CELEX: 62005TJ0445
Ajutoare de stat
Schemă de ajutor pusă în aplicare de autoritățile italiene în favoarea unor organisme de plasament colectiv în valori mobiliare, specializate în deținerea de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie
Decizie prin care ajutorul este declarat incompatibil cu piața comună
Acțiune în anulare
Afectare directă și individuală
Admisibilitate
Obligația de motivare
Caracterul selectiv al măsurii
Obligația de recuperare

Istoricul cauzei
Măsura în cauză
Măsura în cauză a fost instituită prin articolul 12 din decretul-lege italian (Decreto Legge) nr. 269 din 30 septembrie 2003 privind „măsurile referitoare la dezvoltarea economiei și la corectarea conturilor publice” (denumit în continuare „DL 269/2003”), devenit Legea nr. 326 din . Aceasta a intrat în vigoare la , data publicării DL 269/2003 în Jurnalul Oficial italian, fără să fi fost notificată Comisiei.
Articolul 12 din DL 269/2003 modifică regimul fiscal al unor organisme de plasament colectiv în valori mobiliare, specializate în deținerea de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate pe o piață reglementată din Uniunea Europeană (denumite în continuare „structuri de plasament specializate”).
Acest articol prevede în principal că, începând cu exercițiul financiar în cursul căruia sunt îndeplinite anumite cerințe specifice, veniturile din capital obținute de structurile de plasament specializate sunt supuse unui impozit substitutiv impozitului pe profit, în cotă de 5%, înlocuind cota normală de 12,5%.
În vederea garantării aceluiași nivel de impozitare efectivă atât a structurilor de plasament din străinătate, cât și a celor italiene, articolul 12 din DL 269/2003 prevede că un impozit substitutiv cu o cotă nominală redusă la 5% este aplicat veniturilor din capital obținute de structurile de plasament italiene nespecializate care investesc în structuri de plasament italiene specializate, în ceea ce privește proporția veniturilor provenite din aceste structuri specializate, în timp ce veniturile din capital obținute de structurile de plasament italiene care provin din structurile de plasament din străinătate sunt exonerate în proporție de 60%.
În vederea extinderii stimulentelor la alte structuri de plasament, articolul 12 din DL 269/2003 prevede că și fondurile de pensii sunt supuse impozitului efectiv de 5% aplicat proporției din veniturile acestora provenite din structurile de plasament specializate din străinătate și că veniturile provenite din structurile de plasament italiene beneficiază de un credit fiscal de 6% care corespunde impozitului substitutiv de 5% aplicat veniturilor din capital obținute de structurile de plasament specializate la care aceste fonduri de pensii dețin o participație.
Toate vehiculele de investiții italiene și structurile de plasament reglementate de Directiva 85/611/CEE a Consiliului din 20 decembrie 1985 de coordonare a actelor cu putere de lege și a actelor administrative privind anumite organisme de plasament colectiv în valori mobiliare (OPCVM) (
JO L 375, p. 3
, Ediție specială, 06/vol. 1, p. 138) pot beneficia de cota redusă de 5%, cu condiția să fie specializate în investițiile în acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie admise la negociere pe o piață europeană reglementată (denumite în continuare „societăți cu capitalizare scăzută sau medie”). Potrivit articolului 12 din DL 269/2003, capitalul acestor societăți nu depășește 800 de milioane de euro, stabilit pe baza prețului de piață mediu al acțiunilor în ultima zi de tranzacționare din fiecare trimestru.
În temeiul articolului 12 din DL 269/2003, structurile de plasament sunt specializate dacă dețin acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie într-un cuantum ce corespunde la cel puțin două treimi din valoarea activelor acestora deținute pe durata anului civil, pe durata a cel puțin unei șesimi din numărul total de zile de funcționare a fondului, după cum se menționează în situațiile financiare periodice ale acestor structuri. Regimul este aplicabil numai începând cu exercițiul financiar în cursul căruia o structură de plasament investește cel puțin două treimi din activele sale totale în acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie sau din momentul în care statutul structurii de plasament prevede că aceasta investește în principal în acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie.
În afara structurilor de plasament italiene, toate celelalte fonduri italiene de tip deschis sau de tip închis („fondurile luxemburgheze istorice”), societățile de investiții cu capital variabil (denumite în continuare „SICAV”) și structurile de plasament străine pot beneficia de aplicarea cotei reduse de impozitare de 5%, cu condiția să fie înregistrate în calitate de structuri de plasament specializate sau în ceea ce privește proporția din veniturile acestora investite în structuri de plasament specializate care sunt înregistrate.
Procedura administrativă
Prin scrisoarea din 22 octombrie 2003, Comisia a solicitat autorităților italiene să îi furnizeze informații cu privire la măsurile adoptate în DL 269/2003 și cu privire la intrarea acestora în vigoare, pentru a analiza eventualul caracter de ajutor al acestora, în sensul articolului 87 CE, amintind totodată Republicii Italiene obligația de notificare în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE.
Prin scrisorile din 11 și din , autoritățile italiene au comunicat informațiile solicitate. La , Comisia le-a transmis o nouă atenționare cu privire la obligațiile care le revin în temeiul articolului 88 alineatul (3) CE și le-a solicitat să informeze eventualii beneficiari asupra consecințelor prevăzute de tratat și de articolul 14 din Regulamentul (CE) nr. 659/1999 al Consiliului din de stabilire a normelor de aplicare a articolului 93 din Tratatul CE (
JO L 83, p. 1
, Ediție specială, 08/vol. 1, p. 41), în condițiile în care se stabilea că măsura în cauză reprezintă un ajutor pus în aplicare în mod nelegal.
Prin scrisoarea din 11 mai 2004, Comisia a informat Republica Italiană că, la , decisese să inițieze procedura prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE privind ajutoarele fiscale acordate în temeiul articolului 12 din DL 269/2003.
Autoritățile italiene și-au prezentat Comisiei observațiile prin scrisoarea din 14 iulie 2004.
Decizia Comisiei de deschidere a procedurii oficiale de investigare a fost publicată la 9 septembrie 2004 în
Jurnalul Oficial al Comunităților Europene
(
JO C 225, p. 8
).
Associazione italiana del risparmio gestito (denumită în continuare „Assogestioni”) a prezentat observații prin scrisorile din 7 octombrie 2004 și din .
Decizia atacată
Decizia 2006/638/CE a Comisiei din 6 septembrie 2005 privind schema de ajutor pe care Italia intenționează să o pună în aplicare în favoarea unor organisme de plasament colectiv în valori mobiliare, specializate în deținerea de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate pe piețele reglementate (
JO 2006, L 268, p. 1
) (denumită în continuare „decizia atacată”) descrie mai întâi procedura anterioară adoptării acesteia (secțiunea I), iar apoi măsura în cauză (secțiunea II).
Cu privire la măsura în cauză, Comisia începe prin a expune cadrul general în care se înscrie articolul 12 din DL 269/2003. În acest context, Comisia definește structurile de plasament drept organisme care efectuează plasamente colective în valori mobiliare (sau OPCVM) în interesul colectiv al mai multor investitori și adaugă că asemenea structuri pot avea fie forma unui fond de plasament contractual fără personalitate juridică, administrat de o societate de administrare distinctă din punct de vedere patrimonial (denumită în continuare „SGE”), fie forma unui fond de plasament constituit într-o societate (de exemplu, SICAV), fie forma unui fond de pensii. În continuare, Comisia precizează care sunt structurile de plasament specializate în sensul articolului 12 din DL 269/2003, înainte de a detalia regimul fiscal aplicabil veniturilor diferitelor structuri de plasament.
Decizia atacată expune în continuare motivele care au determinat inițierea procedurii (secțiunea III) și opinia autorităților italiene, precum și a terților interesați (secțiunea IV).
Aprecierea Comisiei (secțiunea V) conține șapte subsecțiuni. Cu titlu introductiv, Comisia menționează că măsura în cauză îndeplinește în mod cumulativ criteriile prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE. Comisia demonstrează existența unui avantaj selectiv, în primul rând în favoarea structurilor de plasament specializate, iar în continuare în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de aceste structuri de plasament specializate.
Din a patra subsecțiune a secțiunii V din decizia atacată, intitulată „Resurse de stat”, reiese că avantajele acordate provin de la stat sub forma unei renunțări la venituri fiscale colectate în mod normal de Trezoreria italiană. Următoarea subsecțiune a analizat efectele măsurii asupra concurenței. În această privință, Comisia observă că structurile de plasament specializate se află în concurență cu alte întreprinderi financiare și sunt prezente pe o piață deschisă, caracterizată de importante schimburi comunitare. În plus, Comisia arată că anumite societăți cu capitalizare redusă care beneficiază de măsura în cauză își desfășoară, la rândul lor, activitatea în sectoare în care există schimburi între statele membre.
În a șasea subsecțiune, intitulată „Legalitatea măsurii”, Comisia subliniază că autoritățile italiene au pus în aplicare măsura în cauză fără notificare prealabilă, astfel încât constituie un ajutor ilegal.
A șaptea subsecțiune, referitoare la aprecierea Comisiei, este consacrată examinării compatibilității schemei cu piața comună.
Dispozitivul deciziei atacate are următorul cuprins:
„
Articolul 1
Schema de ajutor de stat acordat sub formă de stimulente fiscale în favoarea [structurilor de plasament specializate] prevăzute la articolul 12 din [DL] 269/2003 pe care [Republica Italiană] a pus-o în aplicare cu încălcarea articolului 88 alineatul (1) [CE] este incompatibilă cu piața comună.
Articolul 2
[Republica Italiană] desființează schema de ajutor prevăzută la articolul 1 în termen de două luni de la data notificării prezentei decizii.
Articolul 3
(1)   În termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, [Republica Italiană] îi informează pe toți intermediarii financiari, inclusiv [structurile de plasament specializate], și pe toate celelalte persoane vizate de aplicarea schemei de ajutor de stat prevăzute la articolul 1 cu privire la decizia Comisiei prin care se consideră că această schemă este incompatibilă cu piața comună.
(2)   Republica Italiană ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutoarelor menționate la articolul 1 și puse în mod nelegal la dispoziția beneficiarilor prin intermediul structurilor de plasament sub forma unei societăți sau, dacă este cazul, prin intermediul întreprinderilor care administrează structuri de plasament sub formă contractuală, fără a aduce atingere căilor de atac eventuale prevăzute de dreptul național.
În termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, Republica Italiană informează Comisia cu privire la identitatea beneficiarilor, la cuantumul ajutoarelor acordate în mod individual și la metodele în baza cărora au fost stabilite aceste cuantumuri.
(3)   Recuperarea se efectuează fără întârziere și în conformitate cu procedurile prevăzute de dreptul național pentru a permite punerea în aplicare imediată și efectivă a prezentei decizii.
(4)   Ajutoarele de recuperat includ dobânda care curge de la data la care au fost puse la dispoziția beneficiarilor până la data recuperării efective a acestora.
Dobânda este calculată în conformitate cu dispozițiile capitolului V din Regulamentul (CE) nr. 794/2004.
Articolul 4
[Republica Italiană] informează Comisia, în termen de două luni de la data notificării prezentei decizii, cu privire la măsurile adoptate și prevăzute în vederea respectării acesteia. Aceste informații trebuie comunicate utilizând chestionarul din anexa la prezenta decizie. În același termen, Italia depune toate documentele care dovedesc faptul că procedura de recuperare a ajutoarelor ilegale de la beneficiari este în derulare.
Articolul 5
Prezenta decizie se adresează Republicii Italiene.”
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 19 decembrie 2005, Assogestioni și Fineco Asset Management SpA (aceasta din urmă fiind denumită în continuare „Fineco”, iar împreună, „reclamantele”) au introdus o acțiune împotriva deciziei atacate.
Assogestioni este o asociație constituită în vederea promovării intereselor colective ale societăților de administrare a economiilor și a societăților care furnizează servicii de administrare. Printre membrii Assogestioni se numără societăți de administrare a economiilor care administrează OPCVM specializate, în sensul articolului 12 din DL 269/2003, printre care Fineco.
Fineco este o societate de administrare a economiilor constituită sub forma unei societăți pe acțiuni. Aceasta administrează trei fonduri comune specializate în societăți cu capitalizare scăzută sau medie care au beneficiat de măsura fiscală prevăzută la articolul 12 din DL 269/2003 și care sunt prezente în Italia.
Reclamantele solicită Tribunalului:
—
anularea în întregime a deciziei atacate;
—
în subsidiar, anularea în parte a deciziei atacate în măsura în care dispune recuperarea ajutoarelor declarate incompatibile cu piața comună;
—
obligarea pârâtei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea reclamantelor la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la admisibilitate
Argumentele părților
Fără a ridica excepția de inadmisibilitate prin înscris separat, în conformitate cu articolul 114 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, prin intermediul memoriului în apărare, Comisia a prezentat pe larg argumente pentru a demonstra că acțiunea introdusă de reclamante trebuie considerată inadmisibilă.
În esență, Comisia consideră că Fineco nu are calitate procesuală activă, întrucât nu a demonstrat calitatea procesuală activă a fiecărui beneficiar al schemei de ajutor examinate în decizie, din rândul cărora face parte. De asemenea, acțiunea formulată de Assogestioni, în calitate de asociație ce reprezintă interesele acestor beneficiari, ar fi inadmisibilă.
Comisia începe prin a constata că decizia atacată se adresează unui stat membru, iar nu reclamantelor. Prin urmare, ar trebui examinat dacă reclamantele sunt vizate în mod direct și individual de decizia atacată. Or, Fineco și, prin urmare, Assogestioni nu ar fi vizate în mod individual de decizia atacată.
Astfel, decizia atacată, prin care o schemă de ajutor pusă în aplicare în favoarea unui număr nedeterminat de întreprinderi este declarată incompatibilă cu piața comună, ar fi un act cu aplicabilitate generală. Or, în jurisprudență, interesul individual al persoanelor private în raport cu un act cu aplicabilitate generală ar face obiectul unei stricte aprecieri.
În speță, întreprinderile beneficiare nu pot pretinde calități care le sunt personale sau circumstanțe specifice care le caracterizează față de oricare altă întreprindere. Această analiză ar fi confirmată de jurisprudență. Comisia citează în această privință diferite hotărâri, printre care Hotărârea Curții din 23 februarie 2006, Atzeni și alții (
C-346/03 și C-529/03, Rec., p. I-1875
, punctele 32-34).
Comisia examinează diferite hotărâri de admitere a admisibilității acțiunii în anulare, în special cele invocate de reclamante, și evidențiază diferențele dintre cauzele respective și prezenta cauză.
În special, Hotărârea Curții din 19 octombrie 2000, Italia și Sardegna Lines/Comisia (
C-15/98 și C-105/99, Rec., p. I-8855
, denumită în continuare „Hotărârea Sardegna Lines”) s-ar explica prin situația de fapt din speță, și anume împrejurarea că reclamanta Sardegna Lines era principalul beneficiar al schemei de ajutor în discuție, despre care Comisia avea cunoștință în momentul în care s-a pronunțat asupra schemei de ajutor.
Comisia evidențiază că, în orice ipoteză, este necesar să elimine impresia care ar putea rezulta din anumite hotărâri, potrivit căreia existența unui ordin de recuperare ar prezenta importanță capitală pentru examinarea admisibilității acțiunii. Astfel, o atare abordare ar avea drept consecință plasarea beneficiarilor efectivi ai unei scheme de ajutor care nu a fost notificată într-o poziție mai favorabilă în privința admisibilității acțiunilor acestora față de poziția beneficiarilor eventuali ai unei scheme de ajutor notificate, ceea ce ar determina statele membre să nu notifice ajutoarele, compromițând mecanismul de control prevăzut de tratat. În plus, existența efectivă a unei obligații de recuperare a ajutorului de la întreprinderi ar putea fi stabilită numai în urma unor verificări a căror natură poate varia în funcție de împrejurări. Pe de altă parte, acceptarea admisibilității acțiunilor introduse de beneficiarii efectivi ai ajutoarelor acordate în cadrul unei scheme care nu a fost notificată ar expune aceste întreprinderi riscului de a pierde întreaga protecție jurisdicțională în fața instanței naționale, în aplicarea jurisprudenței rezultate din Hotărârea Curții din 9 mai 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C-188/92, Rec., p. I-833
). În plus, în fața Tribunalului, Comisia subliniază efectele practice indezirabile ce decurg din admisibilitatea acestor acțiuni, în special sporirea numărului de acțiuni, în cazul în care o decizie privește un regim fiscal favorabil sau orice altă reducere a obligațiilor de care beneficiază un număr mare de întreprinderi.
Pe de altă parte, cu privire la Assogestioni, Comisia arată că este vorba despre o organizație constituită pentru promovarea intereselor colective ale membrilor acesteia. Or, urmând exemplul Fineco, aceștia nu pot invoca o afectare individuală determinată de decizia atacată, astfel încât și acțiunea introdusă de Assogestioni ar trebui să fie respinsă ca inadmisibilă.
În mod contrar, în opinia Fineco, acțiunea trebuie declarată admisibilă atât timp cât decizia atacată o privește nu numai direct, ci și individual. Fineco ar fi afectată în mod individual de decizia atacată în calitate de beneficiar efectiv al schemei de ajutor care face obiectul deciziei menționate. În plus, Republica Italiană i-ar fi notificat în mod direct decizia atacată. De asemenea, Fineco consideră că se diferențiază de alți destinatari eventuali ai deciziei atacate, întrucât, la data adoptării acestei decizii, două dintre fondurile comune de plasament pe care le administra îndeplineau condițiile cerute pentru a beneficia de măsura fiscală în discuție. În opinia Fineco, Curtea ar fi admis că împrejurarea de a fi beneficiat de o măsură de ajutor permite unei întreprinderi să conteste decizia Comisiei care declară acest ajutor incompatibil cu piața comună, chiar dacă decizia fusese adresată statului membru. Aceeași ar fi situația și în privința deciziilor Comisiei de declarare a unei scheme de ajutor ilegale, astfel cum ar rezulta din diferite hotărâri.
Fineco susține că jurisprudența invocată de Comisie în susținerea inadmisibilității acțiunii nu poate fi transpusă în prezenta cauză.
Pe de altă parte, în opinia Fineco, Comisia susține supunerea admisibilității acestor acțiuni unei condiții suplimentare care nu este recunoscută de jurisprudență, și anume existența unui act administrativ individual al autorităților naționale.
Fineco susține că este vizată individual de decizia atacată și pentru un alt motiv, și anume existența unui ordin de recuperare care o privește în mod direct, în calitate de beneficiar efectiv al reducerilor fiscale.
La rândul său, Assogestioni susține că apără nu numai interesele proprii, ci și interesele BNL Gestioni și ale Fineco. Întrucât aceste societăți sunt vizate în mod direct și individual de decizia atacată, Assogestioni consideră că, acționând în numele acestora, acțiunea sa poate fi declarată admisibilă. În plus, Assogestioni subliniază că a participat la procedura prealabilă adoptării deciziei atacate.
Aprecierea Tribunalului
Potrivit articolului 230 al patrulea paragraf CE, orice persoană fizică sau juridică poate formula o acțiune împotriva deciziilor al căror destinatar este și împotriva deciziilor care, chiar dacă au fost adoptate sub forma unui regulament sau a unei decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și individual.
În speță, este cert că decizia se adresează Republicii Italiene, iar nu reclamantelor. Trebuie, așadar, verificat dacă actul atacat le privește în mod direct și individual pe reclamante.
În această privință, Tribunalul consideră oportun să examineze mai întâi dacă Fineco este vizată individual și direct de decizia atacată.
Potrivit unei jurisprudențe constante, alte subiecte de drept decât destinatarii unei decizii nu pot pretinde că sunt vizate individual decât dacă această decizie le aduce atingere în temeiul anumitor calități care le sunt specifice sau al unei situații de fapt care le caracterizează în raport cu orice altă persoană și, prin urmare, le individualizează într-un mod analog cu destinatarul (Hotărârea Curții din 15 iulie 1963, Plaumann/Comisia, 25/62, Rec., p. 197, 223, și Hotărârea Sardegna Lines, punctul 34 de mai sus, punctul 32).
Astfel, Curtea s-a pronunțat în sensul că o întreprindere nu poate, în principiu, să atace o decizie a Comisiei care interzice o schemă de ajutor sectorial dacă aceasta nu era vizată de decizie decât în temeiul apartenenței sale la sectorul în cauză și al calității sale de potențial beneficiar al respectivei scheme. Într-adevăr, o asemenea decizie se prezintă, față de întreprinderea reclamantă, ca o măsură cu aplicabilitate generală care se aplică unor situații determinate în mod obiectiv și produce efecte juridice în privința unei categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract (a se vedea Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C-298/00 P, Rec., p. I-4087, punctul 37 și jurisprudența citată).
Se impune constatarea că decizia nu identifică întreprinderea sau întreprinderile beneficiare ale ajutorului în cauză. Articolul 1 declară incompatibilă cu piața comună schema de ajutor de stat pe care Republica Italiană a pus-o în aplicare sub forma unor stimulente fiscale în favoarea structurilor de plasament specializate. Decizia atacată se aplică, așadar, situațiilor determinate obiectiv și produce efecte juridice în privința unei categorii de persoane avute în vedere în mod general și abstract, în sensul jurisprudenței citate anterior.
În același timp, trebuie amintit că, la punctele 34 și 35 din Hotărârea Sardegna Lines, punctul 34 de mai sus, Curtea s-a pronunțat în sensul că, întrucât întreprinderea Sardegna Lines nu era vizată de decizia în respectiva cauză numai în calitate de întreprindere din sectorul navigației în Sardinia, potențial beneficiară a schemei de ajutor pentru armatorii sarzi, ci și în calitate de beneficiar efectiv al unui ajutor individual acordat în temeiul acestei scheme și a cărui recuperare fusese dispusă de Comisie, aceasta era vizată individual de respectiva decizie, iar acțiunea sa îndreptată împotriva acestei decizii era admisibilă (Hotărârea Tribunalului din 20 septembrie 2007, Salvat père & fils și alții/Comisia, T-136/05, Rep., p. II-4063, punctul 69).
Trebuie, așadar, verificat dacă Fineco are calitatea de beneficiar efectiv al unui ajutor individual acordat în temeiul unei scheme de ajutor sectorial și a cărui recuperare a fost dispusă de Comisie.
Este evident că Fineco este o societate de administrare a economiilor și că, în această calitate, administrează două fonduri comune specializate în acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie, și anume „Fineco AM Small Cap Italy” și „Fineco Small Cap Europe”, în sensul articolului 12 din DL 269/2003. În calitate de administrator al acestor fonduri, Fineco are obligația de plată a impozitului substitutiv prevăzut de această dispoziție, astfel încât beneficiază de măsura în cauză în raport cu care se solicită restituirea. În plus, Comisia a recunoscut în ședință că Fineco a pus deja în aplicare măsura în cauză și este, în principiu, vizată de ordinul de recuperare.
Prin urmare, Fineco este beneficiar efectiv al ajutoarelor individuale a căror restituire se solicită. Astfel, aceasta este vizată individual de decizia atacată.
În legătură cu afectarea directă a Fineco, în măsura în care articolul 3 alineatul 2 din decizia atacată obligă Republica Italiană să ia măsurile necesare pentru a recupera ajutoarele avute în vedere la articolul 1 din aceeași decizie, Fineco trebuie să fie considerată direct vizată de această decizie (a se vedea în acest sens Hotărârile Sardegna Lines, punctul 34 de mai sus, punctul 36, și Salvat père & fils și alții/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctul 75).
Astfel, cele două criterii ale afectării directe deduse din jurisprudență, și anume, în primul rând, faptul că actul în cauză trebuie să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului și, în al doilea rând, faptul că respectivul act nu trebuie să lase nicio putere de apreciere destinatarilor însărcinați cu punerea sa în aplicare, sunt îndeplinite în speță (Hotãrârea Salvat père & fils și alții/Comisia, punctul 48 de mai sus, punctul 76).
Prin urmare, acțiunea introdusă de Fineco trebuie declarată admisibilă.
În temeiul unei jurisprudențe constante, acțiunea în anulare împotriva unei decizii finale a Comisiei în materie de ajutoare de stat introdusă de o asociație care apără interesele colective ale întreprinderilor este admisibilă numai dacă acțiunile introduse cu titlu individual de întreprinderile respective sunt admisibile sau dacă această asociație poate invoca un interes propriu pentru continuarea acțiunii, în special întrucât poziția sa de negociatoare a fost afectată de actul a cărui anulare se solicită (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 29 septembrie 2000, CETM/Comisia, T-55/99, Rec., p. II-3207, punctul 23 și jurisprudența citată).
În aplicarea acestei jurisprudențe, având în vedere că Assogestioni apără interesele colective ale membrilor săi și că cel puțin acțiunea introdusă împotriva deciziei de unul dintre aceștia, și anume Fineco, este admisibilă, acțiunea introdusă de Assogestioni este de asemenea admisibilă.
Cu privire la fond
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dispozițiilor coroborate ale articolelor 253 CE și 88 CE ca urmare a caracterului contradictoriu sau insuficient al motivării deciziei atacate
Argumentele părților
În primul aspect al acestui motiv, reclamantele invocă în esență caracterul contradictoriu sau insuficient al motivării deciziei atacate în ceea ce privește existența unui avantaj selectiv.
În primul rând, reclamantele susțin că motivarea deciziei atacate contrazice argumentarea cuprinsă în decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare (denumită în continuare „decizia de deschidere”). Astfel, în decizia de deschidere, Comisia s-ar fi referit la un avantaj direct, prin intermediul unei reduceri de impozit, în favoarea structurilor de plasament specializate. Or, în decizia atacată, după ce și-a reiterat poziția inițială, Comisia ar introduce un nou argument, potrivit căruia măsura în cauză ar conține un avantaj indirect în favoarea structurilor de plasament specializate, care constă în lichiditate și în comisioane mai ridicate.
În al doilea rând, după ce a afirmat în decizia de deschidere și în considerentul (36) al deciziei atacate că măsura în cauză conține un avantaj indirect în favoarea structurilor de plasament specializate, Comisia s-ar contrazice apoi imediat, în considerentul (37) al deciziei atacate, în sensul că beneficiarii ajutorului nu mai sunt structurile de plasament specializate, ci SICAV și SGE. Totuși, în acest caz, stabilirea faptului dacă SICAV și structurile de plasament care nu sunt constituite sub formă de societăți sunt întreprinderi nu ar fi pertinentă. Cu toate acestea, într-un mod de-a dreptul incoerent, în considerentul (38) al deciziei atacate, Comisia ar aminti că și structurile de plasament specializate care nu sunt constituite sub formă de societăți constituie întreprinderi. De asemenea, în considerentul (45) al deciziei atacate, Comisia ar afirma că acestea se află în concurență cu alte întreprinderi financiare. Comisia ar introduce astfel o confuzie între structurile de plasament colectiv și societățile de administrare a economiilor.
Această confuzie s-ar regăsi în memoriul în apărare, în cuprinsul căruia, la punctul 149, Comisia ar califica structurile de plasament pur contractuale drept întreprinderi, după ce susținuse, la punctul 130 din același memoriu, că fondurile lipsite de personalitate juridică nu ar fi fost niciodată calificate drept întreprinderi.
În al treilea rând, reclamantele invocă faptul că existența unui avantaj economic în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie nu este motivată de Comisie în mod corespunzător cerințelor legale, chiar dacă, în considerentul (42) al deciziei atacate, Comisia descrie acest avantaj ipotetic drept o „creștere a cererii de acțiuni ale acestora și a lichidității lor”.
În opinia reclamantelor, aceste considerații determină ca decizia atacată să fie contradictorie și nu permit persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii adoptate, iar instanței competente să își exercite controlul, în conformitate cu jurisprudența Curții și a Tribunalului.
În al doilea aspect al acestui motiv, reclamantele urmăresc să demonstreze că motivarea deciziei atacate cuprinde de asemenea contradicții și este insuficientă în ceea ce privește existența unei denaturări a concurenței susceptibilă să afecteze schimburile comunitare.
În opinia reclamantelor, menționarea faptului că societățile beneficiare pot fi prezente pe piețe internaționale și pot să exercite activități comerciale, precum și alte activități economice pe piețe caracterizate de o concurență intensă constituie o simplă aparență de motivare. Comisia nu ar fi explicat motivul pentru care avantajul economic direct acordat societăților beneficiare poate denatura concurența, în timp ce în discuție sunt sume derizorii de care beneficiază un număr mare de societăți.
Comisia contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că, potrivit jurisprudenței, motivul întemeiat pe încălcarea articolului 253 CE este un motiv distinct de cel întemeiat pe eroarea vădită de apreciere. Astfel, în timp ce primul motiv, care privește lipsa sau insuficiența motivării, se raportează la încălcarea normelor fundamentale de procedură, în sensul articolului 230 CE, și constituie un motiv de ordine publică ce trebuie invocat de instanța comunitară, al doilea motiv, care privește legalitatea pe fond a unei decizii, se raportează la încălcarea unei norme de drept privind aplicarea tratatului, în sensul aceluiași articol 230 CE, și poate fi examinat de instanța comunitară numai dacă este invocat de reclamant. Prin urmare, obligația de motivare reprezintă o chestiune distinctă de aceea a temeiniciei motivării (Hotărârea Curții din 2 aprilie 1998, Comisia/Sytraval și Brink’s France, C-367/95 P, Rec., p. I-1719, punctul 67, Hotărârea Curții din , Franța/Comisia, C-17/99, Rec., p. I-2481, punctul 35, Hotărârea Curții din , Țările de Jos/Comisia, C-159/01, Rec., p. I-4461, punctul 65, și Hotărârea Tribunalului din , Thermenhotel Stoiser Franz și alții/Comisia, T-158/99, Rec., p. II-1, punctul 97).
Potrivit unei jurisprudențe constante, motivarea impusă de articolul 253 CE trebuie să fie adaptată la natura actului în cauză și trebuie să menționeze în mod clar și neechivoc raționamentul instituției care a emis actul, astfel încât să dea posibilitatea persoanelor interesate să ia cunoștință de temeiurile măsurii luate, iar instanței competente să își exercite controlul. Cerința motivării trebuie apreciată în funcție de împrejurările cauzei. Nu este obligatoriu ca motivarea să specifice toate elementele de fapt și de drept pertinente, în măsura în care problema dacă motivarea unui act respectă condițiile impuse de articolul 253 CE trebuie să fie apreciată nu numai prin prisma modului de redactare, ci și în raport cu contextul său, precum și cu ansamblul normelor juridice care reglementează materia respectivă. În special, Comisia nu este obligată să adopte o poziție cu privire la toate argumentele invocate în fața sa de persoanele interesate, ci este suficient ca aceasta să expună situația de fapt și considerațiile juridice care prezintă o importanță esențială în economia deciziei (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2004, Technische Glaswerke Ilmenau/Comisia, T-198/01, Rec., p. II-2717, punctele 59 și 60 și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, în cazul unei scheme de ajutor, Comisia se poate limita să analizeze caracteristicile generale ale schemei în cauză, fără a avea obligația să examineze fiecare caz concret în care se aplică (Hotărârea Sardegna Lines, punctul 34 de mai sus, punctul 51, și Hotărârea Curții Grecia/Comisia, C-278/00, Rec., p. I-3997, punctul 24), pentru a verifica dacă această schemă conține elemente de ajutor.
În lumina acestor principii trebuie analizat dacă decizia atacată este suficient de motivată sub diferitele aspecte invocate.
— Cu privire la primul aspect al motivului, referitor la motivarea existenței unui avantaj selectiv
Astfel cum reiese din prezentarea deciziei atacate la punctele 15-22 de mai sus, în cadrul descrierii măsurii în cauză, Comisia evidențiază că structurile de plasament pot avea fie forma unui fond de plasament contractual fără personalitate juridică, administrat de o SGE, fie forma unui fond de plasament constituit într-o societate (de exemplu, SICAV), fie forma unui fond de pensii [considerentul (13)].
Atunci când revine asupra motivelor care au determinat inițierea procedurii, în considerentul (29) al deciziei atacate, Comisia precizează că, întrucât a avut îndoieli cu privire la existența posibilă a unui ajutor în favoarea structurilor de plasament specializate, a considerat că acestea reprezentau „întreprinderi” în înțelesul articolului 87 alineatul (1) CE, în sensul că fie sunt constituite sub forma unei societăți și sunt ele însele întreprinderi, fie constituie patrimonii separate, administrate de întreprinderi aflate în concurență pe piața de plasament.
În considerentul (35) al deciziei atacate, Comisia introduce evaluarea ajutorului, declarând că reducerea de impozit în favoarea investitorilor constituie un ajutor de stat atât în favoarea structurilor de plasament specializate, cât și a societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de aceste organisme.
Potrivit acestei distincții, în continuare, Comisia împarte examinarea, consacrând considerentele (36)-(41) ale deciziei atacate avantajului selectiv în favoarea structurilor de plasament specializate, iar considerentele (42) și (43), avantajului selectiv în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie în discuție.
Cu privire la structurile de plasament specializate, în considerentul (36) al deciziei atacate, Comisia amintește că, în anumite cazuri, structurile de plasament sunt întreprinderi în sensul articolului 87 CE și, prin urmare, pot beneficia de reducerea de impozit prevăzută la articolul 12 din DL 269/2003. Comisia precizează că, deși structurile de plasament nu beneficiază în mod direct de reducerea de impozit acordată subscriitorilor acestora, obțin totuși un beneficiu economic indirect, întrucât măsura în cauză determină subscriitorii să dobândească părți ale acestor structuri specializate, generând astfel pentru aceste structuri lichiditate și venituri suplimentare sub formă de comisioane de administrare și de subscripție.
În considerentul (37) al deciziei atacate, Comisia ține seama de observația autorităților italiene potrivit căreia structurile de plasament specializate care aplică impozitul redus în conformitate cu articolul 12 din DL 269/2003 reprezintă doar mase patrimoniale și nu pot, așadar, în principiu, să fie considerate întreprinderi în sensul articolului 87 CE. Comisia observă însă că, în anumite cazuri, aceste structuri de plasament sunt constituite sub formă de societăți și pot beneficia de avantaje în mod individual. De asemenea, Comisia subliniază că alte structuri de plasament, fără personalitate juridică, sunt administrate de întreprinderi care se află în concurență cu alți operatori care administrează economiile și că, așadar, aceste întreprinderi pot beneficia de avantaje.
În considerentul (38) al deciziei atacate, Comisia continuă, afirmând că va considera că structurile de plasament specializate, indiferent dacă sunt sau nu sunt constituite sub forma unei societăți, desfășoară o activitate economică și sunt, așadar, întreprinderi în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Comisia consideră că această concluzie este confirmată de jurisprudența Curții în domeniul taxei pe valoarea adăugată (denumită în continuare „TVA”), din care ar reieși că operațiunile SICAV care constau în plasamentul colectiv în valori mobiliare reprezintă o activitate economică desfășurată de persoane impozabile în sensul directivelor în materie de TVA.
În considerentul (39) al deciziei atacate, Comisia deduce din cele de mai sus că un avantaj fiscal acordat investitorilor care investesc în structuri de plasament specializate favorizează înseși aceste structuri în calitate de întreprinderi, atunci când sunt constituite sub forma unei societăți, sau întreprinderile care administrează asemenea structuri, atunci când acestea au o formă contractuală.
În considerentul (40) al deciziei atacate, Comisia arată că cerința selectivității este îndeplinită întrucât măsura în cauză prevede o reducere de impozit excepțională și limitată la structurile de plasament specializate și la societățile de administrare ale acestora. Comisia adaugă că, potrivit jurisprudenței, împrejurarea că un avantaj este doar indirect nu poate exclude existența unui ajutor de stat.
În sfârșit, în considerentul (41) al deciziei atacate, Comisia concluzionează că măsura în cauză conferă avantajul specific indirect prezentat mai sus structurilor de plasament specializate și societăților de administrare a acestora, în dezavantajul altor întreprinderi care oferă forme alternative de plasament.
Din cele de mai sus rezultă că decizia atacată conține motivarea existenței unui avantaj indirect selectiv acordat structurilor de plasament specializate. Comisia explică modul în care, chiar dacă se realizează în funcție de modalități distincte în raport cu forma juridică a acestora, se poate considera că diferitele structuri de plasament vizate desfășoară o activitate economică și, prin urmare, pot fi calificate drept întreprinderi în sensul articolului 87 CE. Întreprinderea beneficiară a avantajului este fie însăși structura de plasament, atunci când este constituită sub forma unei societăți, fie întreprinderea care o administrează, atunci când structura de plasament are o formă contractuală.
Reclamantele invocă însă diferite contradicții în cuprinsul motivării deciziei atacate.
În această privință, trebuie amintit că o contradicție în motivarea unei decizii constituie o încălcare a obligației ce decurge din articolul 253 CE, de natură să afecteze validitatea actului în cauză dacă se stabilește că, din cauza acestei contradicții, destinatarul actului nu este în măsură să ia cunoștință, în tot sau în parte, de motivele reale ale deciziei și că, drept urmare, dispozitivul actului este, în tot sau în parte, lipsit de orice temei juridic (Hotărârea Tribunalului din 30 martie 2000, Kish Glass/Comisia, T-65/96, Rec., p. II-1885, punctul 85).
În primul rând, în ceea ce privește pretinsa contradicție dintre motivarea deciziei atacate și motivarea deciziei de deschidere, trebuie constatat că divergența dintre cele două decizii, chiar dacă se presupune că este demonstrată, nu poate avea semnificația că reclamantele nu sunt în măsură să ia cunoștință de motivele deciziei atacate, ce reies din aceasta.
În plus, în aplicarea articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, decizia de deschidere sintetizează elementele relevante de fapt și de drept, include o evaluare preliminară a Comisiei și indică îndoielile privind compatibilitatea măsurii cu piața comună. În ceea ce privește procedura oficială de investigare, aceasta permite aprofundarea și clarificarea problemelor ridicate în decizia de deschidere. Din articolul 7 din Regulamentul nr. 659/1999 rezultă că, la momentul încheierii acestei proceduri, este posibil ca analiza Comisiei să fi evoluat, deoarece aceasta poate decide în final că măsura nu constituie un ajutor sau că îndoielile referitoare la incompatibilitatea acesteia au fost eliminate. Reiese că decizia finală poate prezenta anumite divergențe față de decizia de deschidere, fără ca acestea să vicieze însă decizia finală.
În orice situație, în prezenta cauză nu poate fi evidențiată nicio contradicție între decizia de deschidere și decizia atacată, nici în ceea ce privește avantajul vizat, nici în ceea ce privește structurile vizate.
Astfel, în ceea ce privește avantajul indirect conferit de măsura în cauză structurilor de plasament specializate, Comisia a considerat, încă din decizia de deschidere, că acest avantaj putea consta în faptul că, prin majorarea veniturilor după impozitare, favoriza cererea din partea investitorilor de acțiuni ale acestor structuri. Or, această apreciere nu poate fi considerată contradictorie față de cea cuprinsă în considerentul (36) al deciziei atacate, potrivit căreia structurile de plasament specializate obțin un avantaj indirect din măsura în cauză, „întrucât reducerea de impozit asupra investițiilor în structurile specializate determină subscriitorii să dobândească părți ale acestor structuri specializate, generând acestor structuri lichiditate și venituri suplimentare sub formă de comisioane de administrare și de subscripție”. Împrejurarea că, pe de altă parte, Comisia nu a reluat în decizia atacată obiecțiunea privind acordarea unui avantaj direct structurilor de plasament specializat constând în reducerea de impozit nu poate fi considerată contradicție.
În ceea ce privește structurile de plasament vizate, reclamantele au susținut de asemenea în mod greșit că beneficiarii vizați nu mai sunt structurile de plasament specializate, ci organismele de plasament constituite sub formă de societăți și, atunci când aceste societăți au formă de fonduri comune, societățile care le administrează.
Astfel, pe de o parte, decizia atacată consideră că structurile de plasament rămân beneficiarii măsurii în cauză, chiar dacă precizează că aceste structuri sunt ele însele beneficiari în calitate de întreprinderi, atunci când sunt constituite sub forma unei societăți, sau prin intermediul societăților care le administrează, atunci când au formă contractuală [considerentul (39)].
Pe de altă parte, în decizia de deschidere, Comisia menționase deja că reducerile de impozit aplicate structurilor de plasament specializate puteau de asemenea favoriza societățile care administrează asemenea fonduri, care sunt, în egală măsură, întreprinderi în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
În al doilea rând, reclamantele invocă diferite imprecizii și contradicții în motivarea însăși a deciziei atacate.
În primul rând, în ceea ce privește beneficiarii măsurii în cauză și calitatea acestora de întreprinderi în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, din considerentul (35) al deciziei atacate rezultă cu claritate că, în opinia Comisiei, măsura în cauză constituie un ajutor de stat în favoarea structurilor de plasament specializate și a societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de asemenea organisme.
În ceea ce privește structurile de plasament specializate, din considerentele (13) și (37) rezultă că acestea sunt constituite sub mai multe forme, și anume, în esență, ceea ce prezintă interes în prezenta cauză, forma unui fond de plasament contractual fără personalitate juridică administrat de o SGE sau forma unui fond de plasament constituit într-o societate, de exemplu, SICAV.
Prin urmare, este logic ca, în considerentul (39) al deciziei atacate, Comisia să afirme că măsura în cauză favorizează înseși structurile de plasament în calitate de întreprinderi, atunci când sunt constituite sub forma unei întreprinderi, sau întreprinderile care administrează asemenea structuri, atunci când acestea au formă contractuală. În mod coerent, Comisia își încheie investigația asupra structurilor de plasament care sunt constituite sub diferite forme reiterând, în considerentul (41) al deciziei atacate, că avantajul în cauză este conferit atât structurilor de plasament, cât și societăților de administrare a acestora.
Reclamantele, prima în calitate de societate de administrare a două fonduri vizate de măsura în cauză, iar cealaltă în calitate de asociație care reprezintă asemenea societăți de administrare, aveau, așadar, posibilitatea să ia cunoștință de motivele deciziei atacate și să înțeleagă modul în care erau vizate de aceasta.
Această concluzie nu este contestată de pretinsa contradicție cuprinsă în considerentul (38) al deciziei atacate.
Astfel, prin intermediul trimiterii la jurisprudența Curții în materie de tratament fiscal al SICAV, acest considerent se înscrie în mod vădit în demonstrarea calității de întreprinderi a acestora. Or, deși această demonstrație ar putea părea în anumite privințe contestabilă sau echivocă, pe de o parte, aceasta nu le privește pe reclamante, în sensul că vizează SICAV, și, pe de altă parte și mai ales, acest considerent trebuie poziționat în contextul său și interpretat în lumina întregii decizii atacate și a dispozitivului acesteia, pentru care nu reprezintă unicul temei esențial. Prin urmare, nu se poate considera că acest considerent repune în discuție interpretarea motivelor deciziei atacate, dedusă de reclamante în privința acestora, astfel cum rezultă, printre altele, din considerentele (13), (29), (36), (37), (39) și (41).
În al doilea rând, în ceea ce privește lipsa de motivare a avantajului selectiv acordat societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate, trebuie constatat că acest aspect este analizat de Comisie în considerentele (42) și (43) ale deciziei atacate.
În considerentul (42) al deciziei atacate, Comisia arată că avantajul în favoarea acestor societăți rezultă din creșterea cererii de acțiuni ale acestora și a lichidității lor. Comisia respinge argumentul potrivit căruia aceste societăți nu ar obține vreun avantaj, întrucât fondurile și investitorii încearcă mai întâi să își maximizeze profiturile. Astfel, Comisia consideră că un tratament fiscal mai favorabil determină un plasament mai atractiv, generând astfel o mai mare lichiditate a acestor societăți, chiar în absența unui comportament activ din partea acestora prin care urmăresc să beneficieze de un asemenea avantaj.
În continuare, în considerentul (43) al deciziei atacate, Comisia respinge argumentul potrivit căruia măsura în cauză ar constitui o măsură de politică fiscală generală care urmărește să favorizeze capitalizarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie și nu ar intra în domeniul de aplicare al normelor privind ajutoarele de stat.
Prin urmare, în decizia atacată, Comisia a motivat cu claritate existența unui avantaj selectiv în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate. În plus, în acest cadru, reclamantele contestă mai degrabă temeinicia motivării furnizate, care nu poate fi invocată în cadrul prezentului motiv, întemeiat pe lipsa de motivare, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 66 de mai sus.
În consecință, primul aspect al primului motiv trebuie respins.
— Cu privire la al doilea aspect al prezentului motiv, întemeiat pe o lipsă de motivare a existenței unei denaturări a concurenței susceptibilă să afecteze schimburile intracomunitare
Trebuie amintit că, deși, în motivarea deciziei atacate, Comisia are obligația să menționeze cel puțin împrejurările în care a fost acordat un ajutor, atunci când acestea permit să se demonstreze că ajutorul este de natură să afecteze schimburile între statele membre, Comisia nu are obligația să demonstreze efectul real al ajutoarelor deja acordate. Astfel, într-o asemenea situație, această cerință ar determina favorizarea statelor membre care plătesc ajutoare ilegale în detrimentul celor care notifică ajutoarele în stadiu de proiect (Hotărârea Technische Glaswerke Ilmenau/Comisia, punctul 67 de mai sus, punctul 215).
Având în vedere această jurisprudență, nu rezultă că în prezenta cauză Comisia nu a îndeplinit obligația care îi revine de a motiva în mod suficient decizia atacată.
Astfel, Comisia consacră trei considerente ale deciziei atacate investigării efectului măsurii în cauză asupra concurenței, pe de o parte, explicând modul în care, în opinia sa, măsura în cauză denaturează concurența și afectează schimburile intracomunitare și, pe de altă parte, răspunzând anumitor critici formulate în cadrul procedurii finalizate prin adoptarea deciziei atacate.
Astfel, în considerentul (45) al deciziei atacate, Comisia menționează că măsura în cauză poate denatura concurența între întreprinderi și poate afecta schimburile între statele membre, dat fiind că „societățile beneficiare pot fi prezente pe piețe internaționale și pot desfășura activități comerciale și alte activități economice pe piețe caracterizate de o concurență intensă”. Comisia adaugă că structurile de plasament specializate „se află în concurență cu alte întreprinderi financiare și sunt prezente pe piețe caracterizate de importante schimburi intracomunitare” și că anumite societăți cu capitalizare scăzută sau medie sunt active în sectoare în care există schimburi între statele membre.
În considerentul (46), Comisia respinge argumentul întemeiat pe costul fiscal limitat al măsurii în cauză și pe numărul restrâns de structuri specializate operaționale în 2004, anul avut în vedere de procedura inițiată de Comisie cu privire la măsura în cauză. În acest scop, Comisia amintește, în primul rând, jurisprudența constantă potrivit căreia concurența este afectată și de un ajutor având un cuantum scăzut. În al doilea rând, Comisia subliniază că Republica Italiană nu exclude ca, în viitor, măsura în cauză să poată avea un impact economic mult mai important. Comisia adaugă că impactul limitat al măsurii în cauză poate fi explicat și prin influența acțiunii sale rapide în materie asupra comportamentelor operatorilor. În sfârșit, Comisia menționează că datele prezentate de Republica Italiană nu permit să se concluzioneze în sensul că avantajele pe care beneficiarii individuali le obțin din măsura în cauză se încadrează în limitele ajutoarelor
de minimis
.
În considerentul (47) al deciziei atacate, Comisia concluzionează în sensul că măsura în cauză „afectează (prin tratamentul fiscal al investitorilor) poziția concurențială a anumitor întreprinderi care desfășoară activități comerciale și, în măsura în care sunt prezente pe piețe deschise concurenței internaționale, denaturează concurența”.
Motivarea deciziei atacate permite, așadar, reclamantelor și instanței comunitare să ia cunoștință de motivele pentru care Comisia a considerat că, în speță, erau îndeplinite condițiile de aplicare prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE, referitoare la incidența asupra schimburilor între statele membre și denaturarea concurenței.
Comisia nu poate fi criticată de reclamante cu privire la lipsa investigării într-un mod mai precis a efectelor concrete ale ajutorului în litigiu asupra schimburilor între statele membre și asupra concurenței. Astfel, Comisia nu avea obligația să efectueze o analiză economică a situației reale a pieței relevante, a cotei de piață a întreprinderilor beneficiare ale ajutoarelor, a poziției întreprinderilor concurente și a fluxurilor de schimburi de servicii în cauză între statele membre, din moment ce evidențiase modul în care ajutoarele în litigiu denaturau concurența și afectau schimburile între statele membre. În privința unui ajutor care nu a fost notificat, Comisia nu avea obligația să demonstreze efectul real al acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea CETM/Comisia, punctul 55 de mai sus, punctele 102 și 103).
Așadar, al doilea aspect al primului motiv, întemeiat pe lipsa de motivare a deciziei atacate în privința incidenței măsurii în cauză asupra concurenței și asupra schimburilor intracomunitare, nu este întemeiat.
Prin urmare, primul motiv trebuie respins în întregime.
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE, în sensul că măsura nu ar constitui un ajutor de stat
Argumentele părților
În primul aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele susțin că măsura în cauză nu constituie un ajutor de stat, ci o măsură fiscală cu caracter general, întrucât de aceasta beneficiază toți subscriitorii de părți ale structurilor de plasament.
În primul rând, reclamantele susțin că deținătorii de părți ale structurilor de plasament beneficiază în mod direct de reducerea de impozit rezultată din măsura în cauză. Astfel, în cazul structurilor de plasament străine, această măsură ar consta într-o reducere directă de la 12,5% la 5% a cotei reținerii asupra veniturilor subscriitorilor de părți ale acestor structuri de plasament, în timp ce în cazul structurilor de plasament italiene aceeași măsură, care presupune o reducere a cotei de subscriere aplicabile structurilor de plasament menționate, ar avea drept efect imediat și direct majorarea sumelor pe care subscriitori le pot obține în cadrul distribuirilor periodice de venituri sau de rambursare ori de răscumpărare a părților. În plus, de majorarea capitalului structurilor de plasament beneficiază numai subscriitorii acestora, iar nu societățile de administrare. În ceea ce privește SICAV, reclamantele menționează că, în acest caz, nu se poate observa o majorare a comisioanelor de administrare percepute, din moment ce SICAV însărcinează alte întreprinderi să le administreze patrimoniul. Cu privire la structurile de plasament specializate cu sediul în afara Italiei, în opinia reclamantelor, comisioanele de administrare sunt proporționale cu rezultatul operațional brut, fără deducerea impozitului substitutiv, aceste structuri de plasament nefiind supuse impozitului substitutiv asupra profitului operațional.
În al doilea rând, reclamantele observă că subscriitorii în discuție sunt în general particulari, iar nu întreprinderi, astfel încât decizia atacată a admis în mod greșit că măsura în cauză conține un ajutor de stat.
În al doilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele susțin că din reducerea de impozit introdusă de măsura în cauză nu rezultă niciun avantaj economic selectiv în favoarea SICAV și a SGE.
În primul rând, reclamantele susțin că reducerea de impozit în discuție nu poate asigura, ca atare, obținerea unor comisioane suplimentare de către întreprinderile care administrează structurile de plasament specializate. Chiar dacă se presupune că măsura în cauză poate încuraja subscripția de părți ale structurilor de plasament specializate, societățile care le administrează nu ar beneficia în mod obligatoriu de această măsură. Astfel, subscripția de părți ale structurilor de plasament specializate ar putea determina cesiunea părților structurilor de plasament nespecializate. Atunci când structurile de plasament ar fi administrate de aceeași SGE, majorarea comisioanelor percepute pentru administrarea structurilor de plasament specializate s-ar compensa prin reducerea comisioanelor percepute pentru administrarea structurilor de plasament nespecializate. Nu s-ar fi demonstrat niciodată existența unui avantaj economic indirect în favoarea societăților vizate.
Mai mult, reclamantele susțin că, în practica Comisiei, măsurile favorabile organismelor de investiții și fondurilor nu se manifestă prin ajutoare de stat acordate întreprinderilor care le administrează. În plus, reclamantele arată că, în privința SICAV, comisioanele de administrare reprezintă un cost, iar nu un beneficiu.
În al doilea rând, reclamantele invocă lipsa selectivității avantajului ipotetic acordat SICAV și SGE. Astfel, avantajul descris de Comisie în decizia atacată ar fi accesibil tuturor SGE, din moment ce le este permis să constituie structuri de plasament care îndeplinesc condițiile formulate de măsura în cauză. De asemenea, fondurile sau SICAV existente ar putea acționa în calitate de structuri de plasament specializate. În orice ipoteză, selectivitatea avantajului în discuție nu poate rezulta din imposibilitatea ca întreprinderile care au recurs la alte tipuri de instrumente de investiții pentru acumulare de capitaluri să beneficieze de măsura în cauză. În opinia reclamantelor, această modalitate de abordare ar determina o aplicabilitate inacceptabilă a noțiunii de selectivitate și ar extinde noțiunea de ajutor de stat la cotele reduse de impozitare care sunt aplicabile numai veniturilor aferente anumitor tipuri de instrumente de investiții.
În al treilea aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele contestă calificarea structurilor de plasament drept întreprinderi.
Reclamantele susțin că fondurile comune de plasament reprezintă mase patrimoniale fără personalitate juridică autonomă. În plus, întrucât a admis în decizia de deschidere că fondurile comune nu produc bunuri și nu furnizează servicii, Comisia nu poate considera aceste fonduri drept întreprinderi. Mai mult, Directiva 2003/48/CE a Consiliului din 3 iunie 2003 privind impozitarea veniturilor din economii sub forma plăților de dobânzi (
JO L 157, p. 38
, Ediție specială, 09/vol. 2, p. 64) califică veniturile realizate din plăți distribuite de structurile de plasament drept dobânzi, iar nu drept beneficii ale întreprinderii.
În al patrulea aspect al celui de al doilea motiv, reclamantele contestă că măsura în cauză a determinat acordarea unui avantaj economic selectiv în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate.
Ar fi dificil de conceput ca o măsură având un cuantum derizoriu, de ordinul a 600000 de euro, de care beneficiază un număr mare de societăți, evaluat de reclamante la 6900, să poată determina o creștere a investițiilor și o creștere corelativă a lichidității societăților în discuție. În decizia atacată, Comisia nu ar fi demonstrat nicidecum efectul pretins.
În orice ipoteză, obiectivul măsurii în cauză nu ar fi de a crește lichiditatea societăților cu capitalizare redusă, ci de a determina investitorii să își diversifice portofoliile de plasament. Assogestioni contestă în mod explicit considerațiile pe care Comisia i le atribuie în considerentul (32) al deciziei atacate, potrivit cărora măsura în cauză ar urmări să promoveze capitalizarea societăților menționate. În sfârșit, reclamantele subliniază că măsura în cauză nu are drept efect reducerea cheltuielilor aferente unei investiții în societățile în discuție, astfel încât, în acest caz, nu se poate evidenția un ajutor pentru investiții în favoarea SGE.
Chiar dacă se presupune că măsura în cauză conține un avantaj economic indirect pentru societățile cu capitalizare scăzută sau medie, reclamantele contestă selectivitatea unui asemenea avantaj, în măsura în care situația acestor societăți nu poate fi comparată cu cea a celorlalte societăți cotate. Avantajul ipotetic acordat societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate ar fi astfel justificat prin obiectivul urmărit de măsura în cauză.
Comisia contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul celui de al doilea motiv, reclamantele critică pe fond decizia atacată în ceea ce privește identificarea beneficiarilor măsurii în cauză (primul aspect), acordarea unui avantaj selectiv diferitelor categorii de pretinși beneficiari (al doilea și al patrulea aspect) și calificarea drept întreprinderi a diferitelor structuri de plasament (al treilea aspect). Este necesară examinarea comună a primului și a celui de al treilea aspect ale acestui motiv.
— Cu privire la identificarea beneficiarilor măsurii în cauză și la calificarea acestora drept întreprinderi
În această privință, trebuie amintit că articolul 87 interzice ajutoarele acordate de stat sau prin intermediul resurselor de stat indiferent de formă, fără deosebire după cum avantajele referitoare la ajutoare sunt acordate în mod direct sau indirect. Astfel, jurisprudența a admis că un avantaj acordat în mod direct anumitor persoane fizice sau juridice care nu sunt neapărat întreprinderi poate constitui un avantaj indirect și, prin urmare, un ajutor de stat în favoarea altor persoane fizice sau juridice care sunt întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 19 septembrie 2000, Germania/Comisia, C-156/98, Rec., p. I-6857, punctele 22-35, și Hotărârea Curții din , Țările de Jos/Comisia, C-382/99, Rec., p. I-5163, punctele 38 și 60-66).
Potrivit considerentului (35) al deciziei atacate, „reducerea de impozit în favoarea investitorilor constituie un ajutor de stat în favoarea […] organismelor specializate în plasamentul de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie”. În considerentul (36) al deciziei atacate, Comisia arată că, „deși structurile de plasament specializat nu beneficiază în mod direct de reducerea de impozit acordată subscriitorilor acestora, obțin totuși un beneficiu economic indirect”. În considerentul (39) al deciziei atacate, Comisia consideră o dată în plus că un avantaj fiscal acordat investitorilor care investesc în structuri de plasament specializate favorizează înseși aceste structuri.
Pe de altă parte, din considerentul (42) al deciziei atacate reiese că, în opinia Comisiei, măsura în cauză conferă un avantaj selectiv indirect societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate, sub forma unei creșteri a cererii de acțiuni și a lichidității acestora.
Rezultă, așadar, din decizia atacată că, fără a contesta că subscriitorii sunt beneficiarii direcți ai măsurii în cauză, Comisia a calificat-o drept ajutor de stat în raport cu beneficiarii săi indirecți, care sunt, în opinia acesteia, structurile de plasament specializate și societățile cu capitalizare scăzută sau medie.
Or, în aplicarea jurisprudenței citate la punctul 127 de mai sus, împrejurarea că, după cum afirmă reclamantele, măsura în cauză nu poate să constituie un ajutor de stat în favoarea subscriitorilor la structuri de plasament specializate nu se opune unei asemenea calificări a întreprinderilor care sunt doar beneficiarii indirecți ai acestei măsuri. Pentru a se putea constata existența unei intervenții prin intermediul resurselor de stat în favoarea unei întreprinderi, nu este necesar ca întreprinderea să fie beneficiarul direct al acesteia (Hotărârea Tribunalului din 18 ianuarie 2005, Confédération nationale du Crédit mutuel/Comisia, T-93/02, Rec., p. II-143, punctul 95).
Prin urmare, Comisia nu a săvârșit o eroare de drept apreciind măsura în cauză în raport cu beneficiarii indirecți ai acesteia.
Rezultă că argumentarea reclamantelor care urmărește să demonstreze lipsa ajutorului de stat la nivelul beneficiarilor direcți ai măsurii în cauză nu este întemeiată. Astfel, condițiile prevăzute la articolul 87 alineatul (1) CE nu trebuie să fie îndeplinite de beneficiarii direcți ai măsurii, ci de beneficiarii indirecți vizați.
În acest cadru, înainte de a examina existența unui avantaj în favoarea acestora, este necesar să se verifice, după cum solicită reclamantele în al treilea aspect al acestui motiv, dacă, în privința diferiților beneficiari indirecți vizați, Comisia a reținut în mod întemeiat calificarea acestora drept întreprinderi.
În această privință, se impune constatarea că decizia atacată face distincție între două situații [a se vedea considerentele (13), (29), (37) și (39) și punctele 75, 77, 92 și 93 de mai sus]. În anumite situații, aceste structuri de plasament sunt constituite sub forma unei societăți și pot beneficia, ele însele, în calitate de întreprinderi, de avantajul în cauză. În alte situații, structurile menționate nu au personalitate juridică, însă sunt administrate de întreprinderi care sunt favorizate în sensul articolului 87 CE. Prin urmare, deși structurile de plasament specializate vizate la articolul 12 din DL 269/2003 ar fi, după cum susțin reclamantele, simple mase patrimoniale fără personalitate juridică, potrivit deciziei atacate, întreprinderile care le administrează sunt cele care beneficiază în mod indirect de avantajul în cauză. Or, nu s-a contestat existența și calificarea drept întreprinderi a acestor societăți care administrează fondurile de plasament contractuale lipsite de personalitate juridică. Rezultă astfel că măsura în cauză favorizează anumite întreprinderi în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
În orice ipoteză, trebuie amintit în această privință că, întrucât în prezenta cauză este analizată o schemă de ajutor, Comisia putea să se limiteze la a studia caracteristicile generale ale schemei în discuție, fără a fi obligată să investigheze fiecare caz concret în care se aplică (a se vedea jurisprudența citată la punctul 68 de mai sus). Curtea a stabilit că, în vederea aplicării articolului 87 alineatul (1) CE, este suficient ca o schemă de ajutor să favorizeze anumite întreprinderi, fără ca această constatare să fie contestată de faptul că favorizează și beneficiarii care nu ar fi întreprinderi (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 15 decembrie 2005, Italia/Comisia, C-66/02, Rec., p. I-10901, punctele 91 și 92). Așadar, Comisia putea să se limiteze la a demonstra că, în anumite situații, structurile de plasament sunt întreprinderi [considerentul (36) al deciziei atacate].
Prin urmare, primul și al treilea aspect ale celui de al doilea motiv nu sunt întemeiate.
— Cu privire la existența unui avantaj selectiv în favoarea structurilor de plasament specializate sau a întreprinderilor care le administrează
Trebuie amintit că sunt în special considerate ajutoare acele intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, astfel, fără a fi subvenții în sensul strict al cuvântului, sunt de aceeași natură și au efecte identice (a se vedea printre altele Hotărârea Curții din 17 iunie 1999, Belgia/Comisia, C-75/97, Rec., p. I-3671, punctul 23, și Hotărârea Curții din , Banco Exterior de España, C-387/92, Rec., p. I-877, punctul 13).
Din considerentul (36) al deciziei atacate reiese că structurile de plasament specializate beneficiază de un avantaj indirect, întrucât reducerea de impozit asupra investițiilor în structuri specializate determină subscriitorii să dobândească părți ale acestora, generând lichiditate și venituri suplimentare sub formă de comisioane de administrare și de subscripție. În considerentul (39) al deciziei atacate, Comisia reiterează că majorarea cererii de părți ale structurilor de plasament specializate determină o majorare a comisioanelor de administrare și de subscripție percepute de aceste structuri sau de întreprinderile care le administrează.
Reclamantele contestă însă chiar existența unui asemenea avantaj în favoarea structurilor de plasament specializate și a întreprinderilor care le administrează.
Cu privire la argumentul conform căruia numai abilitatea întreprinderilor care administrează structurile de plasament specializate le-ar permite să obțină comisioane suplimentare, este suficient să se constate că din însăși depoziția reclamantelor rezultă că măsura în cauză determină investitorii să subscrie părți ale acestor tipuri de structuri de plasament. Or, întrucât nu s-a contestat plata comisioanelor în mod proporțional cu volumele vizate, la subscripția părților și/sau pentru administrarea fondurilor, chiar dacă modalitățile pot varia, creșterea numărului de părți subscrise va determina cu siguranță o majorare a comisioanelor de administrare și de subscripție percepute de aceste structuri sau de întreprinderile care le administrează, astfel cum afirmă Comisia în considerentul (39) al deciziei atacate. Prin urmare, argumentul reclamantelor nu este întemeiat.
Cu privire la argumentul întemeiat pe o compensare între eventuala majorare a comisioanelor percepute pentru administrarea structurilor de plasament specializate și reducerea comisioanelor percepute pentru administrarea structurilor de plasament nespecializate, trebuie observat, pe de o parte, că, în considerentul (36) al deciziei atacate, Comisia a menționat atât comisioanele de administrare, cât și comisioanele de subscripție. Or, argumentarea reclamantelor are în vedere, în orice ipoteză, numai comisioanele de administrare. Pe de altă parte, deși este posibil ca în anumite situații să se efectueze compensarea invocată de reclamante la nivelul comisioanelor de administrare, niciun element nu indică faptul că aceasta poate avea caracter automat, de natură să elimine în toate situațiile avantajul acordat prin măsura în cauză.
În orice situație, împrejurarea că avantajul acordat prin măsura în cauză poate fi uneori anihilat nu este, în sine, de natură să determine anularea calificării acestuia drept avantaj în sensul articolului 87 alineatul (1) CE. Este suficient ca măsura în cauză să determine creșterea cererii de părți ale structurilor de plasament specializat și, așadar, a comisioanelor de administrare și de subscripție percepute de aceste structuri sau de întreprinderile care le administrează, pentru ca aceste întreprinderi să fie favorizate în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, indiferent de condiția privind selectivitatea. În această privință, nu este necesar să se stabilească dacă toate comisioanele pe care aceste întreprinderi le-ar percepe înaintea adoptării măsurii în cauză, în cadrul tuturor structurilor și al operațiunilor, au fost majorate sau sunt ori nu sunt susceptibile să fie majorate.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că, atunci când reclamantele evidențiază că, în privința SICAV, comisioanele de administrare reprezintă un cost, întrucât sunt plătite societăților care le administrează, acestea acreditează teza expusă de Comisie, potrivit căreia, în cazul în care structura de plasament specializată este administrată de o societate de administrare, societatea de administrare este cea care obține beneficiul măsurii în cauză, sub forma unei majorări a comisioanelor de gestiune și de subscripție [a se vedea considerentul (39) al deciziei atacate].
În sfârșit, nici argumentarea reclamantelor întemeiată pe practica decizională a Comisiei nu este convingătoare. Astfel, trebuie amintit că noțiunea de ajutor de stat este o noțiune obiectivă, care se apreciază la data la care Comisia adoptă decizia (Hotărârea Curții din 22 iunie 2006, Belgia și Forum 187/Comisia,
C-182/03 și C-217/03, Rec., p. I-5479
, punctul 137) și care depinde numai de aspectul dacă o măsură de stat conferă sau nu conferă un avantaj unei sau anumitor întreprinderi (Hotărârea Tribunalului din , Westdeutsche Landesbank Girozentrale și Land Nordrhein-Westfalen/Comisia,
T-228/99 și T-233/99, Rec., p. II-435
, punctul 180). Practica decizională a Comisiei în materie, asupra căreia părțile se află de altfel în dezacord, nu poate fi, așadar, concludentă.
Prin urmare, niciunul dintre argumentele expuse de reclamante pentru a contesta existența unui avantaj în favoarea structurilor de plasament specializate sau a întreprinderilor care le administrează nu este întemeiat.
Cu toate acestea, reclamantele contestă și selectivitatea măsurilor în cauză în privința structurilor sau a întreprinderilor menționate.
Astfel cum reiese din textul articolului 87 alineatul (1) CE, un avantaj economic acordat de un stat membru are caracterul unui ajutor numai dacă, prin faptul că prezintă o anumită selectivitate, este de natură să favorizeze „anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri”. În vederea aplicării acestei dispoziții, trebuie doar să se stabilească dacă, în cadrul unui regim juridic determinat, o măsură de stat este de natură să favorizeze „anumite întreprinderi sau producerea anumitor bunuri”, în sensul articolului 87 alineatul (1) CE, față de alte întreprinderi care se găsesc într-o situație de fapt și de drept comparabilă în raport cu obiectivul urmărit de măsura respectivă (Hotărârea Curții din 8 noiembrie 2001, Adria-Wien Pipeline și Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, C-143/99, Rec., p. I-8365, punctele 34 și 41 și jurisprudența citată).
În conformitate cu jurisprudența Curții, această condiție a selectivității nu este îndeplinită de o măsură care, deși constituie un avantaj în favoarea beneficiarului acesteia, se justifică prin natura sau prin economia generală a sistemului în care se încadrează (Hotărârea Adria-Wien Pipeline și Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, punctul 148 de mai sus, punctul 42).
Mai întâi, în ceea ce privește structurile de plasament specializate care constituie societăți și pot beneficia ele însele, în calitate de întreprinderi, de avantajul în cauză (a se vedea punctul 135 de mai sus), astfel cum rezultă din descrierea cuprinsă în considerentele (11)-(19) ale deciziei atacate și din explicația furnizată în considerentul (40), măsura în cauză prevede o reducere de impozit „limitată la [structurile de plasament specializate] și la societățile de administrare a acestora”. Întrucât este destinată în mod limitativ unor structuri de plasament precis definite și îndeplinește condiții specifice „în dezavantajul altor întreprinderi care oferă forme alternative de plasament” [considerentul (41) al deciziei atacate], măsura în cauză favorizează anumite structuri de plasament față de altele care se află într-o situație juridică și de fapt comparabilă în sensul jurisprudenței citate la punctul 148 de mai sus. Prin urmare, măsura în cauză are un caracter selectiv în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
În această privință, argumentul reclamantelor potrivit căruia avantajul care rezultă din măsura în cauză ar fi accesibil oricărei structuri de plasament care îndeplinește condițiile prevăzute, astfel încât ar reprezenta o măsură generală, nu este convingător.
Astfel, unica împrejurare că de acest avantaj pot beneficia toate structurile de plasament care îndeplinesc condițiile prevăzute nu dovedește, în sine, caracterul general al măsurii în cauză și nu interzice ca măsura în cauză să aibă caracter selectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2002, Diputación Foral de Álava și alții/Comisia,
T-92/00 și T-103/00, Rec., p. II-1385
, punctul 58).
Rezultă astfel că măsura în cauză conferă un avantaj selectiv anumitor structuri de plasament specializate și, așadar, se încadrează în domeniul de aplicare al articolului 87 alineatul (1) CE. Această constatare nu poate fi contestată de împrejurarea că această schemă de ajutor favorizează și beneficiarii care nu ar fi întreprinderi (a se vedea punctul 136 de mai sus). Așadar, în orice ipoteză, aceste considerații sunt suficiente pentru motivarea respingerii celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv.
Cu titlu suplimentar, trebuie observat că, în ceea ce privește îndeosebi structurile de plasament specializate care nu au personalitate juridică, Comisia consideră că măsura în cauză favorizează societățile de administrare a căror calitate de întreprindere nu este contestată și care le administrează [a se vedea în special considerentele (37) și (39) ale deciziei atacate]. Or, se impune constatarea că, în privința acestora, este îndeplinită și condiția selectivității, în conformitate cu jurisprudența citată la punctul 148 de mai sus.
Astfel, trebuie subliniat că un ajutor poate fi selectiv în sensul articolului 87 alineatul (1) CE chiar și atunci când privește un întreg sector economic (Hotărârea Italia/Comisia, punctul 136 de mai sus, punctul 95).
În speță, măsura în cauză se aplică sectorului financiar. În cadrul acestuia, de măsura în cauză beneficiază numai întreprinderile care realizează operațiunile vizate. Întrucât nu se aplică tuturor operatorilor economici, măsura în cauză nu poate fi considerată o măsură generală de politică fiscală sau economică. În realitate, aceasta derogă de la regimul fiscal de drept comun. Societățile de administrare beneficiare beneficiază în mod indirect de avantajele care nu sunt prevăzute în cadrul aplicării normale a acestui regim, avantaje de care nu beneficiază și întreprinderile din sectorul financiar care nu realizează operațiuni de administrare a structurilor de plasament specializate (a se vedea în acest sens Hotărârea Italia/Comisia, punctul 136 de mai sus, punctele 96, 97, 99 și 100). Prin urmare, măsura în cauză este de asemenea selectivă în privința societăților de administrare a structurilor de plasament specializate.
Această concluzie nu este contestată de împrejurarea că anumite SGE au posibilitatea să beneficieze de avantajul conferit de măsura în cauză pentru anumite activități ale acestora, însă nu și pentru alte activități. Astfel, nu este mai puțin adevărat că măsura în cauză le conferă un avantaj pentru anumite activități specifice, în timp ce alte SGE nespecializate nu beneficiază de acesta.
Din considerațiile de mai sus rezultă că al doilea aspect al acestui al doilea motiv trebuie respins.
— Cu privire la existența unui avantaj selectiv indirect în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate, ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate
Din considerentul (42) al deciziei atacate reiese că, în opinia Comisiei, măsura în cauză conferă un avantaj selectiv indirect societăților cu capitalizare scăzută sau medie ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate, sub forma unei creșteri a cererii acțiunilor și a lichidității acestora, în legătură cu o atractivitate sporită a plasamentului.
Reclamantele contestă că măsura în cauză poate determina asemenea creșteri. Această afirmație nu ar fi numai lipsită de credibilitate, din cauza cuantumului derizoriu consacrat de Republica Italiană măsurii în cauză în raport cu numărul important al societăților vizate, ci, în plus, nici nu ar fi demonstrată în decizia atacată.
Cu privire la legătura pe care reclamantele încearcă să o stabilească între cuantumul destinat măsurii în cauză de autoritățile italiene și numărul societăților cu capitalizare scăzută sau medie, trebuie observat că nu este de natură să respingă legătura evidențiată în decizia atacată [considerentul (42)], dintre sporirea atractivității plasamentului în aceste societăți și creșterea lichidității acestora.
În această privință, trebuie subliniat că Republica Italiană a susținut că măsura în cauză urmărește să promoveze capitalizarea pieței societăților cu capitalizare scăzută sau medie în raport cu piața altor societăți cotate în Europa [considerentul (32) al deciziei atacate]. Însăși Comisia a reprodus, în duplica din prezenta cauză, un extras al cererii introductive formulate de autoritățile italiene în cauza T-424/05, din care reiese că acordarea reducerilor fiscale investitorilor instituționali care prezintă interes în privința societăților cu capitalizare scăzută sau medie are drept efect atenuarea efectelor negative ale capitalizării reduse asupra perspectivelor de creștere ale întreprinderilor, o largă capitalizare favorizând creșterea dimensiunilor societăților. Desigur, reclamantele afirmă că obiectivul măsurii în cauză nu consta în creșterea lichidității acestor societăți cu capitalizare scăzută sau medie. Reclamantele susțin însă că măsura în cauză urmărea să determine investitorii să își diversifice portofoliul prin dobândirea de participații la structurile de plasament specializate, precum și, în mod corelativ, să determine SGE să își extindă oferta de produse. Or, chiar dacă măsura în cauză nu ar avea obiectivul invocat de emitentul acesteia, ci acela evidențiat de reclamante, nu este mai puțin adevărat că, în opinia investitorilor, măsura în cauză sporea atractivitatea plasamentelor în societățile menționate și că, prin creșterea cererii de acțiuni ale acestora, le conferea un avantaj.
În plus, Curtea s-a pronunțat deja în sensul că o măsură care permite întreprinderilor interesate să își sporească fondurile proprii în condiții mai favorabile poate constitui un ajutor de stat (a se vedea în acest sens Hotărârea Germania/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 34). În consecință, în mod contrar celor susținute de reclamante, simpla creștere a lichidităților poate să constituie un avantaj în sensul articolului 87 alineatul (1) CE.
De altfel, nu este convingător nici argumentul reclamantelor potrivit căruia SICAV sau SGE și-ar desfășura activitatea conform logicii profitului maxim, iar nu în funcție de eventuale reduceri de impozit. Astfel, pe de o parte, cele două motivări nu sunt contrare, eventuale reduceri de impozit conducând în același timp la creșterea profitului. Pe de altă parte, deși măsura în cauză realizează obiectivul menționat de reclamante, de a determina SGE să își extindă oferta de produse, influențează în mod evident și politica acestora, determinând astfel o creștere a cererii de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie.
Prin urmare, în considerentul (42) al deciziei atacate, Comisia a concluzionat în mod întemeiat că, prin favorizarea cererii investitorilor de acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie, măsura în cauză conferă un avantaj indirect acestor societăți.
Cu toate acestea, din jurisprudența citată la punctele 148 și 149 de mai sus reiese că, pe de o parte, verificarea selectivității unei măsuri presupune compararea situației întreprinderilor beneficiare cu cea a întreprinderilor care se găsesc într-o situație de fapt și de drept comparabilă, având în vedere obiectivul urmărit de măsura în cauză, și, pe de altă parte, o măsură care constituie un avantaj nu îndeplinește condiția selectivității atunci când se justifică prin natura sau prin economia generală a sistemului în care se încadrează.
Or, reclamantele susțin, pe de o parte, că situația societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate nu este comparabilă cu cea a societăților mai importante și, pe de altă parte, că limitarea măsurii la prima categorie nu constituie un criteriu selectiv, întrucât este justificată de obiectivul urmărit.
Cu privire la primul argument, se impune constatarea că reclamantele nu au furnizat niciun element de natură să dovedească imposibilitatea comparării situației plasamentelor colective în societățile cu capitalizare scăzută sau medie cu situația plasamentelor colective în alte societăți, inclusiv cu situația plasamentelor individuale. În mod specific, împrejurarea că societățile cu capitalizare puternică dispun, într-adevăr, de o capitalizare importantă și sunt deja prezente în mod larg pe piețe și în portofoliile structurilor de plasament nu interzice, numai pentru aceste motive, compararea acestora cu societățile cu capitalizare scăzută sau medie. În plus, atunci când reclamantele susțin că măsura în cauză urmărește să determine investitorii să își diversifice portofoliul de plasament și să determine SGE să își extindă oferta de produse, admit implicit că părțile societăților cu capitalizare scăzută sau medie și părțile altor societăți, de exemplu, cele cu capitalizare puternică, sunt plasamente și produse care pot face parte din același portofoliu. Deși măsura în cauză este de natură să determine investitorii să își reechilibreze portofoliul, aceștia consideră însă că plasamentele în societăți cu capitalizare scăzută sau medie sunt comparabile cu plasamentele în alte societăți și pot, așadar, să fie atractive în măsura în care identifică un avantaj precum cel conferit de măsura în cauză.
Cu privire la al doilea argument, acesta a fost examinat de Comisie în considerentul (43) al deciziei atacate. Comisia consideră că avantajul fiscal acordat nu compensează diferențele importante de tratament fiscal dintre plasamentele colective în societățile cu capitalizare scăzută sau medie, pe de o parte, și plasamentele colective în alte societăți sau plasamentele individuale în societăți necotate, pe de altă parte. Măsura în cauză nu poate fi justificată nici prin obiectivul specific al acesteia, întrucât se limitează să prevadă o reducere de impozit în cazul plasamentelor colective specializate în acțiuni ale societăților cu capitalizare scăzută sau medie și nu este, în sine, nici selectivă, nici proporțională cu obiectivul de a favoriza capitalizarea acestor societăți, ci este mai degrabă supusă condiției ca plasamentele să fie realizate prin intermediul structurilor de plasament specializate.
Or, reclamantele nu au furnizat niciun element de natură să le susțină afirmația potrivit căreia măsura în cauză s-ar justifica prin obiectivul urmărit, și anume, în opinia acestora, de a garanta că investitorii își diversifică portofoliul de plasamente prin subscripția de părți ale structurilor de plasament specializate și, în opinia autorităților italiene, de a favoriza capitalizarea acestor societăți. În această privință, trebuie amintit că, dacă ar trebui să se considere că urmărirea unui obiectiv de politică economică sau industrială, precum încurajarea investiției, este de natură să excludă o măsură selectivă de la aplicarea articolului 87 alineatul (1) CE, această dispoziție și-ar pierde întregul efect util. Conform unei jurisprudențe constante, se impune, așadar, constatarea că obiectivul urmărit de măsura în cauză nu poate permite excluderea acesteia de la calificarea drept ajutor de stat în sensul articolului 87 alineatul (1) CE (Hotărârea Diputación Foral de Álava și alții/Comisia, punctul 152 de mai sus, punctul 51).
În sfârșit, trebuie observat că prezentul aspect, chiar dacă ar fi întemeiat, nu ar fi suficient în mod individual să determine anularea deciziei atacate, în măsura în care aceasta vizează și structurile de plasament specializate sau societățile de administrare a acestora.
Prin urmare, al patrulea aspect al celui de al doilea motiv nu este întemeiat, astfel încât al doilea motiv trebuie respins în întregime.
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat, în subsidiar, pe o încălcare a articolului 87 alineatul (2) litera (a) CE și a articolului 88 CE, întrucât Comisia a considerat măsura în cauză incompatibilă cu piața comună
Argumentele părților
Reclamantele invocă al treilea motiv în subsidiar, în ipoteza în care Tribunalul ar considera că măsura în cauză constituie ajutor de stat. În opinia acestora, măsura în cauză îndeplinește cele două condiții prevăzute la articolul 87 alineatul (2) litera (a) CE. În primul rând, ar fi vorba despre o măsură cu caracter social în favoarea investitorilor. În al doilea rând, aceasta nu ar face nicio discriminare între produsele financiare naționale și cele comunitare. Caracterul social al măsurii examinate ar rezulta din faptul că urmărește să creeze o structură care să permită micilor depunători să dobândească acțiuni ale societăților, acțiuni care, în alte condiții, ar fi dificil de dobândit.
În orice ipoteză, Hotărârea Tribunalului din 14 decembrie 2005, Regione autonoma della Sardegna/Comisia (T-200/04, nepublicată în Recueil), invocată de Comisie, nu ar fi pertinentă, din moment ce, în fragmentul citat, Tribunalul ar fi răspuns unei critici întemeiate pe lipsa cercetării judecătorești.
Comisia contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Cu privire la a stabili, pe de o parte, dacă beneficiarul unui ajutor poate invoca împrejurări și documente care nu au fost aduse la cunoștința Comisiei anterior adoptării deciziei și, pe de altă parte, dacă motivele întemeiate pe aceste împrejurări și documente sunt admisibile, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, în cadrul unei acțiuni în anulare introduse în temeiul articolului 230 CE, legalitatea unui act comunitar trebuie apreciată în funcție de informațiile existente la data la adoptării actului. În special, aprecierile complexe formulate de Comisie nu trebuie analizate decât în funcție de elementele de care dispunea în momentul în care le-a efectuat. În această privință, Comisia nu poate fi criticată că nu ar fi ținut seama de eventuale informații care i-ar fi putut fi prezentate pe durata procedurii administrative, însă care nu au fost prezentate, Comisia neavând obligația de a examina din oficiu și prin extrapolare care sunt informațiile care i-ar fi putut fi prezentate (a se vedea Hotărârea Tribunalului din 23 noiembrie 2006, Ter Lembeek/Comisia, T-217/02, Rec., p. II-4483, punctele 82 și 83 și jurisprudența citată).
Tribunalul a dedus astfel că, atunci când reclamantul a participat la procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE, nu poate invoca argumente de fapt care nu sunt cunoscute de Comisie și pe care nu le-a semnalat pe parcursul procedurii oficiale de investigare. În schimb, nu există niciun obstacol ca, împotriva deciziei finale, persoana interesată să dezvolte un motiv juridic care nu a fost invocat în etapa procedurii administrative (Hotărârea Ter Lembeek/Comisia, punctul 176 de mai sus, punctul 84).
Prin urmare, este evident că, în această etapă, reclamantele nu pot invoca elemente de fapt care nu erau cunoscute de Comisie la momentul adoptării deciziei și pe care nu le-au semnalat pe parcursul procedurii de investigare. Cu toate acestea, nu există niciun obstacol ca în cadrul prezentei acțiuni reclamantele să invoce încălcarea articolului 87 alineatul (2) litera (a) CE, chiar dacă nu au contestat în mod explicit aprecierea Comisiei, cuprinsă în decizia de deschidere a procedurii oficiale de investigare, privind lipsa aplicării derogărilor prevăzute la articolul 87 alineatele (2) și (3) CE.
În cadrul examinării pe fond a acestui motiv, cu titlu introductiv trebuie amintit că, întrucât este în discuție o derogare de la principiul general al incompatibilității ajutoarelor de stat cu piața comună, prevăzut la articolul 87 alineatul (1) CE, articolul 87 alineatul (2) litera (a) CE trebuie să facă obiectul unei interpretări stricte (a se vedea în acest sens Hotărârea Germania/Comisia, punctul 127 de mai sus, punctul 49).
În considerentul (52), decizia atacată exclude în mod expres aplicarea derogării invocate de reclamante.
Din termenii articolului 87 alineatul (2) litera (a) CE reiese că aplicarea acestei derogări este condiționată de caracterul social al ajutorului, de acordarea acestuia consumatorilor individuali și, în acest cadru, de lipsa discriminării în funcție de originea produsului.
Or, deși nu s-a contestat că ajutorul este acordat fără discriminare în funcție de originea structurilor de plasament vizate, acesta se adresează tuturor categoriilor de investitori, cărora le reduce impozitele sau obligațiile. Astfel, măsura în cauză nu are caracter social. În consecință, Comisia a exclus în mod întemeiat aplicarea derogării prevăzute la articolul 87 alineatul (2) litera (a) CE.
Prin urmare, al treilea motiv trebuie respins.
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat, de asemenea în subsidiar, pe încălcarea articolului 88 CE și a articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999, în măsura în care Comisia a dispus recuperarea ajutoarelor vizate de la structurile de plasament constituite sub formă de societăți și de la întreprinderile care administrează structurile de plasament sub formă contractuală
Argumentele părților
Prin intermediul acestui motiv, invocat de asemenea în subsidiar, în ipoteza în care Tribunalul nu ar anula decizia atacată în întregime, reclamantele solicită anularea ordinului de recuperare în măsura în care privește structurile de plasament constituite sub formă de societăți și întreprinderile care administrează structurile de plasament sub formă contractuală.
În opinia reclamantelor, nelegalitatea ordinului de recuperare rezultă, în primul rând, din lipsa identității dintre beneficiarii efectivi ai măsurii în cauză și persoanele vizate de ordinul de recuperare în discuție, și anume SICAV italiene specializate și SGE italiene care administrează fonduri comune specializate. Astfel, din articolul 88 CE și din articolul 14 din Regulamentul nr. 659/1999 ar rezulta că ordinul de recuperare poate privi numai beneficiarii direcți și efectivi ai ajutoarelor. Or, Comisia ar fi recunoscut, în special în considerentul (42) al deciziei atacate, că numai investitorii ar fi beneficiarii efectivi ai măsurii investigate, întrucât structurile de plasament specializate beneficiază doar în mod indirect de măsura în cauză.
Reclamantele consideră că obligația SICAV și a SGE vizate de plată a cuantumului reducerii impozitului substitutiv aplicat profitului operațional este lipsită de proporționalitate, în condițiile în care avantajul de care ar fi beneficiat ar consta într-o majorare a comisioanelor percepute. Comisia nu ar avea dreptul să impună restituirea unui cuantum care nu ar corespunde cuantumului avantajului de care întreprinderile au beneficiat în mod efectiv. Prin impunerea restituirii unui cuantum disproporționat, Comisia ar încălca articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999, potrivit căruia „Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar”. În această privință, reclamantele subliniază că nu susțin că ordinul de recuperare este, ca atare, lipsit de proporționalitate.
În al doilea rând, reclamantele susțin că executarea ordinului de recuperare ar pune SICAV specializate italiene și SGE italiene care administrează fonduri comune specializate într-o situație mai nefavorabilă decât în situația existentă în lipsa măsurii în cauză, întrucât plata echivalentului reducerii fiscale ar constitui o obligație pe care nu ar fi trebuit să o suporte în alte condiții. În plus, reclamantele nu ar avea posibilitatea să transfere această obligație investitorilor. Impunerea unei asemenea obligații suplimentare ar fi, așadar, contrară jurisprudenței care condiționează revenirea la
statu quo ante
prin recuperarea ajutoarelor plătite în mod nelegal.
În al treilea rând, reclamantele evidențiază că autoritățile italiene nu sunt în măsură să opereze recuperarea dispusă în privința structurilor de plasament specializate al căror sediu se situează în alt stat membru, indiferent că este vorba despre SICAV sau despre SGE care administrează fonduri comune, astfel încât ordinul de recuperare în discuție ar fi nu numai nelegal, ci și inaplicabil, ceea ce ar fi o sursă de discriminare în funcție de locul sediului structurilor de plasament specializate.
Comisia contestă argumentele reclamantelor.
Aprecierea Tribunalului
Articolul 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 659/1999 prevede că, atunci când adoptă decizii negative în cazuri de ajutor ilegal, Comisia decide ca statul membru în cauză să ia toate măsurile necesare pentru recuperarea ajutorului de la beneficiar. Comisia nu solicită recuperarea ajutorului în cazul în care aceasta ar contraveni unui principiu general de drept comunitar.
Trebuie amintit că desființarea unui ajutor ilegal pe calea recuperării este consecința logică a constatării nelegalității acestuia și urmărește restabilirea situației anterioare (Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Germania/Comisia, C-277/00, Rec., p. I-3925, punctul 74, și Hotărârea Tribunalului din , Freistaat Thüringen/Comisia, T-318/00, Rec., p. II-4179, punctul 308).
Principalul obiectiv urmărit prin rambursarea unui ajutor de stat plătit în mod nelegal este de a elimina denaturarea concurenței cauzată de avantajul concurențial generat de ajutorul ilegal (Hotărârea din 29 aprilie 2004, Germania/Comisia, punctul 191 de mai sus, punctul 76, Hotărârea Tribunalului din , Saxonia Edelmetalle și alții/Comisia,
T-111/01 și T-133/01, Rec., p. II-1579
, punctul 114, și Hotărârea Freistaat Thüringen/Comisia, punctul 191 de mai sus, punctul 310).
În principiu, recuperarea în vederea restabilirii situației anterioare nu poate fi considerată o măsură lipsită de proporționalitate în raport cu obiectivele dispozițiilor tratatului în materia ajutoarelor de stat. Prin restituire, beneficiarul pierde avantajul de care beneficiase pe piață față de concurenții săi, fiind restabilită situația anterioară acordării ajutorului (Hotărârea Curții din 29 aprilie 2004, Italia/Comisia, C-372/97, Rec., p. I-3679, punctele 103 și 104, și Hotărârea Curții din , Unicredito Italiano, C-148/04, Rec., p. I-11137, punctul 113).
Cu privire la ajutoarele cu caracter fiscal, Curtea s-a pronunțat în sensul că restabilirea situației anterioare semnifică revenirea, în măsura posibilului, la situația care ar fi existat dacă operațiunile în cauză ar fi fost realizate fără acordarea reducerii de impozit. Această restabilire nu presupune o reconstituire diferită a trecutului în funcție de elemente ipotetice precum opțiunile, adesea multiple, la care ar fi putut recurge operatorii interesați, atât timp cât opțiunile la care s-a recurs în mod efectiv prin intermediul ajutorului pot fi ireversibile (Hotărârea Unicredito Italiano, punctul 193 de mai sus, punctele 117 și 118).
În lumina acestor principii trebuie analizat al patrulea motiv.
Articolul 3 alineatul (2) din decizia atacată, în versiunea italiană autentică, impune Republicii Italiene să ia toate măsurile necesare pentru a recupera ajutoarele puse în mod nelegal la dispoziția beneficiarilor prin intermediul structurilor de plasament constituite sub forma unei societăți sau, dacă este cazul, prin intermediul întreprinderilor care administrează structurile de plasament sub formă contractuală, fără a aduce atingere căilor de atac eventuale prevăzute de dreptul național.
Considerentul (60) al deciziei atacate precizează că Republica Italiană trebuie să recupereze ajutoarele de la structurile de plasament sau de la întreprinderile care administrează structurile de plasament, care sunt, în același timp, primii beneficiari ai ajutorului și persoanele obligate din punct de vedere fiscal să plătească statului impozitul substitutiv asupra venitului operațional. Ajutoarele de recuperat corespund diferenței dintre impozitul substitutiv normal și impozitul redus care rezultă din stimulentele fiscale în discuție. Potrivit considerentului (60), Comisia nu exclude posibilitatea ca structurile de plasament sau întreprinderile care le administrează să solicite de la subscriitorii acestora un cuantum echivalent, dacă această posibilitate este prevăzută de dreptul național. De asemenea, Comisia subliniază că există posibilitatea ca toate ajutoarele acordate beneficiarilor individuali sau numai o parte din aceste ajutoare să se încadreze în domeniul de aplicare al dispozițiilor aplicabile ajutoarelor
de minimis
.
Se impune constatarea, în primul rând, că structurile de plasament specializate sau SGE care le administrează sunt într-adevăr beneficiarii măsurii în cauză, astfel cum rezultă de la punctele 127-132 și 138-146 de mai sus, astfel încât reclamantele invocă în mod eronat o încălcare a articolului 88 CE și a articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999 în sensul că decizia atacată ar obliga Republica Italiană să recupereze ajutoarele de la persoane diferite de cele care sunt beneficiari potrivit deciziei atacate. În această privință, trebuie subliniat că, în vederea recuperării ce trebuie efectuate de statul membru în cauză, nici tratatul, nici Regulamentul nr. 659/1999 nu realizează o distincție în funcție de calitatea de beneficiar direct sau indirect al ajutorului ilegal în cauză.
Reclamantele susțin însă că decizia atacată obligă structurile de plasament specializate sau SGE care le administrează să restituie un avantaj complet diferit de cel de care, în opinia Comisiei, ar fi beneficiat. Astfel, reclamantele ar trebui să ramburseze cuantumul reducerii fiscale în raport cu care nu sunt beneficiarii direcți, deși, în opinia Comisiei, avantajul acestora ar consta într-o majorare a comisioanelor de subscripție și de administrare. Prin urmare, principiul proporționalității ar fi încălcat.
În această privință, din considerentul (60) al deciziei atacate reiese că recuperarea trebuie efectuată de la structurile de plasament specializate sau de la SGE care le administrează, în același timp în calitate de beneficiari indirecți ai ajutorului și în calitate de persoane obligate din punct de vedere fiscal să plătească impozitul substitutiv.
Or, în calitatea acestora de contribuabili, structurile de plasament specializate sau SGE care le administrează sunt astfel singurele interlocutoare posibile ale Republicii Italiene pentru a recurge la recuperarea ajutorului ilegal. Restabilirea situației anterioare, care ar fi existat dacă operațiunile în cauză ar fi fost realizate fără acordarea reducerii de impozit, impune, așadar, recuperarea de la aceste persoane a diferenței dintre impozitul normal și impozitul redus care rezultă din măsura în cauză, cu posibilitatea ca acestea să se îndrepte apoi eventual împotriva subscriitorilor sau chiar împotriva statului, potrivit dispozițiilor din dreptul național.
Pe de altă parte, având în vedere calitatea de beneficiari ai ajutorului ilegal în cauză, recuperarea acestuia de la structurile de plasament specializate sau de la SGE care le administrează nu poate fi considerată lipsită de proporționalitate în aplicarea jurisprudenței citate la punctele 192-194 de mai sus. Într-adevăr, reducerea fiscală în cauză a cărei recuperare se solicită este cea care provoca o denaturare a concurenței în favoarea structurilor de plasament specializate sau a întreprinderilor care le administrează în raport cu alte structuri de plasament.
De asemenea, trebuie respins argumentul potrivit căruia, la finalizarea recuperării care a fost dispusă, structurile de plasament specializate și SGE care le administrează s-ar afla într-o situație mai puțin favorabilă decât cea în care s-ar fi aflat dacă nu ar fi beneficiat de măsura în cauză. Astfel, cuantumurile care trebuie restituite nu pot fi stabilite prin luarea în considerare a operațiunilor diferite care ar fi putut fi puse în aplicare de întreprinderi dacă nu ar fi optat pentru forma de operațiune însoțită de ajutor (Hotărârea Unicredito Italiano, punctul 193 de mai sus, punctul 114).
În al doilea rând, în orice situație, trebuie observat că dificultățile practice invocate de reclamante, dacă acestea sunt dovedite, nu pot fi suficiente pentru a contesta validitatea ordinului de recuperare, care privește, fără discriminare, toate structurile de plasament sau societățile care le administrează.
Acest motiv nu poate fi, așadar, admis, astfel încât acțiunea trebuie respinsă în întregime.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamantele au căzut în pretenții, se impune obligarea acestora la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a cincea)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă reclamantele la plata cheltuielilor de judecată.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 martie 2009.
Semnături
Cuprins

Istoricul cauzei

Măsura în cauză

Procedura administrativă

Decizia atacată

Procedura și concluziile părților

Cu privire la admisibilitate

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

Cu privire la fond

Cu privire la primul motiv, întemeiat pe încălcarea dispozițiilor coroborate ale articolelor 253 CE și 88 CE ca urmare a caracterului contradictoriu sau insuficient al motivării deciziei atacate

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

— Cu privire la primul aspect al motivului, referitor la motivarea existenței unui avantaj selectiv

— Cu privire la al doilea aspect al prezentului motiv, întemeiat pe o lipsă de motivare a existenței unei denaturări a concurenței susceptibilă să afecteze schimburile intracomunitare

Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a articolului 87 alineatul (1) CE, în sensul că măsura nu ar constitui un ajutor de stat

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

— Cu privire la identificarea beneficiarilor măsurii în cauză și la calificarea acestora drept întreprinderi

— Cu privire la existența unui avantaj selectiv în favoarea structurilor de plasament specializate sau a întreprinderilor care le administrează

— Cu privire la existența unui avantaj selectiv indirect în favoarea societăților cu capitalizare scăzută sau medie cotate, ale căror acțiuni sunt deținute de structuri de plasament specializate

Cu privire la al treilea motiv, întemeiat, în subsidiar, pe o încălcare a articolului 87 alineatul (2) litera (a) CE și a articolului 88 CE, întrucât Comisia a considerat măsura în cauză incompatibilă cu piața comună

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat, de asemenea în subsidiar, pe încălcarea articolului 88 CE și a articolului 14 din Regulamentul nr. 659/1999, în măsura în care Comisia a dispus recuperarea ajutoarelor vizate de la structurile de plasament constituite sub formă de societăți și de la întreprinderile care administrează structurile de plasament sub formă contractuală

Argumentele părților

Aprecierea Tribunalului

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: italiana.