos priemonės yra neproporcingos.
Iš tikrųjų šios priemonės tik įpareigoja DSD neapmokestinti visų
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtų pakuočių, kai įrodoma, kad dalis šių pakuočių buvo surinkta ir utilizuota pasinaudojant kita sistema. Tačiau,
kaip matyti iš mišrių sistemų veikimo būdų tyrimo, pateikto nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą (žr. šio sprendimo 131–138 punktus),
konkurencija tarp sistemų vyksta utilizuotinos medžiagos kiekio pagrindu, neatsižvelgiant į iš anksto nustatytus pakuočių
kiekius, dėl selektyvaus žymėjimo priklausančius tik vienai ar kitai pasirinktai sistemai. Be to, nagrinėjamos priemonės nedaro
neproporcingo poveikio DSD interesams, nes ši gauna atlyginimą už jos suteiktą paslaugą, t. y. už prie jos sistemos prisijungiančių
pakuočių gamintojų ir platintojų jai patikėto medžiagos kiekio surinkimą bei utilizavimą.
Todėl aplinkybė, kad teoriškai galima selektyviai žymėti pakuotes logotipu, negali lemti minėtų priemonių panaikinimo, nes
šis sprendimas pakuočių gamintojams ir platintojams būtų brangesnis ir sunkiau įgyvendinamas nei priemonės, nustatytos ginčijamo
sprendimo 3–5 straipsniuose, skirtos užtikrinti mokestį už tik realiai DSD sistemos suteiktas paslaugas.
Galiausiai pritarimas selektyvaus žymėjimo principui reikštų, kad Komisija leidžia DSD toliau piktnaudžiauti dominuojančia
padėtimi, nes su šiuo sprendimu susijusios išlaidos ir praktiniai įgyvendinimo sunkumai atgrasintų DSD klientus nuo kreipimosi
į kitas nei DSD sistemas dėl dalies (1 ir 2 variantai) ar visų (3 variantas) jų pakuočių surinkimo ir utilizavimo Vokietijoje.
Todėl pirmasis kaltinimas atmestinas.
b)     Dėl priverstinės neterminuotos licencijos suteikimo
Ieškovė tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnis ir 4 straipsnio 1 dalis yra neproporcingi, nes jie įpareigoja suteikti
tretiesiems asmenims priverstinę licenciją prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimui be jokių apribojimų laiko atžvilgiu, net jei nedalyvaujama DSD sistemoje, nors vienintelis motyvas šiuo klausimu
yra tai, kad „dėl ginčijamų sutarties sąlygų atėjimas į rinką yra daug sunkesnis“ (žr. ginčijamo sprendimo 115 konstatuojamąją
dalį). Priverstinė licencija galėtų būti suteikiama tik laikotarpiui, atitinkančiam konkurentų atėjimą į rinką.
Komisija pabrėžia, kad galimi ieškovės konkurentai būtų vėl išstumti iš rinkos, jeigu jų klientai vėl turėtų mokėti mokestį
DSD už iš jos sistemos atšauktus kiekius.
Pirmosios instancijos teismas primena, kad atliekant vertinimą EB 82 straipsnio požiūriu, ginčijamame sprendime nurodoma,
jog DSD elgesys reikalaujant mokėti mokestį už visas Vokietijoje į apyvartą paleidžiamas
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtas pakuotes, yra piktnaudžiavimas ir kliūčių atėjimui į rinką sudarymas (ginčijamo sprendimo 110–135 konstatuojamosios
dalys ir 1 straipsnis). Pagal sprendimą mokesčio negalima reikalauti, jei pakuočių gamintojai ar platintojai, kurie tik dėl
dalies savo Vokietijoje į apyvartą paleidžiamų pakuočių prisijungia prie DSD sistemos, įrodo, kad nutarime nustatytas surinkimo
ir utilizavimo pareigas jie vykdo pasinaudodami konkuruojančiomis kolektyvinėmis ar individualiomis sistemomis (1 ir 2 variantai).
Be to, mokesčio negalima reikalauti, kai pakuočių gamintojai ir platintojai, neprisijungę Vokietijoje prie DSD sistemos, šioje
šalyje į apyvartą paleidžia standartines pakuotes, kurias jie taip pat platina ir kitose valstybėse narėse, dėl kurių prisijungia
prie
Der Grüne Punkt
logotipą naudojančios surinkimo sistemos, įrodo, kad nutarime nustatytas pareigas jie vykdo pasinaudodami konkuruojančiomis
kolektyvinėmis ar individualiomis sistemomis (3 variantas).
Siekdama nutraukti šį EB 82 straipsnio pažeidimą Komisija nurodė DSD laikytis įpareigojimų, nustatytų ginčijamo sprendimo
3 straipsnyje ir 4 straipsnio 1 dalyje.
Šie įpareigojimai susiję ne su trečiaisiais asmenimis, o su pakuočių gamintojais ar platintojais, kurie arba sudarė su DSD
logotipo naudojimo sutartį (3 straipsnio atvejis, susijęs su 1 ir 2 variantais), arba turi prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimo kitoje valstybėje narėje licenciją įgyvendinant surinkimo ir utilizavimo sistemą, naudojančią minėtą prekių ženklą
atitinkantį logotipą (4 straipsnio 1 dalies atvejis, susijęs su 3 variantu).
Be to, šiais įpareigojimais ne siekiama nurodyti DSD išduoti prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimo licenciją be jokių ribojimų laiko atžvilgiu, o tik įpareigoti DSD rinkti mokestį ne už visas
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtas pakuotes, kai įrodoma, kad visos ar tik dalis šių pakuočių buvo surinktos ir utilizuotos pasinaudojant
kita sistema.
Todėl jei
Der Grüne Punkt
logotipo naudotojai pateikia įrodymų, kad pakuočių kiekis, dėl kurio jie nesinaudoja DSD sistema, realiai buvo surinktas
ir utilizuotas pasinaudojant kita ar kitomis kolektyvinėmis ar individualiomis sistemomis, ieškovė negali tvirtinti, kad reikalavimas
nerinkti mokesčio už paslaugas, kurių ji neteikia, yra neproporcingas.
Todėl antrasis kaltinimas atmestinas.
c)     Dėl išankstinio paslaugos teikimo pareigos
Ieškovė nurodo, kad iš ginčijamo sprendimo 3 straipsnio pirmojo sakinio, 4 straipsnio 1 dalies ir 5 straipsnio 2 ir 3 dalių
išplaukia, jog logotipo naudotojai gali laisvai atsisakyti mokėti mokestį už prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimą, teigdami, kad dėl dalies savo pakuočių jie nesinaudos DSD sistema, ir kad nutarime nustatytas pareigas jie įvykdys
priimdami individualų šalinimo sprendimą. Ginčijamo sprendimo 5 straipsnio 3 ir 7 dalys draudžia ieškovei reikalauti pateikti
eksperto pažymą prieš nutarime nustatytą datą (t. y. kitų metų gegužes mėn. 1 d.) arba kitų įrodymų. Ši priemonė yra neproporcinga
ir lemia neteisingą rizikos pasidalijimą, nes ieškovė turi atsisakyti išankstinio apmokėjimo ir laukti įrodymų pateikimo procedūros,
kuri įvyks po šešiolikos mėnesių, visą šį laikotarpį prisiimdama savo kliento nemokumo riziką.
Komisija tvirtina, kad tokia situacija, kai beveik visos parduotos pakuotės bus paimtos iš DSD sistemos, mažai tikėtina dėl
pareigos pateikti su tuo susijusių įrodymų. Be to, sąvoka „išankstinis paslaugos teikimas“ netinkama, nes ieškovė gautų apmokėjimą
vėliau tik tuomet, jei kitos surinkimo sistemos nepasiektų numatytų apimčių. Tačiau įmonės, siūlančios individualias surinkimo
sistemas, nepatartų taip elgtis savo klientams, nes jos stengiasi pasiekti numatytas apimtis, kurios joms suteiktos pagal
sutartį, kad išvengtų pareigos vėliau įsigyti dalinę licenciją iš konkurento, prireikus sumokant palūkanas, jei ši apimtis
nebūtų pasiekta.
Pirmiausia Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ieškovės nurodytas atvejis, kai tam tikri logotipo naudotojai gali atsisakyti
mokėti mokestį už prekių ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimą, teigdami, kad dėl dalies pakuočių jie nesinaudos DSD sistema, praktikoje yra sunkiai tikėtinas, nes nutarimas šiuos
naudotojus įpareigoja pateikti įrodymų, kad vykdė savo pareigas surinkti bei utilizuoti parduotas pakuotes pasinaudodami kita
sistema, o nepateikus įrodymų šie naudotojai turėtų nupirkti trūkstantį kiekį iš DSD sistemos, jei ši sistema surinko medžiagos
kiekį, atitinkantį šias pakuotes (žr. šio sprendimo 137 ir 138 punktus).
Be to, iš ginčijamo sprendimo 5 straipsnio 3 dalies matyti, jog „DSD jokiu atveju negali reikalauti, kad pažyma būtų pateikta
anksčiau nei nutarime dėl pakuočių nurodyta data“, o iš 5 straipsnio 7 dalies matyti, jog „jokia kita logotipo naudojimo sutarties
sąlyga negali būti taikoma taip, kad sugriežtintų reikalavimus dėl DSD pateiktinų įrodymų“.
Šiomis priemonėmis pakuočių gamintojui ar platintojui, kuris daliai savo parduodamų pakuočių naudojasi konkuruojančia kolektyvine
ar individualia sistema, siekiama leisti pateikti DSD tos sistemos administratoriaus ar nepriklausomo eksperto pažymą arba
auditoriaus išvadą, būtinas įrodyti, jog nutarime nustatytos pareigos dėl konkretaus pakuočių kiekio yra įvykdytos pasinaudojant
kita nei DSD sistema (žr. ginčijamo sprendimo 5 straipsnio 1, 2, 4 ir 6 dalis).
Todėl ieškovė negali tvirtinti, kad šios priemonės neproporcingos, nes ši patvirtinimo procedūra galioja visoms sistemoms,
įskaitant ir DSD sistemą, o ieškovė nepateikia ypatingų priežasčių, kurios pateisintų išimties taikymą. Be to, ieškovės vartojama
sąvoka „išankstinis paslaugos teikimas“ klaidina, nes DSD gauna atlyginimą atsižvelgiant į jai klientų patikėtą medžiagos
kiekį ir tik kilus problemoms, t. y. kai kita surinkimo sistema nepasiekia jai patikėtos apimties, DSD gali reikalauti mokėti
už perviršį.
Todėl trečiasis kaltinimas atmestinas.
d)     Dėl adekvataus mokesčio už paprastą naudojimąsi prekių ženklu netaikymo
Ieškovė tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 3 ir 4 straipsniais Komisija įpareigoja ją nerinkti mokesčio, kai įrodoma, jog nutarime
nustatytos pareigos įvykdytos kitais metodais. Taigi DSD negali reikalauti mokesčio iš logotipo naudotojų už paprastą prekių
ženklo
Der Grüne Punkt
naudojimą. Šis draudimas neatitinka Teisingumo Teismo praktikos, kuri leidžia gauti pagrįstą atlyginimą (minėto sprendimo
Volvo
11 punktas).
Komisija pabrėžia, kad ginčijamas sprendimas neįpareigoją DSD išduoti priverstinės licencijos ir juo siekiama tik užkirsti
kelią DSD rinkti mokestį, kai pakuotė, pažymėta logotipu, nėra surenkama ar utilizuojama pagal DSD sistemą. Per posėdį Komisija
pabrėžė: kadangi DSD pateikta logotipo naudojimo sutartis neišskiria mokesčio už prekių ženklo naudojimą ir mokesčio už DSD
sistemos naudojimą, sprendime nesprendžiamas klausimas, ar mokestis gali būti imamas už paprastą prekių ženklo naudojimą.
Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje DSD nustatytas įpareigojimas leidžia gamintojams
ir platintojams, kurie prisijungia prie DSD sistemos tik dėl dalies jų pakuočių, nemokėti DSD mokesčio, jei pateikiama įrodymų,
jog logotipu
Der Grüne Punkt
pažymėtos pakuotės buvo surinktos ir utilizuotos ne pagal DSD, bet pagal konkuruojančią sistemą.
Tačiau šiuo atveju negali būti atmesta galimybė, kad prekių ženklas
Der Grüne Punkt
, kuriuo pažymėtos ginčijamos pakuotės, gali pats savaime turėti ekonominę vertę, nes jis leidžia informuoti vartotoją, jog
nagrinėjama pakuotė gali būti pateikta DSD sistemai, kaip, beje, tai nurodyta ginčijamame sprendime (ginčijamo sprendimo 145 konstatuojamoji
dalis). Taigi, net jei minėta pakuotė realiai nepateikiama DSD sistemai ir įrodoma, kad ją atitinkant medžiaga buvo surinkta
ar utilizuota pagal konkuruojančią sistemą, vis dėlto prekių ženklas suteikia vartotojui galimybę šalinti šią pakuotę pasinaudojant
DSD sistema. Ši vartotojui suteikta galimybė dėl visų į apyvartą paleistų ir
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėtų pakuočių, neatsižvelgiant į tai, ar, patikrinus kiekius, jos priklauso DSD sistemai, gali turėti kainą,
kuri, net jeigu nebūtų reali kaina už suteiktas surinkimo ir utilizavimo paslaugas, kaip tai būtų, jei būtų taikomos ginčijamos
logotipo naudojimo sutarties sąlygos, turėtų būti mokama DSD kaip atlygis už šiuo atveju siūlomą paslaugą, t. y. leidimą naudotis
savo sistema.
Per posėdį šiuo klausimu apklausta Komisija pripažino, kad šis aspektas nebuvo numatytas ginčijamame sprendime, kuriame nagrinėtas
tik DSD elgesio dėl apmokestinimo už paslaugas, kurias pagal pateiktus įrodymus suteikė ne DSD, o sistema, teisėtumas.
Todėl reikia pažymėti, kad ginčijamas sprendimas turi būti aiškinamas kaip neatimantis iš DSD galimybės rinkti adekvatų mokestį
už paprastą prekių ženklo naudojimą, kai įrodoma, kad
Der Grüne Punkt
logotipu pažymėta pakuotė buvo surinkta ir utilizuota pagal kitą sistemą.
e)     Dėl galimybės pridėti paaiškinamąją žymą
Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad ginčijamo sprendimo 3 straipsnio pirmojoje pastraipoje apibrėžtas įpareigojimas yra neproporcingas,
nes jis neleidžia reikalauti iš logotipo naudotojų, kad 1 ir 2 varianto atvejais jie ant pakuotės pridėtų paaiškinamąsias
žymas. DSD mano, kad tokia paaiškinamoji žyma, kurią prie jos sistemos prisijungiantys pakuočių gamintojai ir platintojai
galėtų uždėti be didelių sunkumų, leistų sušvelninti prekių ženklo
Der Grüne Punkt
pažeidimą, atsiradusį dėl ginčijamo sprendimo. Minėta žyma taip pat galėtų informuoti vartotoją, kad vienoje ar kitoje federalinėje
žemėje pakuotė dalyvauja ne DSD, o kitoje kolektyvinėje sistemoje (1 variantas); arba net jei pakuotė yra pažymėta
Der Grüne Punkt
logotipu, tam tikros prekybos vietos naudojasi ne šį ženklą atitinkančia, o individualia sistema (2 variantas).
Be to, ieškovė nurodo, kad pagal ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 2 dalį ji negali reikalauti iš pakuočių gamintojų ar platintojų,
kurie nėra prisijungę prie DSD sistemos Vokietijoje, tačiau kitoje valstybėje narėje išleidžia į apyvartą standartines pakuotes,
dėl kurių prisijungė prie surinkimo sistemos, naudojančios
Der Grüne Punkt
logotipą (3 variantas), kad jie ant pakuotės pridėtų paaiškinamąją žymą, informuojančią vartotoją apie tai, jog ši pakuotė
Vokietijoje nesurenkama pagal DSD sistemą. Ieškovė mano, kad tokia priemonė yra neproporcinga, nes kita priemonė, t. y. visiškas
logotipo
Der Grüne Punkt
uždengimas, o ne paprastas paaiškinamosios žymos pridėjimas šalia logotipo mažiau pažeistų jos prekių ženklo kilmės funkciją.
Komisija pastebi, kad 1 varianto atveju niekas nedraudžia manyti, jog nutarimas neleidžia konkurentų sistemoms naudoti to
paties logotipo. Ieškovės nuomone, prie sistemos prisijungusios įmonės turėtų pakeisti paaiškinančią žymą kiekvieną kartą
naujoje federalinėje žemėje pradėjus veikti konkurentų sistemai. Tam reikėtų pradedant konkuruoti nuolat keisti pakuotes.
2 varianto atveju paaiškinamoji žymą ant pakuotės būtų neįmanoma. Dėl 3 varianto Komisija nurodo, kad jei prekių ženklui
Der Grüne Punkt
būtų taikoma ieškovės nurodyta apsauga, gamintojai būtų priversti naudoti skirtingas pakuotes kiekvienoje valstybėje narėje,
o tai būtų nepagrįsta ekonomiškai ir ribotų prekybą tarp valstybių narių.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl kaltinimo, susijusio su ginčijamo sprendimo 3 straipsnio pirmąja pastraipa, reikia pažymėti, kad ieškovės pageidaujama
paaiškinamoji žyma ant pakuotės nepriverstų nutraukti piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi, aprašyto ginčijamo sprendimo
1 straipsnyje. Tokios paaiškinamosios žymos iš esmės pagrįstos idėja, kad būtų įmanoma atskirti
Der Grüne Punkt
logotipo pažymėtas pakuotes, kurios priklauso DSD sistemai, nuo pakuočių, taip pat pažymėtų
Der Grüne Punkt
logotipu, tačiau nepriklausančių DSD sistemai, ant kurių būtent ir turėtų būti žyma, informuojant vartotoją. Tačiau, kaip
jau buvo išdėstyta (žr. šio sprendimo 131–138 punktus), mišrių sistemų veikimo būdai yra pagrįsti ne vartotojų, kurie laisvai
gali pasirinkti pakuotės pristatymo vietą, pakuočių identifikavimu, o utilizuotinos medžiagos masės priskyrimu.
Taigi ieškovės pageidaujama paaiškinamoji žyma nepriverstų nutraukti Komisijos aprašyto piktnaudžiavimo dominuojančia padėtimi
1 ir 2 variantų atvejais.
Todėl kaltinimą dėl ginčijamo sprendimo 3 straipsnio 1 dalies neproporcingumo, nes joje nenumatyta galimybė pridėti paaiškinamąją
žymą, reikia atmesti.
Dėl kaltinimo, susijusio su ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 2 dalimi, reikia pažymėti, kad iš šios priemonės matyti, jog
„DSD gali atleidimą nuo mokesčio susieti su sąlyga, kad (3 variante) nurodytose pakuotėse prie logotipo (
Der Grüne Punkt
) užrašu ar kitokiu būdu galutinis vartotojas būtų informuojamas, jog pakuotė nesurenkama pagal DSD sukurtą sistemą remiantis
nutarimo 6 straipsnio 3 dalimi“. Ši nuostata yra paprasčiausias per administracinę procedūrą DSD pasiūlyto įsipareigojimo
įtvirtinimas (ginčijamo sprendimo 63 ir 133 konstatuojamosios dalys). Taigi DSD šiame procese negali tvirtinti, kad nuo šiol
kitas, o ne jos pačios Komisijai pasiūlytas sprendimas, yra tinkamiausias sprendžiant per procedūrą nustatytą problemą. Be
to, ieškovės palaikomo sprendimo t. y. logotipo
Der Grüne Punkt
maskavimas vietoj paaiškinamosios žymos šalia minėto logotipo, patvirtinimas įpareigotų pakuočių gamintojus naudoti skirtingus
pakuočių tipus kiekvienoje valstybėje narėje, o tai ekonomiškai būtų neracionalu.
Todėl kaltinimą dėl ginčijamo sprendimo 4 straipsnio 2 dalies neproporcingumo, nes jis įpareigoja ant pakuočių pridėti paaiškinamąją
žymą, nors yra galimybė uždengti
Der Grüne Punkt
logotipą, reikia atmesti.
3.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 86 straipsnio 2 dalies ir EB 253 straipsnio pažeidimu
a)     Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad EB 82 straipsnis nepažeidžiamas, nes ji teikia bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio
2 dalies prasme, t. y. atliekų tvarkymą aplinkos apsaugos tikslais, būtent surenka pakuotes ir jas utilizuoja visoje Vokietijos
teritorijoje, įskaitant ir nepelningas kaimo zonas (1994 m. balandžio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Almelo
, C‑393/92, Rink. p. I‑1477, 47 punktas ir 2000 m. gegužės 23 d. Sprendimo
Sydhavnens Sten & Grus
, C‑209/98, Rink. p. I‑3743, 75 ir 76 punktai; 1997 m. vasario 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
FFSA ir kt. prieš Komisiją
, T‑106/95, Rink. p. II‑229, 72 punktas). Ši bendros ekonominės svarbos paslauga jai buvo patikėta visų Vokietijos federalinių
žemių, pripažinus DSD sistemą pagal nutarimo 6 straipsnio 3 dalies vienuoliktą sakinį. Tačiau ginčijamas sprendimas neleidžia
teikti šios paslaugos ekonomiškai priimtinomis sąlygomis, nes jis iš esmės sunaikina prekių ženklo
Der Grüne Punkt
informacinį poveikį ir gali nebeleisti jai šalinti atliekų visoje teritorijoje. Be to, ginčijamas sprendimas pažeidžia pareigą
motyvuoti, nustatytą EB 253 straipsnyje, nes jame neužsimenama apie EB 86 straipsnio 2 dalį.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusių šalių, ginčija tvirtinimus, kad DSD teikia bendros ekonominės svarbos paslaugas, patikėtas
jai už atliekas atsakingų regioninės valdžios institucijų, nes bet kuris kolektyvinės sistemos operatorius pagal nutarimo
6 straipsnio 3 dalies vienuoliktą sakinį gali gauti tokį patį leidimą kaip DSD. Be to, iš nutarimo matyti, kad įstatymų leidėjas
nenorėjo užkirsti kelio individualių ir kolektyvinių sistemų veikimui kartu su ieškovės sukurta sistema. Tokia konkurencija
yra nutarimo tikslas, o ne rizika.
b)     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Pagal EB 86 straipsnio 2 straipsnį įmonėms, kurioms patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, Sutartyje nustatytos
taisyklės, ypač konkurencijos taisyklės, yra taikomos, jeigu jų taikymas nei teisiškai, nei faktiškai netrukdo atlikti joms
patikėtų specialių uždavinių. Šis straipsnis taip pat nustato, kad prekybos plėtojimui neturi būti daromas toks poveikis,
kuris prieštarautų Bendrijos interesams.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad net jei ieškovei, kaip ir visoms kitoms federalinių žemių pripažintoms kolektyvinėms sistemoms,
būtų patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme, faktas, kad ginčijamas sprendimas
trukdo įgyvendinti šias užduotis, nebuvo įrodytas.
Iš tikrųjų, priešingai nei tvirtina ieškovė grįsdama šį ieškinio pagrindą, aplinkybė, kad DSD negali imti mokesčio už paslaugas,
kurių atveju buvo pateikti įrodymai, kad jos buvo suteiktos kitos sistemos, neįrodo, jog ginčijamas sprendimas neleidžia teikti
DSD patikėtos surinkimo ir utilizavimo paslaugos ekonomiškai priimtinomis sąlygomis.
Iš šio sprendimo 156–158 punktų matyti, kad ginčijamas sprendimas neginčija logotipo naudojimo sutartyje nustatytos pagrindinės
prekių ženklo
Der Grüne Punkt
funkcijos. Be to, joks byloje esantis įrodymas neleidžia daryti išvados, kad ginčijamas sprendimas gali neleisti DSD šalinti
pakuočių visoje Vokietijos teritorijoje.
Kadangi ieškovė per administracinę procedūrą nesirėmė EB 86 straipsnio 2 dalimi, ji negali kaltinti Komisijos nemotyvavus
savo sprendimo šiuo klausimu.
Todėl turi būti atmestas trečiasis ieškinio pagrindas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad turi būti atmestas visas ieškinys.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jei laimėjusi šalis to
prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą ir Komisija,
Landbell
bei
BellandVision
prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas, ji padengia savo bei Komisijos,
Landbell
ir
BellandVision
patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra. Kadangi
Vfw
neprašė priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidų, ji pati padengia savo patirtas išlaidas, įskaitant ir tas, kurios susijusios
su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (pirmoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Ieškovė,
Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH
, padengia savo bei Komisijos,
Landbell AG für Rückhol–Systeme
ir
BellandVision GmbH
patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo procedūra.
3.
Vfw AG
padengia savo patirtas bylinėjimosi išlaidas, įskaitant ir tas, kurios susijusios su laikinųjų apsaugos priemonių taikymo
procedūra.
García-Valdecasas
Cooke
Labucka
Paskelbta 2007 m. gegužės 24 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

J. D. Cooke
Turinys
Teisinis pagrindas
A –  Nutarimas dėl pakuočių atliekų prevencijos
B –  „Der Grüne Punkt – Duales System Deutschland GmbH“ kolektyvinė sistema ir sutartis dėl logotipo naudojimo
Faktinės ginčo aplinkybės
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
A –  Ginčijamas sprendimas
1.  Dėl galimybės kombinuoti keletą pakuočių surinkimo ir utilizavimo sistemų, siekiant įvykdyti nutarime dėl pakuočių nustatytas
pareigas
2.  Vertinimas pagal EB 82 straipsnį
3.  Vertinimas pagal Reglamento Nr. 17 3 straipsnio 1 dalį
B –  Dėl ieškinio priimtinumo
1.  Dėl ieškinio priimtinumo, kiek jis susijęs su ginčijamo sprendimo 4 straipsniu
2.  Dėl ie�kinio pagrindų pateikimo vykstant teismo procesui
3.  Dėl atsižvelgimo į tam tikrus ieškovės pateiktus priedus
a)  Dėl advokato C. Weidemann parengtų priedų
b)  Dėl nuomonės tyrimų, pridėtų prie dubliko
C –  Dėl esmės
1.  Dėl pirmojo pagrindo, susijusio su EB 82 straipsnio pa˛eidimu
a)  Pirminės pastabos dėl priverstinės nemokamos licencijos
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)  Šalių argumentai, susiję su piktnaudžiavimu dominuojančia padėtimi
i) Dėl būtinybės naudoti prekių ženklą Der Grüne Punkt norint dalyvauti su DSD sistema konkuruojančioje sistemoje nebuvimo
ii) Dėl konkurencijos panaikinimo nesant priverstinės licencijos Der Grüne Punkt prekių ženklui nebuvimo
iii) Dėl įvairių DSD elgesio pateisinimų
–  Dėl poreikio užtikrinti nutarimo tikslų įgyvendinimą
–  Dėl pateisinimų remiantis prekių ženklų teise
–  Dėl tinkamo DSD sistemos veikimo
c)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
i) Dėl ginčijamame sprendime konstatuoto piktnaudžiavimo
ii) Dėl ieškovės reikalaujamo išimtinumo
iii) Dėl mišrių sistemų veikimo būdų
iv) Dėl ieškovės išsakytos ginčijamame sprendime pateiktos analizės kritikos
–  Dėl teiginio, kad, pasirinkus mišrią sistemą, nebūtina visų pakuočių žymėti Der Grüne Punkt logotipu, nes egzistuoja selektyvaus
žymėjimo galimybė, atsižvelgiant į naudojamą sistemą
–  Dėl argumentų, kad konkurencija nepanaikinama
–  Dėl būtinybės užtikrinti nutarimo tikslus
–  Dėl pateisinimų, susijusių su prekių ženklų teise
v) Išvada
2.  Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su Reglamento Nr. 17 3 straipsnio ir proporcingumo principo pa˛eidimu
a)  Dėl selektyvaus žymėjimo
b)  Dėl priverstinės neterminuotos licencijos suteikimo
c)  Dėl išankstinio paslaugos teikimo pareigos
d)  Dėl adekvataus mokesčio už paprastą naudojimąsi prekių ˛enklu netaikymo
e)  Dėl galimybės pridėti paaiškinamąją žymą
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.  Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, susijusio su EB 86 straipsnio 2 dalies ir EB 253 straipsnio pažeidimu
a)  Šalių argumentai
b)  Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.