CELEX: 62003CJ0203
Valsts pienākumu neizpilde
EKL 249. un 307. pants
Direktīvas 76/207/EEK 2. un 3. pants
Vienlīdzīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm
Aizliegums nodarbināt sievietes pazemes darbos kalnrūpniecības nozarē, kā arī darbos paaugstināta spiediena apstākļos un niršanas darbos

1       Ar šo prasību Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu atzīt, ka Austrijas Republika pretēji Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvai 76/207/EEK
par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās
izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem (OV L 39, 40. lpp.), uzturot spēkā
–       2001. gada 4. oktobra
Verordnung des Bundesministers für Wirtschaft und Arbeit über Beschäftigungsverbote und -beschränkungen für Arbeitnehmerinnen
(Ekonomikas un darba ministra lēmums par sieviešu nodarbinātības aizliegumiem un ierobežojumiem) (
BGB
1. II, 356/2001, turpmāk tekstā – “2001. gada lēmums”) 2. punktā vispārēju aizliegumu ar nedaudziem izņēmumiem nodarbināt
sievietes pazemes kalnrūpniecības nozarē,
–       1973. gada 25. jūlija
Druckluft- und Taucherarbeiten-Vordnung
(Likums par darbiem paaugstināta spiediena atmosfērā un niršanas darbiem) (
BGB
1. 501/1973, turpmāk tekstā – “1973. gada likums”) 8. un 31. pantā vispārēju aizliegumu nodarbināt sievietes šāda veida darbos,
nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir saistoši, pamatojoties uz šīs Direktīvas 2. un 3. pantu un EKL 10. un 249. pantu, un
piespriest Austrijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
2       Austrijas Republikas prasījumi Tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasību daļā par 2001. gada lēmumu kā nepieņemamu un
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus,
kā arī, ja Tiesa uzskata prasību par pieņemamu,
–       noraidīt prasību un
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Atbilstošās tiesību normas

Starptautiskās tiesības
3       Starptautiskās darba organizācijas (turpmāk tekstā – “SDO”) 1935. gada 21. jūnija Konvencijas Nr. 45 par sieviešu darba izmantošanu
pazemes darbos jebkura veida šahtās, ko Austrijas Republika ir ratificējusi 1973. gadā, 2. pants nosaka:
“Nevienu sieviešu dzimuma personu, neatkarīgi no tās vecuma, nevar nodarbināt pazemes darbos šahtās.”
4       Atbilstoši šīs konvencijas 3. pantam:
“Valsts tiesību akti var nepiemērot augstākminēto aizliegumu:
a) personām, kas ieņem vadošus amatus un neveic fizisku darbu;
b) personām, kas nodarbinātas sanitārajos un sociālajos dienestos;
c) personām, kurām profesionālās izglītības ietvaros atļauts iziet praksi šahtu pazemes daļās;
d) visām citām personām, kuras laiku pa laikam ir spiestas nokāpt šahtas pazemes daļās, lai veiktu darbu, kam nav fiziska
darba raksturs.”
5       Šīs konvencijas 7. pants nosaka:
“1. Jebkura dalībvalsts, kas ir ratificējusi šo konvenciju, var to denonsēt pēc tam, kad ir beidzies desmit gadu periods no
konvencijas sākotnējā spēkā stāšanās datuma, nosūtot par to paziņojumu Starptautiskās darba organizācijas Ģenerāldirektoram,
kas to reģistrē. Denonsācija stājas spēkā gadu pēc dienas, kad tā reģistrēta.
2. Jebkurai dalībvalstij, kas ir ratificējusi šo konvenciju, kura viena gada laikā pēc iepriekšējā punktā minētā desmit gadu
termiņa beigām nav izmantojusi šajā pantā paredzēto denonsācijas iespēju, konvencija būs saistoša nākošo desmit gadu laikā,
un turpmāk tā varēs denonsēt šo konvenciju pēc tam, kad būs beidzies katrs desmit gadu termiņš, ievērojot šajā pantā paredzētos
noteikumus.”
6       SDO Konvencija Nr. 45 stājās spēkā 1937. gada 30. maijā.
7       SDO 1995. gada 22. jūnija Konvencija Nr. 176 par darba drošību un veselības aizsardzību šahtās skar ne tikai vīriešus, bet
paredz drošības un veselības aizsardzības noteikumus neatkarīgi no darba ņēmēja dzimuma.
8       Austrijas Republika ir ratificējusi šo Konvenciju 1999. gada 26. maijā, bet nav denonsējusi SDO Konvenciju Nr. 45.

Kopienu tiesības
9       EKL 307. panta pirmā un otrā daļa paredz:
“Šis Līgums neietekmē tiesības un pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus pirms 1958. gada 1. janvāra un – attiecībā uz kandidātvalstīm
– pirms to pievienošanās dienas viena vai vairākas dalībvalstis, no vienas puses, noslēgušas ar vienu vai vairākām trešām
valstīm, no otras puses.
Ja minētie nolīgumi nesader ar šo Līgumu, attiecīgā dalībvalsts vai attiecīgās dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus,
lai novērstu konstatēto nesaderību. Vajadzības gadījumā dalībvalstis šajā sakarā sniedz savstarpēju palīdzību un vienojas
par kopēju attieksmi.”
10     Direktīvas 76/207 2. panta 1.–3. punkts paredz:
“1. Šajos noteikumos vienlīdzīgas attieksmes princips nozīmē to, ka nav nekādas tiešas vai netiešas diskriminācijas atkarībā
no dzimuma, jo īpaši, norādot uz ģimenes stāvokli.
2. Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības minēto principu nepiemērot tai profesionālajai darbībai un, vajadzības gadījumā,
ar to saistītajai sagatavošanai, kurā sava rakstura vai izpildes dēļ darba ņēmēja dzimums ir noteicošais faktors.
3. Šī direktīva neskar noteikumus, kas attiecas uz sieviešu aizsardzību, jo īpaši attiecībā uz grūtniecību un maternitāti.”
11     Atbilstoši šīs Direktīvas 3. pantam:
“1. Vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nozīmē to, ka nosacījumos, to skaitā atlases kritērijos, kas attiecas uz
iespēju iegūt darba vietu vai amatu neatkarīgi no darbības nozares vai jomas un pieeju visiem amatu hierarhijas līmeņiem,
nav nekādas diskriminācijas atkarībā no dzimuma.
2. Tādēļ dalībvalstis veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka:
a) atceļ normatīvos un administratīvos aktus, kas ir pretrunā vienlīdzīgas attieksmes principam;
[..].”
12     2. pants Padomes 1992. gada 19. oktobra Direktīvā 92/85/EEK par pasākumu ieviešanu, lai veicinātu drošības un veselības aizsardzības
darbā uzlabošanu strādājošām grūtniecēm, sievietēm, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai strādājošām sievietēm, kas baro bērnu
ar krūti (desmitā atsevišķā direktīva Direktīvas 89/391/EEK 16. panta 1. punkta nozīmē; OV L 348, 1. lpp.), paredz:
“Definīcijas
Šajā direktīvā:
a)       “
strādājoša grūtniece
” ir strādājoša grūtniece, kas informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi;
b)       “
sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā
” ir sieviete, kas strādā pēcdzemdību periodā, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura informē
darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi;
c)       “
strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti
” ir strādājoša sieviete, kas baro bērnu ar krūti, kā noteikts valsts tiesību aktos un/vai saskaņā ar valsts praksi, un kura
informē darba devēju par savu stāvokli saskaņā ar minētajiem tiesību aktiem un/vai praksi.”
13     Šīs Direktīvas 4. pants paredz:
“Novērtējums un informēšana
1. Sakarā ar visām darbībām, kuras varētu būt saistītas ar īpašu risku tikt pakļautai to faktoru, procesu vai darba apstākļu
iedarbībai, kuru neizsmeļošs uzskaitījums sniegts I pielikumā, darba devējs novērtē šīs iedarbības raksturu, pakāpi un ilgumu
uz 2. pantā definētajām darbiniecēm attiecīgajā uzņēmumā un/vai organizācijā, novērtējot to tieši vai izmantojot Direktīvas 89/391/EEK
7. pantā minētos aizsardzības un profilakses dienestus, lai:
–       novērtētu visus riskus, kas var negatīvi ietekmēt drošību vai veselību, kā arī visu iespējamo ietekmi uz 2. pantā minēto strādājošu
sieviešu grūtniecību vai barošanu ar krūti,
–       pieņemtu lēmumu par to, kādi pasākumi būtu jāveic.
2. Neierobežojot Direktīvas 89/391/EEK 10. pantu, 2. pantā definētās darbinieces un darbinieces, kas varētu būt kādā no 2. pantā
minētajām situācijām, attiecīgajā uzņēmumā un/vai organizācijā un/vai viņu pārstāvjus informē par 1. punktā minētā novērtējuma
rezultātiem un par visiem pasākumiem, kas veicami attiecībā uz drošību un veselības aizsardzību darbā.”
14     Atbilstoši Direktīvas 92/85 5. panta noteikumiem:
“Rīcība pēc novērtējuma rezultātu saņemšanas
1. Neierobežojot Direktīvas 89/391/EEK 6. pantu, ja 4. panta 1. punktā minētā novērtējuma rezultāti atklāj risku, kas var
negatīvi ietekmēt drošību vai veselību, vai ietekmi uz 2. pantā definēto darbinieču grūtniecību vai barošanu ar krūti, tad
darba devējs veic vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka, uz laiku mainot attiecīgās darbinieces darba apstākļus un/vai
darba laiku, viņa netiek pakļauta šādam riskam.
2. Ja attiecīgās darbinieces darba apstākļu un/vai darba laika maiņa tehniski un/vai objektīvi nav iespējama vai tā nav pieņemama
pienācīgi pamatotu iemeslu dēļ, darba devējs veic vajadzīgos pasākumus, lai attiecīgo darbinieci pārceltu citā darbā.
3. Ja attiecīgās darbinieces pārcelšana citā darbā tehniski un/vai objektīvi nav iespējama vai tā nav pieņemama pienācīgi
pamatotu iemeslu dēļ, tad saskaņā ar valsts tiesību aktiem un/vai valsts praksi attiecīgajai darbiniecei piešķir atvaļinājumu
uz laiku, kas vajadzīgs viņas drošībai vai veselības aizsardzībai.
4. Šā panta noteikumus piemēro
mutatis mutandis
gadījumā, ja darbiniecei, kas veic saskaņā ar 6. pantu aizliegtu darbību, iestājas grūtniecība vai viņa uzsāk bērna barošanu
ar krūti un informē par to savu darba devēju.”
15     Direktīvas 92/85 6. pants ir izteikts šādi:
“Gadījumi, kuros aizliegta pakļaušana zināmai iedarbībai
Papildus vispārīgajiem noteikumiem par darbinieku aizsardzību, jo īpaši tiem, kas attiecas uz iedarbības robežlielumiem darba
vietā:
1)       Strādājošām grūtniecēm, kas definētas 2. panta a) punktā, nekādos apstākļos nedrīkst likt veikt pienākumus, kas saskaņā ar
novērtējuma rezultātiem saistīti ar risku tikt pakļautām II pielikuma A iedaļā uzskaitīto faktoru un darba apstākļu iedarbībai,
kas varētu apdraudēt drošību un veselību;
2)       Strādājošām sievietēm, kas baro bērnu ar krūti un kas definētas 2. panta c) punktā, nekādos apstākļos nedrīkst likt veikt
pienākumus, kas saskaņā ar novērtējuma rezultātiem saistīti ar risku tikt pakļautām II pielikuma B iedaļā uzskaitīto faktoru
un darba apstākļu iedarbībai, kura varētu apdraudēt drošību un veselību.”
16     Šīs Direktīvas I pielikums ar nosaukumu “Neizsmeļošs faktoru, procesu un darba apstākļu uzskaitījums, kas minēts 4. panta
1. punktā” precizē:
“A.       Faktori
1.       Fizikāli faktori, kurus uzskata par tādiem, kas izraisa augļa bojājumus un/vai var izraisīt placentas atdalīšanos, konkrēti:
a)       triecieni, vibrācija vai kustība;
b)       smagumu pārvietošana, kas saistīta ar risku, jo īpaši dorsolumbāra rakstura risku;
c)       troksnis;
[..]
f)       pazemināta vai paaugstināta gaisa temperatūra;
g)       darba kustības un pozas, pārvietošanās uzņēmumā vai ārpus tā, garīgs un fizisks nogurums, kā arī citi fiziski apgrūtinājumi,
kas saistīti ar darbībām, ko veic Direktīvas 2. pantā definētās darbinieces.
2.       Bioloģiski faktori
[..]
3.       Ķīmiskās vielas
Šādas ķīmiskās vielas, ja zināms, ka tās apdraud grūtnieces un nedzimušā bērna veselību, un ja tās vēl nav uzskaitītas II pielikumā:
[..]
e) oglekļa monoksīds;
[..].
B.       Procesi
–       Rūpnieciskie procesi, kas uzskaitīti Direktīvas 90/394/EEK I pielikumā.
C.       Darba apstākļi
–       Darbs pazemes šahtās kalnrūpniecībā.”
17     Direktīvas 92/85 II pielikums ar nosaukumu “Neizsmeļošs faktoru un darba apstākļu, kas minēti 6. pantā, uzskaitījums” paredz:
“A.       Strādājošās grūtnieces, kas definētas 2. panta a) punktā.
1. Faktori
a) Fizikāli faktori
–       Darbs paaugstināta atmosfēras spiediena apstākļos, piemēram, darbs noslēgtās telpās, zemūdens niršana.
[..]
2. Darba apstākļi
–       Darbs pazemes šahtās kalnrūpniecībā.
B.       Strādājošām sievietēm, kas savus bērnus baro ar krūti 2. panta c) punkta nozīmē.
[..]
2. Darba apstākļi
–       Darbs pazemes šahtās kalnrūpniecībā.”

Valsts tiesības
18     1938. gada 30. aprīļa
Arbeitszeitordnung
(Likums par darba laika ilgumu) (
Deutches RGB
1. I, 447. lpp.;
GB
1.
f.d.L.Ö
231/1939, turpmāk saukts – “1938. gada likums”) noteica:
“Nodarbinātības aizliegums
(1)      Darbinieces nevar nodarbināt pazemē ogļraktuvēs, sāls rūpnīcās, pārstrādes rūpnīcās, pazemes šahtās, ne arī brīvā dabā ieguves
darbībās, izņemot sagatavošanas darbus (sadalīšana, mazgāšana), pārvadāšanā un iekraušanā.
(2)      Darbinieces jo īpaši nevar nodarbināt ne koksa ražotnēs, ne izejvielu transportēšanā, neatkarīgi no iesaistītās celtnes veida.
(3)      Darba ministrs var aizliegt pilnīgi vai pakļaut noteiktām prasībām darbinieču nodarbinātību noteikta veida ieguvēs vai darbos,
kas rada īpašus riskus fiziskai un morālai veselībai.”
19     1972. gadā šī norma tika atcelta, izņemot jomu, kas skar pazemes šahtas.
20     No 2001. gada 1. augusta sieviešu nodarbinātību kalnrūpniecības nozarē regulē 2001. gada lēmums.
21     Šī lēmuma 2. panta ar nosaukumu “Nodarbinātība pazemē kalnrūpniecības nozarē” redakcija ir šāda:
“(1)      Darbinieces nevar nodarbināt pazemē kalnrūpniecības nozarē.
(2)      1. punktu nepiemēro attiecībā uz:
– darbiniecēm, kas ieņem atbildīgu amatu vadības vai tehniskajā darbā un kuru darbs nav fiziski smags;
– darbiniecēm, kas nodarbinātas sociālajos un sanitārajos dienestos;
– darbiniecēm, kas veic profesionālo apmācību prakses vai pieredzes apmaiņas kursu ietvaros – šīs apmācības laikā;
– darbiniecēm, kas ir nodarbinātas pazemē kalnrūpniecības nozarē tikai uz laiku, veicot profesionālo darbību, kas nav saistīta
ar fiziski smagu darbu.”
22     Iepriekš minētā lēmuma 4. pants ar nosaukumu “Īpaši smagi fiziskie darbi” nosaka:
“(1)      Darbinieces nevar norīkot darbos, kas pakļauti smagai fiziskai piepūlei, jo īpaši tādos, kas saistīti ar kravu celšanu, nēsāšanu,
stumšanu, virzīšanu vai visiem citiem pārvadāšanas veidiem, kas to organismam izraisa pārmērīgu piepūli.
(2)      Vērtējot 1. punktā minētos darbus, jāņem vērā to iedarbību un smagumu noteicošie faktori, proti, galvenokārt kravas svars,
veids un forma, pārvadāšanas ceļš un ātrums, darbu ilgums un to biežums, kā arī darbinieču darba ražīgums.
(3)      1. punktu nepiemēro attiecībā uz darbiem, kuros darbinieces ir nodarbinātas tikai īslaicīgi vai apstākļos, kas nerada briesmas
viņu dzīvībai vai veselībai.”
23     1973. gada likuma 8. pants paredz:
“(1)      Darbos, kas noris paaugstināta spiediena atmosfērā, var nodarbināt vienīgi vīriešu dzimtes darbiniekus, kuri sasnieguši vismaz
21 gada vecumu un atbilst nepieciešamajām medicīniskajām prasībām. [..]
(2)      [..] Tiktāl, ciktāl tas atbilst 1. punktā minētajām nepieciešamajām medicīniskajām prasībām, darbinieces, kas sasniegušas
vismaz 21 gada vecumu, arī var nodarbināt uzraudzības vai citu darbu veikšanai paaugstināta spiediena atmosfērā, ja vien tā
neizraisa pārmērīgu piepūli to organismam. [..]”.
24     Atbilstoši 1973. gada likuma 31. pantam:
“(1)      Niršanas darbos var nodarbināt vienīgi vīriešu dzimtes darbiniekus, kuri sasnieguši vismaz 21 gada vecumu un atbilst nepieciešamajām
medicīniskajām prasībām, un ir ieguvuši speciālās zināšanas un profesionālo pieredzi, kas nepieciešama no darbinieku aizsardzības
viedokļa. [..]”.
Pirmstiesas process
25     Uzskatot, ka tāds aizliegums nodarbināt darbinieces pazemes kalnrūpniecības nozarē, ko paredz 1938. gada likums, tāpat kā
līdzīgs aizliegums attiecībā uz darbiem paaugstināta spiediena apstākļos un niršanas darbiem ir pretrunā ar Kopienu tiesībām,
Komisija uzsāka procesu sakarā ar valsts pienākumu neizpildi. Vispirms, dodot Austrijas Republikai iespēju iesniegt savus
apsvērumus, Komisija 2002. gada 7. februārī sniedza argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami,
lai izpildītu šī atzinuma prasības divu mēnešu termiņā no tā paziņošanas brīža. Attiecībā uz nodarbinātību pazemes kalnrūpniecības
nozarē šis atzinums minēja 1938. gada likumu, nevis 2001. gada lēmumu, kas ir šīs prasības priekšmets un kas pirmo reizi tika
pieminēts Austrijas valdības atbildes vēstulē uz iepriekšminēto atzinumu.
26     Uzskatot, ka Austrijas valdības sniegtā informācija liecina par to, ka atzinumā norādītā valsts pienākumu neizpilde turpinās,
Komisija nolēma celt šo prasību.

Par prasību

Par pieņemamību
Austrijas valdības argumenti
27     Austrijas valdība uzskata, ka Komisijas prasība nav pieņemama daļā par sieviešu nodarbinātības aizliegumu pazemes kalnrūpniecības
nozarē. Tā apgalvo, ka Komisijas argumentētais atzinums un prasība ir jāpamato ar identiskām iebildēm. Atsaucoties uz 1996. gada
10. septembra spriedumu lietā C‑11/95 Komisija/Beļģija (
Recueil
, I‑4115. lpp.), šī valdība uzsver, ka valsts tiesību aktu grozījumi, kas notikuši laikā starp šīm abām procesa fāzēm, nav
šķērslis prasības pieņemamībai tikai tad, ja pasākumi, uz ko atsaucas pirmstiesas procesā, ir pilnībā saglabāti. Taču 2001. gada
lēmums ir ievērojami grozījis pastāvošo situāciju.
Tiesas vērtējums
28     Nav noliedzams, ka saskaņā ar EKL 226. pantu celtās prasības priekšmets ir ierobežots ar pirmstiesas procesu, ko paredz šī
norma, un ka līdz ar to argumentētais atzinums un prasība ir jāpamato ar identiskiem iebildumiem (īpaši skat. 2004. gada 16. septembra
spriedumu lietā C‑227/01 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑8253. lpp., 26. punkts).
29     Tomēr šī prasība nesniedzas tik tālu, lai jebkurā gadījumā pieprasītu argumentētā atzinuma rezolutīvās daļas un prasības pieteikumā
izvirzīto prasījumu pilnīgu sakritību, jo strīda priekšmets nav paplašināts vai grozīts, bet, gluži pretēji, tikai ierobežots
(2002. gada 11. jūlija spriedums lietā C‑139/00 Komisija/Spānija,
Recueil
, I‑6407. lpp., 19. punkts). Tiktāl gadījumā, kad tiesību aktu grozījumi ir veikti pirmstiesas procesa laikā, prasība var
attiekties uz valsts tiesību normām, kas nav identiskas tām, kuras minētas argumentētajā atzinumā.
30     Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Beļģija neiestājas pret šo interpretāciju. Minētā sprieduma 74. punktā Tiesa ir
nospriedusi, ka pietiek ar to, ka sistēma, kas ieviesta ar pirmstiesas procesā apstrīdētajiem tiesību aktiem, kopumā ir saglabāta,
pamatojoties uz jaunajām normām, ko dalībvalsts pieņēmusi pēc argumentētā atzinuma un kuras ir apstrīdētas prasības ietvaros.
Ar šo konstatējumu Tiesa nav izslēgusi, ka pietiek arī ar to, ka jaunās normas ievieš izņēmumus sistēmā, kas ir argumentētā
atzinuma priekšmets, tādējādi daļēji novēršot iebildumu. Šādā gadījumā neatzīt prasības pieņemamību nozīmētu atļaut dalībvalstij
likt šķēršļus procesam sakarā ar valsts pienākumu neizpildi, izdarot nelielus grozījumus savos tiesību aktos ikreiz, kad saņemts
paziņojums par argumentētu atzinumu, turklāt saglabājot spēkā visus apstrīdētos tiesību aktus.
31     Šajā lietā 2001. gada lēmuma 2. pants, tāpat kā 1938. gada likuma 16. pants aizliedz nodarbināt sievietes pazemes kalnrūpniecības
nozarē. Atšķirībā no agrākā likuma tas ievieš noteiktus izņēmumus, kas aizliedz piemērot aizliegumu. Atzīt prasības pieņemamību
šajā gadījumā tomēr nenozīmē apdraudēt tiesības uz aizstāvību – tiktāl, ciktāl visus argumentus, it īpaši medicīniska vai
fiziska rakstura, par labu absolūtam aizliegumam varēja izvirzīt pirmstiesas procesa ietvaros, un šie argumenti pēc būtības
tika izvirzīti, lai attaisnotu aizliegumu, kam piemēroti izņēmumi.
32     Līdz ar to Austrijas valdības izvirzītais iebildums par nepieņemamību ir jānoraida.

Aizliegums nodarbināt darbinieces pazemes kalnrūpniecības nozarē
Par Direktīvu 76/207
–       Lietas dalībnieku argumenti
33     Komisija apgalvo, ka 2001. gada lēmuma 2. pants, kas atļauj nodarbināt sievietes pazemes kalnrūpniecības nozarē tikai noteiktu
ierobežota skaita darbību veikšanai, nav saderīgs ar Direktīvas 76/207 3. panta 1. punktu. Lai gan šajā direktīvā pašā ir
ietverti noteikti diskriminācijas aizlieguma ierobežojumi, to šajā gadījumā nevar izmantot, lai attaisnotu apstrīdēto nodarbinātības
aizliegumu.
34     Atbilstoši Komisijas viedoklim darbība, ko veic pazemes kalnrūpniecības nozarē, neattiecas uz tāda veida profesionālo situāciju,
kāda minēta iepriekšminētās direktīvas 2. panta 2. punktā.
35     Attiecībā uz atkāpi no vienlīdzīgas attieksmes principa pret vīriešiem un sievietēm, ko paredz Direktīvas 76/207 2. panta
3. punkts, Komisija uzsver, ka riski, kuriem pazemes kalnrūpniecības nozarē ir pakļautas sievietes, vispārējā veidā pēc sava
rakstura neatšķiras no tiem, kuriem ir pakļauti arī vīrieši.
36     Austrijas valdība, pamatojoties uz šo iepriekš minēto noteikumu, apgalvo, ka 2001. gada lēmuma 2. pants atbilst Direktīvai 76/207.
37     Saskaņā ar šīs valdības viedokli darbs pazemes kalnrūpniecības nozarē ir saistīts ar pastāvīgu kustību aparāta slodzi, atrodoties
neērtā pozīcijā, jo šo darbu bieži veic paceltām rokām, atrodoties stipri piesātinātā atmosfērā, tostarp kvarca, slāpekļa
oksīda un oglekļa monoksīda putekļos, kur lielāko daļu laika temperatūras un gaisa mitruma rādītāji ir augstāki par vidējo.
Tā rezultātā iesaistītie darbinieki bieži slimo ar plaušu, locītavu un mugurkaula slimībām (kalnraču ceļgalu slimības, mugurkaula
starpskriemeļu disku slimības, muskuļu reimatisms).
38     Sieviešu muskuļu masas un spēka, vitālās kapacitātes, skābekļa absorbcijas, asins tilpuma un eritrocītu daudzuma vidējie rādītāji
ir zemāki nekā vīriešiem. Sievietēm, kas pakļautas stiprām fiziskām neērtībām savā darba vietā, ir augsts aborta risks, kā
arī risks iegūt osteoporozi menopauzes laikā, un tās vairāk cieš no migrēnas.
39     Tā kā sieviešu mugurkaula skriemeļi vidēji ir mazāki, tad sievietes, nesot smagas kravas, ir pakļautas lielākiem riskiem nekā
vīrieši. Turklāt mugurkaula bojājumu risks pieaug pēc vairākām dzemdībām.
40     Tātad ir acīmredzams, ka vīriešu un sieviešu vidējo morfoloģisko atšķirību dēļ fizisks darbs, kas pazemes kalnrūpniecības
nozarē ir ļoti smags, pakļautu sievietes lielākam riskam nekā, piemēram, nakts darba gadījumā, kura iedarbība uz sievietēm
un vīriešiem ir vienāda.
41     Šajā gadījumā Komisija jo īpaši uzsver, ka Austrijas valdība pirmstiesas procesa laikā pati ir paziņojusi, ka “enerģijas rādītāju
variāciju amplitūda ir plaša, pārklājuma zonas ar vīriešu rādītājiem ir nozīmīgas un [ka] tāpēc ir jāveic individuāls vērtējums.”
–       Tiesas vērtējums
42     Atbilstoši Direktīvas 76/207 3. panta 1. punktam vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošana nozīmē, ka nosacījumos, kas
attiecas uz iespēju iegūt darba vietu vai amatu, nav nekādas diskriminācijas atkarībā no dzimuma. Nav noliedzams, ka 2001. gada
lēmuma 2. panta 1. punktā ir paredzēta atšķirīga attieksme pret vīriešiem un sievietēm saistībā ar nodarbinātību kalnrūpniecības
nozarē. Ņemot vērā, ka Austrijas valdība atsaucas uz atkāpi, ko paredz šīs direktīvas 2. panta 3. punkts, ir jāpārbauda, vai
iepriekš minētā norma skar šādu atšķirīgu attieksmi, tātad – vai tā ir atļauta.
43     Tiesa it īpaši 1998. gada 30. jūnija spriedumā lietā C‑394/96
Brown
(
Recueil
, I‑4185. lpp., 17. punkts) ir atzīmējusi, ka Direktīvas 76/207 2. panta 3. punkts, piešķirot dalībvalstīm tiesības uzturēt
vai ieviest noteikumus sieviešu aizsardzībai attiecībā uz “grūtniecību un maternitāti”, atzīst par leģitīmu attiecībā uz vienlīdzīgu
attieksmi starp dzimumiem, pirmkārt, sievietes bioloģiskā stāvokļa aizsardzību grūtniecības laikā un pēc tās un, otrkārt,
īpašās saiknes aizsardzību starp sievieti un tās bērnu pēcdzemdību periodā.
44     Tieši tādēļ, ka noteiktas darbības, kuras strādājošai grūtniecei, sievietei, kas strādā pēcdzemdību periodā vai strādājošai
sievietei, kas baro bērnu ar krūti, var būt saistītas ar īpašu risku tikt pakļautai bīstamo faktoru, procesu vai darba apstākļu
iedarbībai, radot briesmas drošībai vai veselībai, Kopienas likumdevējs, pieņemot Direktīvu 92/85, ir ieviesis sistēmu risku
novērtējumam un informēšanai par tiem, kā arī aizliegumu veikt noteiktas darbības.
45     Tomēr Direktīvas 76/207 2. panta 3. punkts neļauj liegt sievietēm noteiktu darbu tikai tādēļ, ka tās vairāk nekā vīrieši ir
jāaizsargā pret riskiem, kas vienādā veidā skar vīriešus un sievietes un kuri nav saistīti ar īpašām sievietes aizsardzības
vajadzībām, kā tās, kas ir precīzi norādītas (šajā sakarā skat. 1986. gada 15. maija spriedumu lietā 222/84
Johnston
(
Recueil
, 1651. lpp., 44. punkts) un 2000. gada 11. janvāra spriedumu lietā C‑285/98
Kreil
(
Recueil
, I‑69. lpp., 30. punkts).
46     Tāpat nav arī atļauts liegt sievietēm darbu tikai tādēļ, ka tās vidēji ir mazākas un mazāk spēcīgas nekā vīrieši, ja vīriešiem,
kuri ir apveltīti ar līdzīgām fiziskām īpašībām, šī nodarbošanās ir atļauta.
47     Šajā gadījumā, lai gan nav noliedzams, ka 2001. gada lēmums, aizliedzot nodarbināt sievietes pazemes kalnrūpniecības nozarē,
paredz izņēmumus šim aizliegumam, tad tomēr minētā lēmuma 2. panta 1. punktā norādītā vispārējā aizlieguma piemērošanas joma
turpina būt ļoti plaša tiktāl, ciktāl sievietēm ir liegti pat tādi darbi, kas nav fiziski smagi un attiecīgi nerada īpašus
riskus no sievietes bioloģiskās kapacitātes aizsardzības viedokļa, lai nodrošinātu grūtniecības un dzemdību iespēju, vai no
grūtnieces, sievietes, kas strādā pēcdzemdību periodā, vai sievietes, kas baro bērnu ar krūti, un pat augļa drošības un veselības
viedokļa.
48     Šī lēmuma 2. panta 2. punkta 1. apakšpunktā minētais izņēmums patiešām paredz tikai vadības vai tehniskus darbus, ko uzņemas
personas, kas ieņem “atbildīgu amatu” un tātad atrodas amatu hierarhijas augstākajā pakāpē. Minētā punkta 2. apakšpunktā paredzētais
izņēmums attiecas tikai uz darbiniecēm, kas nodarbinātas sociālajos un sanitārajos dienestos, un šī paša punkta 3. un 4. apakšpunkts
attiecas vienīgi uz īpašām situācijām, kas ir ierobežotas laika ziņā.
49     Tāds regulējums pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai nodrošinātu sievietes aizsardzību Direktīvas 76/207 2. panta 3. punkta
nozīmē.
50     No tā izriet, ka vispārējais aizliegums nodarbināt sievietes pazemes kalnrūpniecības nozarē, kas noteikts 2001. gada lēmuma
2. panta 1. punktā, aplūkots kopsakarā ar šī noteikuma 2. punktu, nav Direktīvas 76/207 2. panta 3. punktā atļautā atšķirīgā
attieksme.
Par EKL 307. pantu un SDO Konvenciju Nr. 45
–       Lietas dalībnieku argumenti
51     Austrijas valdība apgalvo, ka neatkarīgi no minētajiem medicīniska rakstura noteikumiem aizliegums nodarbināt sievietes pazemes
kalnrūpniecības nozarē, ievērojot ar jauno regulējumu paredzētās robežas, ir pamatots arī tādēļ, ka Austrijas Republikai ir
saistoša SDO konvencija Nr. 45, ko tā ir ratificējusi 1937. gadā.
52     Runājot par 1993. gada 2. augusta spriedumu lietā C‑158/91
Levy
(
Recueil
, I‑4287. lpp., 17. un turpmākie punkti) un 1994. gada 3. februāra spriedumu lietā C‑13/93
Minne
(
Recueil
, I‑371. lpp., 19. punkts), dalībvalstīm jebkurā gadījumā ir atļauts atsaukties uz tiesībām, ko tām uzliek šādi līgumi. No
tā izriet, ka Austrijas valdībai, kurai ir saistošs pienākums transponēt valsts tiesībās aizliegumu, ko nosaka SDO Konvencija
Nr. 45, nav pienākuma šajā sakarā piemērot Direktīvas 76/207 2. un 3. pantu.
53     Komisija uzsver, ka secinājums, ko Austrijas valdība izvirza, atsaucoties uz spriedumiem
Levy
un
Minne
, ir pārāk vispārējs.
54     Atbilstoši Komisijas viedoklim EKL 307. panta interpretācija, ko Tiesa sniedza 2000. gada 4. jūlija spriedumā lietā C‑84/98
Komisija/Portugāle (
Recueil
, I‑5215. lpp., 51. un 53. punkts), ir tieši piemērojama šajā gadījumā. SDO Konvencijas Nr. 45 7. pantā ir ietverta denonsācijas
klauzula. Austrijas valdība nenoliedzami varēja denonsēt šo Konvenciju, šai denonsācijai stājoties spēkā 1997. gada 30. maijā
– t.i., pēc tam, kad 1992. gada 2. maijā, ratificējot Eiropas ekonomikas zonas līgumu (OV 1994, L 1, 3. lpp.), tai kļuva saistoša
direktīva. Austrijas Republikai bija jāveic šī denonsācija, pamatojoties uz Direktīvas 76/207 3. panta 2. punktu.
55     Austrijas Republika iebilst, ka tā nevarēja zināt ne to, ka tiesības, ko šajā jomā piemēro Austrijā, ir pretrunā ar Kopienu
tiesībām, ne arī to, ka Komisija attiecīgos noteikumus uzskatīs par pretējiem Kopienu tiesībām. Komisijas pirmā vēstule, kas
skar šo jautājumu, bija datēta ar 1998. gada 29. septembri. Tas nozīmē, ka SDO Konvencijas Nr. 45 denonsācija būtu iespējama
ne agrāk par 2007. gada 30. maiju.
56     Iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Portugāle neuzlika dalībvalstīm nekādu vispārēju pienākumu denonsēt starptautiskus
nolīgumus, ja tie ir pretrunā ar Kopienu tiesībām. Atbilstoši Austrijas valdības viedoklim šāda interpretācija izriet arī
no 2002. gada 5. novembra sprieduma lietā C‑475/98 Komisija/Austrija (
Recueil
, I‑9797. lpp., 49. punkts), kur Tiesa attiecībā uz tā saucamajiem “atvērto debesu” nolīgumiem ir nospriedusi, ka gadījumā,
ja tiek izdarīti grozījumi šādā nolīgumā, kas noslēgts pirms pievienošanās, dalībvalstij nav atļauts ne vien uzņemties jaunas
starptautiskas saistības, bet arī saglabāt spēkā tādas saistības, kas pārkāpj Kopienu tiesības. Ja pastāvētu vispārējs pienākums
denonsēt nolīgumus, kas ir pretrunā ar Kopienu tiesībām, nevajadzētu noteikt, ka nolīgums kopumā tiek apstiprināts, grozot
dažas tā daļas.
–       Tiesas vērtējums
57     No EKL 307. panta pirmās daļas izriet, ka EK līgums neietekmē pienākumus, ko uzliek nolīgumi, kurus kandidātvalstis pirms
to pievienošanās dienas noslēgušas starp vienu vai vairākām dalībvalstīm, no vienas puses, un vienu vai vairākām trešām valstīm,
no otras puses.
58     Austrijas Republika, kas 1995. gada 1. janvārī pievienojās Eiropas Kopienām, ir ratificējusi SDO Konvenciju Nr. 45 pirms šī
datuma. Šīs konvencijas 2. pantā ietverts vispārējs aizliegums nodarbināt sievietes pazemes darbos šahtās, un 3. pants atļauj
dažus tāda paša veida izņēmumus, ko paredz 2001. gada lēmums. Nav noliedzams, ka minētais lēmums ievieš no šīs konvencijas
izrietošus pienākumus, nepārsniedzot tajā paredzētos sieviešu nodarbinātības aizliegumus.
59     Lai gan šajos apstākļos tiešām Austrijas Republika pēc būtības var atsaukties uz EKL 307. panta pirmo daļu, lai saglabātu
spēkā valsts noteikumus, ar kuriem tā īsteno minētās saistības, taču šī panta 2. daļa precizē, ka gadījumā, ja minētā panta
pirmās daļas nozīmē agrāk noslēgtās konvencijas nav saderīgas ar Līgumu, attiecīgajai dalībvalstij vai attiecīgajām dalībvalstīm
jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai novērstu konstatēto nesaderību.
60     Turklāt, ņemot vērā secinājumu, pie kura Tiesa ir nonākusi šī sprieduma 50. punktā, pienākumi, kas Austrijas Republikai ir
saistoši saskaņā ar SDO Konvenciju Nr. 45, nav saderīgi ar Direktīvas 76/207 2. un 3. pantu.
61     No 2000. gada 4. jūlija sprieduma lietā C‑62/98 Komisija/Portugāle (
Recueil
, I‑5171. lpp.) 50. punkta izriet, ka starp pasākumiem, kas ir piemēroti, lai novērstu 307. panta otrajā daļā minēto nesaderību,
ir attiecīgās konvencijas denonsācija.
62     Tomēr ir jāatzīmē, ka vienīgā iespēja, kad Austrijas Republika pēc tās pievienošanās Eiropas Kopienai varēja denonsēt SDO
Konvenciju Nr. 45 saskaņā ar šīs Konvencijas 7. panta 2. punktā paredzētajiem noteikumiem, bija nākamajā gadā pēc 1997. gada
30. maija. Tomēr nesaderība starp aizliegumu, ko paredz šī Konvencija, un Direktīvas 76/207 noteikumiem šajā laikā nebija
nodibināta pietiekami skaidri, lai šī dalībvalsts būtu spiesta denonsēt minēto Konvenciju.
63     Jāpiebilst, ka atbilstoši SDO Konvencijas Nr. 45 7. panta 2. punktam nākamā Austrijas Republikas iespēja denonsēt šo Konvenciju
radīsies pēc tam, kad būs beidzies jauns desmit gadu periods, kas sākās 1997. gada 30. maijā.
64     No tā izriet, ka, saglabājot spēkā tādus valsts pasākumus, kā tos, ko paredz 2001. gada lēmums, Austrijas Republika nav pārkāpusi
pienākumus, kas tai ir saistoši, pamatojoties uz Kopienu tiesībām.
65     No iepriekš minētā izriet, ka prasība daļā par sieviešu nodarbinātības aizliegumu pazemes kalnrūpniecības nozarē ir jānoraida.

Aizliegums nodarbināt sievietes darbos, kas noris paaugstināta spiediena atmosfērā, un niršanas darbos
Lietas dalībnieku argumenti
66     Komisija uzskata, ka tās apsvērumi par sieviešu nodarbinātības aizliegumu pazemes kalnrūpniecības nozarē ir tādā pašā veidā
attiecināmi uz aizliegumu nodarbināt sievietes darbos, kas noris paaugstināta spiediena atmosfērā, un niršanas darbos. Vispārējo
sieviešu nodarbinātības aizliegumu, kas noteikts bez individuāla novērtējuma, nedrīkst pamatot ar varbūtēju nepieciešamību
nodrošināt īpašu sieviešu aizsardzību.
67     Austrijas valdība uzskata, ka 1973. gada likuma 8. un 31. pantā noteiktie nodarbinātības aizliegumi ir pamatoti arī ar medicīniska
rakstura iemesliem un specifisko sieviešu darbības veidu.
68     Darbi, kas noris paaugstināta spiediena atmosfērā, un niršanas darbi vairumā gadījumu nozīmē ievērojamu fizisku slodzi, kas
attiecas, piemēram, uz metro celtniecības darbiem paaugstināta spiediena atmosfērā, kā arī attīrīšanas darbiem, kas tiek veikti
uz tiltiem un izpildīti zem ūdens. Aizliegums nodarbināt sievietes fiziski nogurdinošos darbos paaugstināta spiediena atmosfērā
un aizliegums tās nodarbināt niršanas darbos ir pamatots ar to, ka sieviešu elpošanas kapacitāte un to eritrocītu daudzuma
rādītāji ir zemāki nekā vīriešiem.
Tiesas vērtējums
69     Absolūtais aizliegums nodarbināt sievietes niršanas darbos nav Direktīvas 76/207 2. panta 3. punktā atļautā atšķirīgā attieksme.
70     Niršanas darbiem ir plaša amplitūda; tie ietver darbības, kas veicamas, piemēram, bioloģijas, arheoloģijas, tūrisma un kriminālpolicijas
darba jomā.
71     Absolūtais aizliegums, ko noteic 1973. gada likuma 31. pants, liedz sievietēm veikt pat tādus darbus, kas nav fiziski smagi,
un acīmredzami pārsniedz to, kas nepieciešams, lai nodrošinātu sieviešu aizsardzību.
72     Attiecībā uz nodarbinātību paaugstināta spiediena atmosfērā 1973. gada likums liedz sievietēm veikt darbus, kas izraisa pārmērīgu
iedarbību uz to organismu.
73     Kaut arī Austrijas valdība, lai pamatotu šo izņēmumu attiecībā uz sievietēm, atsaucas uz mazāku elpošanas kapacitāti un zemāku
eritrocītu daudzuma rādītāju, tā balstās uz argumentu, kas pamatots ar vidējiem rādītājiem, kas aprēķināti attiecībā uz sievietēm,
lai salīdzinātu tos ar vidējiem rādītājiem, kas attiecas uz vīriešiem. Bet minētā valdība pirmstiesas procesa laikā attiecībā
uz šiem mainīgajiem lielumiem pieļāva, ka sieviešu un vīriešu individuālie rādītāji nozīmīgās jomās pārklājas.
74     Šajos apstākļos regulējums, kas izslēdz individuāla novērtējuma veikšanu un aizliedz sievietēm attiecīgo nodarbošanos, kas
tajā pat laikā nav aizliegta vīriešiem, kuru vitālā kapacitāte un eritrocītu daudzuma rādītājs ir vienāds vai zemāks par šo
mainīgo lielumu vidējiem rādītājiem salīdzinājumā ar sievietēm, nav atļauts, pamatojoties uz Direktīvas 76/207 2. panta 3. punktu,
un rada diskrimināciju atkarībā no dzimuma.
75     Ņemot vērā iepriekš teikto, ir jāatzīst, ka, saglabājot spēkā 1973. gada likuma 8. un 31. pantā ietverto vispārējo aizliegumu
nodarbināt sievietes paaugstināta spiediena atmosfērā un niršanas darbos, paredzot pirmajam no šiem gadījumiem nedaudzus izņēmumus,
Austrijas Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir saistoši, pamatojoties uz Direktīvas 76/207 2. un 3. pantu.

Par tiesāšanās izdevumiem
76     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 3. punkta pirmajai daļai, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs,
Tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā
Komisijas prasība ir apmierināta tikai daļēji, katra puse sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:
1)
saglabājot spēkā 1973. gada 25. jūlija
Druckluft- und Taucherarbeiten- Verordnung
(Likums par darbiem paaugstināta spiediena atmosfērā un niršanas darbiem) 8. un 31. pantā vispārējo aizliegumu nodarbināt
sievietes paaugstināta spiediena atmosfērā un niršanas darbos, paredzot pirmajam no šiem gadījumiem nedaudzus izņēmumus, Austrijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, kas tai ir saistoši, pamatojoties uz 2. un 3. pantu Padomes 1976. gada 9. februāra Direktīvā 76/207/EEK
par tāda principa īstenošanu, kas paredz vienlīdzīgu attieksmi pret vīriešiem un sievietēm attiecībā uz darba, profesionālās
izglītības un izaugsmes iespējām un darba apstākļiem;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.