CELEX: 62007TJ0102
Državne pomoči
Pomoč Nemčije v obliki udeležbe in jamstev za posojila
Odločba, s katero je bila pomoč razglašena za nezdružljivo s skupnim trgom
Splošna shema pomoči, ki jo je odobrila Komisija
Pojem podjetja v težavah
Smernice o državni pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah
Znesek pomoči
Obveznost obrazložitve

Pravni okvir in dejansko stanje
1.
Skupnostna ureditev
Člen 87 ES določa:
„1. Razen če ta pogodba ne določa drugače, je vsaka pomoč, ki jo dodeli država članica, ali kakršna koli vrsta pomoči iz državnih
sredstev, ki izkrivlja ali bi lahko izkrivljala konkurenco z dajanjem prednosti posameznim podjetjem ali proizvodnji posameznega
blaga, nezdružljiva s skupnim trgom, kolikor prizadene trgovino med državami članicami.“
[…]
3. Kot združljivo s skupnim trgom se lahko šteje naslednje:
a)      pomoč za pospeševanje gospodarskega razvoja območij, kjer je življenjska raven izjemno nizka ali kjer je podzaposlenost velika;
[…]
c)      pomoč za pospeševanje razvoja določenih gospodarskih dejavnosti ali določenih gospodarskih območij, kadar takšna pomoč ne
spreminja trgovinskih pogojev v obsegu, ki bi bil v nasprotju s skupnimi interesi […]“
Smernice Skupnosti za državne pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij v težavah (UL 1999, C 288, str. 2, v nadaljevanju: smernice
iz leta 1999) v točki 2 določajo:
„2.1 Pojem ‚podjetje v težavah‘
(4)      Skupnostna opredelitev pojma podjetja v težavah ne obstaja. Vendar Komisija meni, da je podjetje v smislu teh smernic v težavah,
ko ni zmožno z lastnimi sredstvi ali sredstvi, ki jih lahko pridobi od svojih lastnikov/delničarjev ali upnikov, preprečiti
izgube, ki bi brez zunanjega posredovanja državnih organov kratkoročno ali srednjeročno skoraj gotovo ogrozile obstoj družbe.
(5)      Za namen teh smernic je podjetje v težavah v vsakem primeru in ne glede na velikost zlasti:
a)      v primeru družb z omejeno odgovornostjo, če je več kakor polovica registriranega osnovnega kapitala izgubljena in je bila
več kakor četrtina takšnega kapitala izgubljena v zadnjih dvanajstih mesecih
ali
b)      v primeru družb z neomejeno odgovornostjo, če je več kakor polovica kapitala, ki je prikazan v računovodski evidenci podjetja,
izgubljena in je bila več kakor četrtina takšnega kapitala izgubljena v zadnjih dvanajstih mesecih
ali
c)      ne glede na vrsto zadevnega podjetja, če izpolnjuje pogoje, ki jih določa domače pravo za uvedbo kolektivnih postopkov zaradi
insolventnosti.
(6)      Običajni znaki za to, da je podjetje v težavah, so naraščajoče izgube, upadanje prometa, kopičenje zalog, presežki prostih
zmogljivosti, padanje denarnih tokov, naraščajoči dolgovi, naraščajoči stroški obresti in zmanjševanje vrednosti premoženja.
V težjih primerih je lahko podjetje že postalo insolventno ali je po domačem pravu že v kolektivnem postopku zaradi insolventnosti.
V tem primeru se te smernice uporabljajo za vsako pomoč, dodeljeno v okviru takšnih postopkov, katerih cilj je nadaljevanje
poslovanja podjetja. V vsakem primeru pa je podjetje v težavah upravičeno le, če lahko dokaže, da si z lastnimi sredstvi ali
s sredstvi lastnikov/delničarjev ali upnikov ne more opomoči.
[…]“
Točka 4 smernic iz leta 1999 glede shem pomoči za mala in srednje velika podjetja (MSP) določa:
„4.1 Splošna načela
(64)      Komisija bo odobrila sheme pomoči za reševanje in/ali prestrukturiranje [MSP] v težavah le v primeru, da zadevno podjetje
ustreza opredelitvi malih in srednje velikih podjetij, ki jo je določila Skupnost. S pridržkom naslednjih določb se bo skladnost
takšnih shem ocenjevala glede na pogoje, navedene v [točkah] 2 in 3. Pomoč, ki se dodeli na podlagi sheme in ne ustreza enemu
izmed teh pogojev, je treba priglasiti posebej, Komisija pa jo mora potrditi vnaprej.
4.2 Upravičenost
(65)      Če v pravilih o državni pomoči v določenem sektorju ni določeno drugače, je pomoč malim in srednje velikim podjetjem na podlagi
shem, odobrenih od zdaj naprej, oproščena zahteve po posamezni priglasitvi le, če zadevno podjetje izpolnjuje vsaj enega izmed
treh meril iz [odstavka] 5. Pomoč podjetjem, ki ne izpolnjujejo nobenega izmed teh treh kriterijev, je treba posebej priglasiti
Komisiji, da lahko oceni, ali se lahko štejejo kot podjetja v težavah.
[…]“
Točka 6 smernic iz leta 1999 se nanaša na ustrezne ukrepe v smislu člena 88(1) ES. Glede prilagoditev shem pomoči za reševanje
ali prestrukturiranje določa:
„(94) Države članice morajo prilagoditi obstoječe sheme pomoči za reševanje in prestrukturiranje, ki se bodo uporabljale po 30.
juniju 2000, v skladu s temi smernicami, zlasti pa z zahtevami iz [točke] 4.
(95)      Da bi Komisija lahko spremljala potek prilagajanja, ji morajo države članice poslati seznam takšnih shem do 31. decembra 1999.
Pozneje, vendar najpozneje do 30. junija 2000, pa ji morajo poslati dovolj podatkov, da lahko ugotovi, ali so bile sheme spremenjene
v skladu s temi smernicami.“
2.
Odobrena shema pomoči
Bürgschaftsrichtlinien des Freistaates Sachsen für die Wirtschaft und die freien Berufe sowie die Land- und die Forstwirtschaft
(direktive o jamstvih dežele Saške za gospodarske dejavnosti, samostojne poklice, kmetijstvo in gozdarstvo) določajo dve vrsti
jamstev: prvič, jamstva, dodeljena kot regionalna pomoč v obliki pomoči za tekoče poslovanje in pomoči za naložbe (v nadaljevanju: program
regionalnih pomoči), in, drugič, jamstva, dodeljena kot pomoč za reševanje in prestrukturiranje (v nadaljevanju: program pomoči
za reševanje in prestrukturiranje). Komisija Evropskih skupnosti je navedene direktive dežele Saške odobrila z odločbo SG (93) D/9273
z dne 7. junija 1993 o državni pomoči št. 73/93. Gre torej za odobreno shemo pomoči (v nadaljevanju: odobrena shema pomoči).
Komisija v navedeni odločbi z dne 7. junija 1993 navaja, da so jamstva podjetjem, za katera porok – skrben gospodarski subjekt
– ve ali bi moral vedeti, da so v težavah, pomoč, ki ni predmet zadevne odločbe in bi jo bilo treba posebej priglasiti Komisiji.
Odobrena shema pomoči je bila usklajena s Smernicami Skupnosti za državne pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij
v težavah (UL 1994, C 368, str. 12, v nadaljevanju: smernice iz leta 1994). Tako je Komisija 13. marca 1996 sprejela Odločbo
96/475/ES o združljivosti državnih jamstev za načrte prestrukturiranja s skupnim trgom (vključno z načrti reorganizacije in
konsolidacije) v korist velikim podjetjem v težavah, dodeljenih v okviru jamstvenih shem dežel Saške-Anhalt, Spodnje Saške,
Severnega Porenja - Vestfalije, Bavarske, Bremna, Mecklenburg-Predpomorjanske, Schleswig-Holstein in Saške (UL L 194, str. 25),
v kateri je ugotovljeno, da bi bilo treba dodelitev jamstev, namenjenih prestrukturiranju velikih podjetij v težavah v okviru
direktive o jamstvih, kot je direktiva dežele Saške, posamezno priglasiti Komisiji. Ta odločba glede opredelitve pojma podjetja
v težavah napotuje na merila v smernicah iz leta 1994. Zvezna republika Nemčija je z dopisom z dne 19. decembra 1996 potrdila,
da je dežela Saška navedeno odločbo pravilno prenesla v svoj pravni red.
Ker je bila opredelitev pojma podjetja v težavah nejasna, so nemški organi in Komisija presodili, da je treba temu pojmu dati
operativnost za namene uporabe programov jamstev nemških dežel. To je bilo predmet dopisa Komisije z dne 2. marca 1998.
Komisija je v navedenem dopisu predlagala ustrezne ukrepe za uporabo jamstvenih direktiv nemških dežel, med njimi odobreno
shemo pomoči in zlasti tako opredelitev pojma podjetja v težavah (v nadaljevanju: ustrezni ukrep E 16/94):
„Za uporabo zgoraj navedenih pravil na področju jamstev se podjetje obravnava, kot da je v težavah, če je izpolnjeno eno od
teh meril:
–        zadevno podjetje je insolventno ali prezadolženo v smislu [Konkursordnung (nemški zakon o stečajnem postopku)] ali [Einführungsgesetz
zur Insolvenzordnung (zakon o uvedbi zakona o postopkih zaradi insolventnosti)];
–        več kot polovica pripoznanega lastniškega kapitala v primeru osebnih družb oziroma več kot polovica osnovnega kapitala v primeru
delniških družb je bila izgubljena v smislu člena 92 [Aktiengesetz (nemški zakon o delniških družbah)] in člena 49 [Gesetz
betreffend die Gesellschaften mit beschränkter Haftung (nemški zakon o družbah z omejeno odgovornostjo)] ter 25 % tega kapitala
je bilo izgubljeno v zadnjih dvanajstih mesecih pred vložitvijo prošnje za dodelitev jamstva.
Poleg tega je treba pri uporabi tega pojma z vidika proračunskega prava upoštevati [te dejavnike], ki jih mora porok v vsakem
primeru posebej preveriti:
–        Jamstvo – na splošno – ne sme biti dodeljeno, če je mogoče z veliko verjetnostjo pričakovati poziv poroku (člen 39 podrobnih
upravnih pravil o proračunskih predpisih Zvezne republike in ustreznih določb proračunskih predpisov dežel); iz tega sledi,
da jamstvo ne sme biti dodeljeno podjetjem v težavah v smislu zgoraj navedenih meril, razen če porok na podlagi študije, ki
jo je izdelal (neodvisen) strokovnjak za računovodstvo, ob upoštevanju zajamčenega posojila ugotovi, da je prihodnost upravičenega
podjetja pozitivna.
–        Pri dodelitvi jamstva je treba v vsakem primeru posebej preveriti, ali na kapitalskem trgu ni na voljo drugega vira financiranja.“
Zvezna republika Nemčija je uporabo te opredelitve pojma podjetja v težavah potrdila v dopisu z dne 29. junija 1998.
Poleg tega je Komisija v dopisu z dne 11. novembra 1998, naslovljenem na Zvezno republiko Nemčijo, glede pojma podjetja v
težavah podala pojasnila:
„Glede vprašanj, ki še niso bila dokončno pojasnjena, in zlasti glede vprašanja opredelitve podjetja v težavah in uporabe
pravila
de minimis
pri jamstvih za podjetje v težavah Komisija predlaga, naj se počaka na sprejetje spremembe smernic o pomočeh za reševanje
in prestrukturiranje. Ko bo odločba sprejeta, se bodo odprta vprašanja v ustrezni meri uskladila s smernicami.“
Odobrena shema pomoči je bila nato usklajena s smernicami iz leta 1999. Zvezna republika Nemčija je v skladu z ustreznimi
ukrepi, navedenimi v točki 6 smernic iz leta 1999 (glej točko 4 zgoraj), Komisiji v dopisu z dne 1. decembra 1999 poslala
seznam shem pomoči, ki ostanejo v veljavi po 30. juniju 2000 in ki jih je torej treba prilagoditi navedenim ustreznim ukrepom
(v nadaljevanju: dopis z dne 1. decembra 1999). Na tem seznamu je bila odobrena shema pomoči. Zvezna republika Nemčija je
z dopisom z dne 20. januarja 2000 (v nadaljevanju: dopis z dne 20. januarja 2000) sprejela navedene ustrezne ukrepe. Poleg
tega je Zvezna republika Nemčija v skladu z odstavkom 95 smernic iz leta 1999 Komisiji v zvezi s tem prav tako predložila
različne dokumente (dopise z dne 30. junija 2000, 11. decembra 2000 in 26. marca 2001), ki potrjujejo prilagoditev obstoječih
nemških shem pomoči navedenim ustreznim ukrepom.
Zvezna republika Nemčija je v tem okviru v dopisu z dne 30. junija 2000 (v nadaljevanju: dopis z dne 30. junija 2000) prav
tako predložila Prüfraster für staatliche Bürgschaften aus den Bürgschaftsrichtlinien des Bundes und der Länder (kontrolni
seznam za državna jamstva, vsebovan v direktivah Zvezne republike in dežel o jamstvih, v nadaljevanju: kontrolni seznam).
3.
Zadevna podjetja
Skupina Biria opravlja dejavnosti v sektorju proizvodnje in distribucije koles.
Prva tožeča stranka v zadevi T‑120/07, družba MB Immobilien Verwaltungs GmbH (v nadaljevanju: MB Immobilien), je pravna naslednica
družbe Biria AG (nova), nekdanje matične družbe skupine Biria.
Družba Biria AG (nova) je bila ustanovljena leta 2003 z združitvijo družb Biria AG (nekdanja) in Sachsen Zweirad GmbH, in
je bila najprej imenovana družba Biria GmbH, nato Biria AG (nova). Edini lastnik družbe Biria AG (nova) je bil Mehdi Biria.
Druga tožeča stranka v zadevi T‑120/07, družba MB System GmbH & Co. KG, je pravna naslednica družbe Bike Systems GmbH & Co.,
Thüringer Zweiradwerk KG (v nadaljevanju: Bike Systems), ki je bila eno najpomembnejših podjetij skupine Biria. Družba MB
System je proizvajala izključno kolesa, medtem ko je bilo drugo podjetje iz skupine odgovorno za njihovo trženje.
4.
Zadevni ukrepi
Skupina Biria je med marcem 2001 in decembrom 2003 prejela tri finančne prispevke.
Prvič, gbb Beteiligungs AG (v nadaljevanju: gbb), podružnica Deutsche Ausgleichsbank, javnopravne razvojne banke, katere naloga
je spodbujanje nemškega gospodarstva v javnem interesu, je družbi Bike Systems ponudila tiho udeležbo v višini približno 2.070.732 EUR
z veljavnostjo do konca leta 2010 (v nadaljevanju: ukrep 1).
Drugič, dežela Saška je 23. marca 2003 v skladu z odobreno shemo pomoči družbi Sachsen Zweirad dodelila 80-odstotno jamstvo
za kredit za obratna sredstva v višini 5,6 milijona EUR s prvotno veljavnostjo do konca leta 2008 (v nadaljevanju: ukrep 2).
To jamstvo je bilo vrnjeno 5. januarja 2004 in nadomeščeno z jamstvom za družbo Biria GmbH (glej točko 20 spodaj).
Tretjič, dežela Saška je 9. decembra 2003 prav tako v skladu z odobreno shemo pomoči dodelila 80-odstotno jamstvo za kredit
za obratna sredstva v višini 24.875.000 EUR v korist družbe Biria GmbH (v nadaljevanju: ukrep 3), ki je začelo veljati 5.
januarja 2004, v zameno za vračilo jamstva, ki ga je dodelila družbi Sachsen Zweirad v okviru ukrepa 2.
5.
Upravni postopek
Komisija je julija in avgusta 2003 obravnavala pritožbe glede jamstva, dodeljenega skupini Biria, in glede javnih udeležb
v podjetjih skupine.
Komisija je v dopisu z dne 9. septembra 2003 zahtevala pojasnila Zvezne republike Nemčije. Ta je to zahtevo izpolnila.
Komisija je 18. oktobra 2004 na Zvezno republiko Nemčijo naslovila odredbo o predložitvi dodatnih podatkov, saj je dvomila,
da so ukrepi pomoči v korist skupine Biria v skladu s shemami pomoči, na podlagi katerih so bili ti domnevno odobreni. Kot
odgovor na to odredbo je Zvezna republika Nemčija v dopisu z dne 31. januarja 2005 (v nadaljevanju: dopis z dne 31. januarja
2005) poslala dodatne podatke. Zvezna republika Nemčija je v dopisu z dne 31. januarja 2005 Komisijo obvestila, da je bil
ukrep 3 prav tako dodeljen na podlagi odobrene sheme pomoči.
Komisija je 20. oktobra 2005 sprožila uradni postopek preiskave v zvezi s tremi domnevnimi državnimi pomočmi. V tem sklepu
o začetku postopka je Komisija izrazila stališče, da več drugih ukrepov pomoči, ki so bili domnevno dodeljeni nezakonito,
bodisi ni pomenilo pomoči bodisi ni bilo dodeljenih na podlagi in v skladu z odobrenimi shemami pomoči. Ta sklep Komisije
je bil objavljen v
Uradnem listu Evropske unije
z dne 5. januarja 2006 (UL C 2, str. 14). Komisija je pozvala vse zainteresirane stranke, naj predložijo pripombe glede domnevnih
pomoči. Različne družbe pritožnice so podale pripombe, ki so bile posredovane Zvezni republiki Nemčiji v dopisih z dne 6.
februarja 2006 in z dne 2. marca 2006, ta pa je nanje odgovorila v dopisih z dne 5. aprila 2006 in z dne 12. maja 2006.
Zvezna republika Nemčija je svoje pripombe glede začetka uradnega postopka preiskave predložila v dopisu z dne 23. januarja
2006 (v nadaljevanju: dopis z dne 23. januarja 2006).
Komisija je v dopisu z dne 6. februarja 2006 zaprosila za dodatne informacije, ki jih je Zvezna republika Nemčija poslala
v dopisu z dne 5. aprila 2006, evidentiranim 7. aprila 2006. Komisija je 19. julija 2006 Nemčijo še enkrat zaprosila za dodatne
informacije, ta pa je na to odgovorila z dopisom z dne 25. septembra 2006.
6.
Izpodbijana odločba
Komisija je 24. januarja 2007 sprejela Odločbo Komisije 2007/492/ES z dne 24. januarja 2007 o državni pomoči C 38/2005 (prej
NN 52/2004) Nemčije za skupino Biria (UL L 183, str. 27, v nadaljevanju: izpodbijana odločba). V izreku izpodbijane odločbe
je določeno:
„
Člen 1
Državna pomoč [Zvezne republike Nemčije] v korist [družb Bike Systems], [Sachsen Zweirad] in Biri[a] GmbH (zdaj Biri[a] AG)
ni združljiva s skupnim trgom. Pomoč vključuje naslednje ukrepe:
a)      Ukrep 1: tiha udeležba v [družbi Bike Systems] v višini 2.070.732 EUR. Element pomoči ustreza razliki med referenčno [obrestno]
mero, plus 1000 baznih točk in nadomestilom [za] tih[o] udeležb[o] (fiksna [obrestna] mera plus 50 % spremenljivega nadomestila);
b)      Ukrep 2: jamstvo v višini 4.480.000 EUR za [družbo Sachsen Zweirad]. Element pomoči ustreza razliki med referenčno [obrestno]
mero, plus 800 baznih točk in obrestno mero, po kateri je bilo posojilo zagotovljeno;
c)      Ukrep 3: jamstvo v višini 19.900.000 EUR za [družbo Biria GmbH] (zdaj Biri[a] AG). Element pomoči ustreza razliki med referenčno
[obrestno] mero plus 700 baznih točk in obrestno mero, po kateri je bilo posojilo zagotovljeno.
Člen 2
1. [Zvezna republika Nemčija] sprejme vse potrebne ukrepe, da prejemnica vrne pomoč, navedeno v členu 1 in dano na razpolago
nezakonito.
2. Tiha udeležba in jamstvo za [družbo Biria GmbH] (zdaj Biri[a] AG) se prekineta v roku dveh mesecev po objavi te odločbe.
[…]“
Razlogi v podporo izpodbijani odločbi so v bistvu naslednji. Komisija je glede ukrepa 1 menila, da je bila za udeležbo gbb
odgovorna država in da je ugodneje obravnavala družbo Bike Systems, ker je ta ne bi mogla pridobiti na trgu pod istimi pogoji.
Na podlagi točke 3.2 svojega obvestila o uporabi členov 87 ES in 88 ES za državne pomoči v obliki jamstev (UL 2000, C 71,
str. 14) je menila, da bi bilo treba celoto te udeležbe šteti za element pomoči, ker je bila družba Bike Systems ob ponudbi
udeležbe v težavah in je bilo s tem povezano tveganje takšno, da noben investitor v tržnem gospodarstvu ne bi ponudil take
udeležbe. Glede ukrepov 2 in 3 je Komisija menila, da so bili upravičenci velika podjetja, ki so bila v času dodelitve zadevnih
jamstev v težavah na podlagi meril iz smernic iz leta 1999, zlasti tistih iz odstavka 6. Navedena jamstva naj torej ne bi
bila predmet odobrene sheme pomoči, ampak bi se morala priglasiti Komisiji za vsak primer posebej. Poleg tega je glede ukrepov
1, 2 in 3 ugotovila, da se niso uporabile izjeme iz člena 87(2) in (3) ES in da ji zlasti ni bila dana nobena informacija,
predvsem glede izvedbe načrta prestrukturiranja, kot to zahtevajo smernice iz leta 1999. Komisija je glede ukrepov 2 in 3
med drugim v izpodbijani odločbi navedla, da ker je družba Sachsen Zweirad aprila 1996 in marca 1998 prejela pomoč za prestrukturiranje,
pri dodelitvi zadevnih dveh jamstev ni bilo upoštevano načelo enotne pomoči, ker je preteklo manj kot 10 let od konca prestrukturiranja
in v obravnavani zadevi ni šlo za izjemne okoliščine. Komisija torej meni, da smernice iz leta 1999 niso bile upoštevane.

Postopek in predlogi strank
Dežela Saška na eni strani ter družbi MB Immobilien in MB System na drugi strani sta v sodnem tajništvu Splošnega sodišča
5. in 16. aprila 2007 vložile tožbi, zavedeni pod številkama zadev T‑102/07 in T‑120/07.
Družba MB Immobilien je z ločenim aktom v sodnem tajništvu Splošnega sodišča 13. avgusta 2007 vložila predlog za izdajo začasne
odredbe, katere predmet je bil odlog izvršitve izpodbijane odločbe. Ta predlog je bil s sklepom predsednika Splošnega sodišča
z dne 11. oktobra 2007 zavrnjen, odločitev o stroških pa je bila pridržana.
S sklepom predsednika četrtega senata Splošnega sodišča z dne 24. novembra 2008 sta bili zadevi T-102/07 in T-120/07 združeni
za ustni postopek in izdajo skupne sodbe v skladu s členom 50 Poslovnika Splošnega sodišča.
Dežela Saška v zadevi T-102/07 Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        izpodbijano odločbo v delu, v katerem se nanaša na ukrepa 2 in 3, razglasi za nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Družbi MB Immobilien in MB System v zadevi T‑120/07 Splošnemu sodišču predlagata, naj:
–        izpodbijano odločbo razglasi za nično;
–        Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija v zadevi T‑102/07 Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        deželi Saški naloži plačilo stroškov.
Komisija v zadevi T‑120/07 Splošnemu sodišču predlaga, naj:
–        tožbo zavrne;
–        družbama MB Immobilien in MB System naloži plačilo stroškov.

Pravo
Tožba v zadevi T‑102/07 se nanaša na tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na kršitev prava Skupnosti, ki temelji na napačni
razlagi odobrene sheme pomoči. Ta razlog ima tri dele. V prvem dežela Saška zatrjuje neuporabo ustreznega ukrepa E 16/94.
V drugem delu zatrjuje pomanjkljivo obrazložitev. V tretjem delu zatrjuje, da zadevna podjetja niso podjetja v težavah v smislu
odobrene sheme pomoči. Drugi tožbeni razlog se nanaša na napačno presojo dejanskega stanja glede težav zadevnih podjetij.
Ta razlog sestavljata dva dela. Dežela Saška v prvem delu trdi, da je izpodbijana odločba v nasprotju s prakso Komisije. V
drugem se sklicuje na napačno presojo meril iz odstavka 6 smernic iz leta 1999. Tretji razlog se nanaša na pomanjkljivo obrazložitev
glede zneska pomoči.
Tudi tožba v zadevi T‑120/07 se nanaša na tri tožbene razloge. Prvi se nanaša na kršitev prava Skupnosti zaradi napačne razlage
odobrene sheme pomoči. Drugi se nanaša na napačno presojo dejanskega stanja glede težav podjetij, ki so prejela pomoč. Tretji
se nanaša na kršitev obveznosti obrazložitve. Ta razlog ima štiri dele. V prvem družbi MB Immobilien in MB System trdita,
da je Komisija brez obrazložitve odstopila od smernic iz leta 1999. V drugem delu zatrjujeta, da je obrazložitev na podlagi
ustreznega ukrepa E 16/94 nezadostna. V tretjem trdita, da Komisija ni obrazložila svoje odločbe o neuporabi ustreznega ukrepa
E 16/94. V četrtem delu navajata, da obrazložitev glede določitve zneska pomoči, ki jo je treba vrniti, vsebuje resne napake.
Ugotoviti je treba, da se trditve, ki jih v tožbi v zadevi T‑102/07 navaja dežela Saška, in trditve družb MB Immobilien in
MB System v tožbi v zadevi T‑120/07 precej prekrivajo, čeprav se očitki dežele Saške nanašajo le na ukrepa 2 in 3, medtem
ko se očitki družb MB Immobilien in MB System nanašajo tudi na ukrep 1. Njihovi očitki se, prvič, glede ukrepov 2 in 3 v bistvu
nanašajo na kršitev odobrene sheme pomoči, ker je Komisija, namesto da bi uporabila ozko opredelitev pojma podjetja v težavah
iz ustreznega ukrepa E 16/94, uporabila opredelitev iz smernic iz leta 1999, ter zlasti znake, navedene v njihovem odstavku
6. Drugič, tožeče stranke trdijo, da je Komisija storila očitne napake pri presoji, in sicer s tem, da je podjetja, ki so
prejela pomoč, opredelila kot podjetja v težavah. Tretjič, šlo naj bi za kršitev obveznosti obrazložitve. V tem vrstnem redu
bodo njihovi očitki obravnavani v nadaljevanju.
1.
Očitki glede neuporabe pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa E 16/94

Trditve strank
Tožeče stranke ne prerekajo, da so podjetja v težavah izključena iz programa regionalnih pomoči na podlagi odobrene sheme
pomoči. V bistvu pa trdijo, da bi morala Komisija svojo analizo, po kateri so bila podjetja, ki so imela ugodnosti na podlagi
ukrepov 2 in 3, v težavah, opraviti z uporabo meril ustreznega ukrepa E 16/94, ne pa meril iz odstavkov od 4 do 6 smernic
iz leta 1999, ki naj bi bila širša.
Dežela Saška meni, da bi morala Komisija ukrepa 2 in 3 glede na sodno prakso preizkusiti na podlagi pogojev, določenih v odobreni
shemi pomoči (sodba Sodišča z dne 5. oktobra 1994 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑47/91, Recueil, str. I‑4635). Vendar
je Komisija v izpodbijani odločbi neskladnost ukrepov 2 in 3 z odobreno shemo pomoči ugotovila na podlagi meril iz odstavka
6 smernic iz leta 1999, in ne na podlagi opredelitve pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa E 16/94. Komisija naj bi
tako precenila obseg svojega pooblastila za odločanje po prostem preudarku v okviru dejanske uporabe sheme pomoči, ki jo je
predhodno odobrila.
Dežela Saška opozarja, da odobrena shema pomoči zagotavlja dve vrsti jamstvenih programov: program regionalnih pomoči in program
pomoči za reševanje in prestrukturiranje. Ukrepa 2 in 3 naj bi se odobrila v okviru programa regionalnih pomoči, tako da bi
se morala uporabiti opredelitev pojma podjetja v težavah, ki izhaja iz ustreznega ukrepa E 16/94.
Prvič, dežela Saška se opira na razlago obstoječih dejstev in na izmenjavo dopisov pred sprejetjem smernic iz leta 1999.
Tako zatrjuje, da je bil pojem „podjetje v težavah“ prvič opredeljen v odločbi SG (93) D/9273 kot vsako podjetje, katerega
porok – kot skrben gospodarski subjekt – ve ali bi moral vedeti, da je v težavah.
Po mnenju dežele Saške je Komisija v Odločbi 96/475 o jamstvih za načrte prestrukturiranja v korist velikim podjetjem v težavah,
dodeljenih v okviru jamstvenih shem več nemškim deželam, med njimi deželi Saški, menila, da bi morala biti dodelitev jamstev
velikim podjetjem v težavah predmet posamezne priglasitve. Iz tega je razvidno, da je bilo v okviru programa pomoči za reševanje
in prestrukturiranje na podlagi odobrene sheme pomoči jamstva mogoče dodeliti le MSP v težavah. Po mnenju dežele Saške se
to ni nanašalo na program regionalnih pomoči na podlagi odobrene sheme pomoči, kar je bilo potrjeno v dopisu z dne 19. decembra
1996 (glej točko 6 zgoraj).
Dežela Saška poleg tega trdi, da je iz razlage dopisov, ki sta si jih izmenjali Zvezna republika Nemčija in Komisija, kot
je dopis z dne 2. marca 1998 (glej točko 7 zgoraj), razvidno, da so programi jamstev obstajali v več deželah ter tudi na zvezni
ravni. Zaradi pomembnosti ukrepa, s katerim je zagotovljena regionalna pomoči, bi bilo treba najti delovno opredelitev pojma
„zdravo podjetje“. Po mnenju dežele Saške je bilo to iskanje opredelitve predmet več razprav in dolgotrajne izmenjave dopisov
med Komisijo in Zvezno republiko Nemčijo, ki se je končala šele s predlogom Komisije o opredelitvi pojma podjetja v težavah
v ustreznem ukrepu E 16/94.
V ustreznem ukrepu E 16/94 naj bi bilo še enkrat opredeljeno, katera podjetja niso upravičena do regionalnih pomoči. Od tedaj
naj do regionalnih pomoči ne bi bila upravičena podjetja, ki izpolnjujejo jasna merila, naknadno povzeta v odstavku 5 smernic
iz leta 1999, in podjetja, pri katerih obstaja tveganje poziva za izpolnitev jamstva. Ta opredelitev od takrat ni bila spremenjena.
Dežela Saška trdi tudi, da je Komisija v dopisu z dne 11. novembra 1998 (glej točko 10 zgoraj) navedla, da vprašanje opredelitve
pojma podjetja v težavah še ni bilo dokončno pojasnjeno, da pa bi se morala zaradi pravne varnosti uporabiti merila iz ustreznega
ukrepa E 16/94.
Drugič, dežela Saška trdi, da je na podlagi izmenjave dopisov med Zvezno republiko Nemčijo in Komisijo po sprejetju smernic
iz leta 1999 razvidno, da ni bilo nobene spremembe glede uporabe pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa E 16/94, kot
se uporablja za program regionalnih pomoči na podlagi odobrene sheme pomoči.
Po mnenju dežele Saške se dopis z dne 1. decembra 1999 nanaša izključno na pomoči za reševanje in prestrukturiranje podjetij
v težavah. To naj bi tako veljalo tudi za dopis z dne 20. januarja 2000, v katerem je Zvezna republika Nemčija sprejela ustrezne
ukrepe, določene v točki 6 smernic iz leta 1999, ker naj bi se ti prav tako nanašali le na sheme pomoči za reševanje in prestrukturiranje.
Iz tega dopisa naj bi bilo razvidno tudi, da bi se morala za mala in srednje velika podjetja v težavah uporabiti opredelitev
iz odstavka 5 smernic iz leta 1999.
Dokumenti, predloženi z dopisom z dne 30. junija 2000, naj bi se prav tako izključno nanašali na sheme pomoči za reševanje
in prestrukturiranje. Na kontrolnem seznamu naj bi bili v točki 3.5 povzeti programi ali deli programov, namenjeni regionalni
pomoči. Nasprotno naj bi bile v točki 4 urejene izključno pomoči za reševanje in prestrukturiranje. To naj bi prav tako veljalo
za naknadne spremembe točke 4, ki naj bi bile predmet izmenjave nadaljnjih dopisov med Komisijo in nemško vlado.
Tretjič, dežela Saška meni, da uporaba obeh, nekoliko različnih opredelitev pojma podjetja v težavah v okviru programa regionalnih
pomoči in programa pomoči za reševanje in prestrukturiranje na podlagi odobrene sheme pomoči izhaja iz različnih ciljev teh
programov.
Namen programa pomoči za reševanje in prestrukturiranje naj bi bil zagotoviti, da bi lahko le MSP, ki izpolnjujejo merila
iz odstavka 5 smernic iz leta 1999, prejela pomoč za reševanje in prestrukturiranje. Dežela Saška navaja, da bi lahko podjetja
v primeru programa regionalne pomoči prejela regionalno pomoč, če ne bi bila v težavah, na podlagi ustreznega ukrepa E 16/94,
to je na podlagi jasno opredeljenih meril, ki ustrezajo merilom iz odstavka 5 smernic iz leta 1999, ali če ne bi bilo verjetno,
da bo prišlo do poziva za izpolnitev jamstva.
Nazadnje, dežela Saška trdi, da so znaki težav podjetja iz odstavka 6 smernic iz leta 1999 preveč nejasni, da bi jih lahko
države članice uporabile kot merila za presojo skladnosti ukrepa načrtovane pomoči z obstoječo shemo.
Družbi MB Immobilien in MB System trdita, da bi morala Komisija v zvezi z njima preizkusiti ukrepa 2 in 3 glede na pogoje
odobrene sheme pomoči, in se v zvezi s tem prav tako sklicujeta na ustrezni ukrep E 16/94. Poudarjata, da so pogoji, postavljeni
v ustreznem ukrepu E 16/94, ožji od pogojev iz smernic iz leta 1999. Namesto uporabe znakov v smislu navedenih smernic naj
bi bilo v tej zadevi uporabno merilo proračunskega prava iz ustreznega ukrepa E 16/94. Na podlagi tega merila se ne bi smela
dodeliti jamstva, če bi bilo z veliko verjetnostjo pričakovati poziv poroku. Zvezna republika Nemčija naj bi sprejela to opredelitev,
tako dežela Saška kot upravičenci do pomoči pa bi morali upoštevati, da se je odobrena shema pomoči uporabljala kot posebna
shema.
Družbi MB Immobilien in MB System trdita, da se sprejetje odobrene sheme pomoči glede na smernice iz leta 1999 nanaša le na
program pomoči za reševanje in prestrukturiranje. Komisija naj bi predlagala, da se priglasijo vsa jamstva velikim podjetjem
ne glede na njihov namen, vendar naj ne bi navedla, da je Zvezna republika Nemčija ta predlog zavrnila. To vprašanje še ni
bilo dokončno razjasnjeno.
Po mnenju družb MB Immobilien in MB System se lahko jamstva v podporo ukrepom za prestrukturiranje in reševanje v korist podjetja
v težavah v smislu odobrene sheme pomoči, dodelijo le MSP. Za regionalne pomoči v obliki pomoči za tekoče poslovanje in pomoči
za naložbe, kot je navedeno v ustreznem ukrepu E 16/94, bi bilo treba uporabiti stroge ukrepe iz odstavka 5 smernic iz leta
1999, dopolnjene z dvojnim pogojem iz proračunskega prava, na podlagi katerega se jamstvo ne sme dodeliti, če je zelo verjetno,
da se bo moralo izpolniti in da je zato jamstva mogoče dodeliti podjetjem v težavah le, če porok na podlagi strokovne študije,
ki jo izdela neodvisni strokovnjak s področja računovodstva, ugotovi, da ima podjetje, ki je prejelo pomoč, ob upoštevanju
zajamčenega posojila dobre možnosti za nadaljevanje svoje dejavnosti. Poleg tega v zvezi z obveznostjo priglasitve pomoči
za reševanje in prestrukturiranje velikih podjetij v težavah, ki je razvidna iz Odločbe 96/475, družbi MB Immobilien in MB
System trdita, da jo je Zvezna republika Nemčija sprejela le glede dveh programov za Baden - Württemberg (Nemčija) in Hamburg
(Nemčija). V zvezi s programom regionalnih pomoči naj Odločba 96/475 ne bi vplivala na odobreno shemo pomoči. Zato naj bi
merilo, na podlagi katerega se preveri dopustnost takih jamstev, ostalo zgoraj navedeno proračunsko merilo in naj ga ne bi
nadomestili znaki iz smernic iz leta 1999.
Komisija je te očitke zavrnila. Prereka uporabnost ustreznega ukrepa E 16/94 in trdi, da je v izpodbijani odločbi pravilno
uporabila merila iz odstavkov od 4 do 6 smernic iz leta 1999.

Presoja Splošnega sodišča
Ugotoviti je treba, da tožeče stranke ne prerekajo, da podjetja v težavah niso upravičena do regionalnih pomoči na podlagi
odobrene sheme pomoči. Trdijo pa, da Komisija izpodbijane odločbe v zvezi z ukrepoma 2 in 3 ne bi smela opreti na opredelitev
pojma podjetja v težavah, ki izhaja iz odstavkov od 4 do 6 smernic iz leta 1999, da bi tako zadevna podjetja izključila iz
programa regionalnih pomoči, ampak bi morala uporabiti opredelitev iz ustreznega ukrepa E 16/94, ki je ožja. Zvezna republika
Nemčija naj namreč ne bi sprejela te domnevno širše opredelitve iz smernic iz leta 1999 za program regionalnih pomoči na podlagi
odobrene sheme pomoči. Poleg tega naj bi bili znaki iz odstavka 6 smernic iz leta 1999 preveč nejasni, da bi lahko države
članice presodile skladnost finančnih ukrepov z odobreno shemo pomoči.
V zvezi z diskrecijsko pravico Komisije je treba opozoriti, da ko je Komisija seznanjena s posamezno pomočjo, za katero se
zatrjuje, da se je dodelila na podlagi uporabe predhodno odobrenega programa, te pomoči ne more takoj preizkusiti glede na
Pogodbo ES. Pred začetkom vsakega postopka mora najprej preveriti, ali je pomoč zajeta v splošni shemi in ali izpolnjuje pogoje,
določene v njeni odločbi o odobritvi. Če ne bi ravnala tako, bi lahko s preizkusom vsake posamezne pomoči povzročila dvom
o svoji odločbi o odobritvi sheme pomoči, ki naj bi že bila predmet preizkusa v smislu člena 87 ES (glej v tem smislu zgoraj
v točki 40 navedeno sodbo Italija proti Komisiji, točka 24).
Pomoč, ki pomeni strogo in predvidljivo uporabo pogojev, določenih v odločbi o odobritvi splošne sheme pomoči, se torej šteje
za obstoječo pomoč, ki je ni treba priglasiti Komisiji niti preizkusiti v smislu člena 87 ES (sodba Sodišča z dne 16. maja
2002 v zadevi ARAP in drugi proti Komisiji, C‑321/99 P, Recueil, str. I‑4287, točka 83, in sodba Splošnega sodišča z dne 18.
novembra 2004 v zadevi Ferriere Nord proti Komisiji, T‑176/01, ZOdl., str. II‑3931, točka 51).
Nasprotno, ukrepi, ki jih ne zajemajo navedene splošne sheme pomoči, pomenijo nove pomoči, katerih združljivost s skupnim
trgom mora preizkusiti Komisija. Iz člena 2 Uredbe Sveta (ES) št. 659/1999 z dne 22. marca 1999 o določitvi podrobnih pravil
za uporabo člena [88] ES (UL L 83, str. 1) je namreč razvidno, da „mora država članica vsak načrt za dodeljevanje nove pomoči
pravočasno prijaviti Komisiji“.
Poleg tega je treba poudariti, da odločba Komisije o skladnosti pomoči z zadevno shemo spada v izpolnjevanje njene obveznosti
zagotoviti uporabo členov 87 ES in 88 ES. Torej preizkus skladnosti pomoči s to shemo, ki ga opravi Komisija, ne pomeni dejanja,
ki presega okvir njenih pristojnosti. Zato presoja Komisije ne more biti omejena s presojo nacionalnih organov, ki so dodelili
pomoč.
Glede trditve, da Zvezna republika Nemčija ne bi sprejela opredelitve podjetij v težavah, kot izhaja iz odstavkov od 4 do
6 smernic iz leta 1999, za program regionalnih pomoči na podlagi odobrene sheme pomoči, je iz člena 17(1) Uredbe št. 659/1999
razvidno, da Komisija od države članice pridobi vse potrebne podatke za pregled veljavnih shem pomoči na podlagi člena 88(1)
ES. Če Komisija glede na predložene podatke ugotovi, da veljavna shema pomoči ni ali ni več združljiva s skupnim trgom, na
zadevno državo članico naslovi priporočilo, v katerem ji predlaga sprejetje primernih ukrepov za spremembo ali odpravo veljavne
sheme pomoči v skladu s členom 18 Uredbe št. 659/1999.
V zvezi s tem je iz člena 19 Uredbe št. 659/1999 razvidno, da „[č]e zadevna država članica sprejme predlagane ukrepe in o
tem obvesti Komisijo, Komisija to zabeleži in o tem obvesti državo članico“. Ta člen določa tudi, da „državo članico to sprejetje
zavezuje, da primerne ukrepe tudi izvaja“.
V tej zadevi je Zvezna republika Nemčija v skladu z ustreznimi ukrepi iz smernic iz leta 1999 (glej točko 4 zgoraj) Komisiji
v dopisu z dne 1. decembra 1999 predložila seznam shem pomoči, ki so ostale v veljavi po 30. juniju 2000 in ki jih je bilo
treba na podlagi tega dopisa uskladiti z ustreznimi ukrepi. Odobrena shema pomoči je na tem seznamu. Zvezna republika Nemčija
je v dopisu z dne 20. januarja 2000 sprejela ustrezne ukrepe, predlagane v točki 6 smernic iz leta 1999.
Po mnenju tožečih strank pa je Zvezna republika Nemčija sprejela le ustrezne ukrepe za sheme pomoči za reševanje in prestrukturiranje
in zato le za program pomoči za reševanje in prestrukturiranje odobrene sheme pomoči. Na podlagi tega sklepajo, da je opredelitev
pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa E 16/94 tista, ki se uporablja za program regionalnih pomoči na podlagi odobrene
sheme pomoči.
To razlogovanje je treba zavrniti.
Komisija namreč pravilno navaja, da v dopisih Zvezne republike Nemčije, vloženih v spis, ni razlikovanja med različnimi programi
na podlagi odobrene sheme pomoči. Ta je med drugim brez dodatnih pojasnil navedena v dopisu z dne 1. decembra 1999. Dopis
z dne 20. januarja 2000 je prav tako splošen. Ni bilo torej ugotovljeno, da obstaja kakršna koli izrecna izključitev uporabe
smernic iz leta 1999 za program regionalnih pomoči odobrene sheme pomoči.
Poleg tega je na kontrolnem seznamu, ki je, kot je razvidno iz dopisa z dne 30. junija 2000, sestavni del nemških jamstvenih
shem in vsebuje ustrezne ukrepe glede teh shem, zlasti v njegovi točki 4.1, izrecno navedena obveznost posamezne priglasitve
v primeru pomoči za reševanje in prestrukturiranje, namenjenih velikim podjetjem v težavah v smislu smernic iz leta 1999.
Iz točke 4.1 kontrolnega seznama je torej razvidno, da je Zvezna republika Nemčija sprejela, da morajo biti vsa jamstva, ki
jih je mogoče opredeliti kot pomoč za reševanje in prestrukturiranje (razen jamstev, dodeljenih v okviru sheme pomoči MSP,
ki izpolnjujejo vsaj eno od treh meril iz odstavka 5 smernic iz leta 1999, glej točko 78 spodaj), predmet posamezne priglasitve
Komisiji v skladu s smernicami iz leta 1999.
Res je, da so se zadevni dopisi, kot navaja dežela Saška, v nekaterih pogledih nanašali na „sheme pomoči za reševanje in prestrukturiranje“.
V dopisu z dne 1. decembra 1999 je na primer navedena uskladitev s smernicami iz leta 1999, in sicer vseh „obstoječih shem
pomoči za reševanje in prestrukturiranje“ v veljavi po 30. juniju 2000. Enako velja za kontrolni seznam. To je vsekakor v
skladu z besedilom točke 6.3 smernic iz leta 1999, ki zahteva uskladitev „obstoječih shem pomoči za reševanje in prestrukturiranje
glede na te smernice“.
V nasprotju s trditvijo dežele Saške pa to sklicevanje na „sheme pomoči za reševanje in prestrukturiranje“ kljub temu ne pomeni,
da so bili ustrezni ukrepi, ki jih je sprejela Zvezna republika Nemčija, omejeni na program pomoči za reševanje in prestrukturiranje
odobrene sheme pomoči.
Tudi ob predpostavki, da se je navedeno sprejetje ustreznih ukrepov v smernicah iz leta 1999 nanašalo le na obstoječe sheme
pomoči za reševanje in prestrukturiranje, to ne pomeni, da bi lahko dežela Saška odstopila od smernic iz leta 1999, ko je
podjetjem, ki naj bi bila v težavah – potem ko so začele veljati, 9. oktobra 1999 in po tem, ko je Zvezna republika Nemčija
sprejela ustrezne ukrepe, vsebovane v njih – dodelila finančne ugodnosti. To je res, tudi če naj bi navedene ugodnosti
a priori
izpolnjevale pogoje obstoječe sheme regionalnih pomoči za območje, ki je, kot je navedeno v točki 10 obrazložitve izpodbijane
odločbe, upravičeno do pomoči v smislu člena 87(3)(a) ES.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da izjema iz člena 87(3)(a) in (c) ES, ki se nanaša na regionalne pomoči, glede zadevnih
pomoči za reševanje zahteva obstoj resničnega načrta za prestrukturiranje, tako da bi bili pozitivni učinki pomoči na regionalni
razvoj lahko trajni (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 21. marca 1991 v zadevi Italija proti Komisiji, C‑305/89, Recueil,
str. I‑1603, točka 36) in bi lahko izničili učinke izkrivljanja konkurence.
Prav tako je iz odstavka 3 smernic iz leta 1999, ki jih je morala sprejeti Komisija za izvajanje široke diskrecijske pravice,
ki jo ima v okviru uporabe člena 87(3) ES, in jih mora upoštevati (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija
2005 v zadevi Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji, T‑171/02, ZOdl., str. II‑2123, točki 94 in 95 ter navedena sodna
praksa), razvidno, da je „[d]ržavna pomoč za reševanje podjetij v težavah pred stečajem in za pomoč pri njihovem prestrukturiranju
lahko zakonita le pod določenimi pogoji“. Zato smernice iz leta 1999, zlasti v odstavku 17, določajo dolžnost predhodne priglasitve
Komisiji kakršnega koli finančnega prispevka, ki ga podjetju v finančnih težavah da država ali zanj prevzame jamstvo, in bo
zato Komisija v okviru preizkusa te priglasitve upoštevala regionalni vidik iz člena 87(3)(a) in (c) ES, kot je razvidno iz
odstavkov 19 in 20 navedenih smernic.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da bi morala Zvezna republika Nemčija ob nastanku dejanskega stanja pred dodelitvijo pomoči
velikemu podjetju, ki se je znašlo v vsaj problematičnih ekonomskih razmerah, pri čemer ni mogoče zanikati, da je bilo tako
v primeru skupine Biria, najprej opredeliti, ali je šlo za podjetje v težavah na podlagi meril iz odstavkov od 4 do 6 smernic
iz leta 1999. Če je bilo tako, je bila zadevna pomoč predmet obveznosti posamezne priglasitve.
Prav tako je razvidno, da je treba trditev tožečih strank glede obstoja posebne opredelitve pojma podjetja v težavah v okviru
programa regionalnih pomoči na podlagi odobrene sheme pomoči zavrniti. Sprejetje vzporednega obstoja različnih opredelitev
pojma podjetja v težavah bi lahko namreč pripeljalo do položaja, v katerem bi lahko podjetje, ki je na podlagi smernic iz
leta 1999 v težavah, kljub temu prejelo državno pomoč, ne da bi jo bilo treba priglasiti in ne da bi se pri tem upoštevale
smernice iz leta 1999. Vendar bi bil tak položaj v nasprotju z zgradbo člena 87(1) in (3) ES ter člena 88(3) ES, kot je pojasnjeno
v smernicah iz leta 1999 (glej točko 74 zgoraj).
Dalje, glede trditev tožečih strank, na podlagi katerih so znaki iz odstavka 6 smernic iz leta 1999 preveč nejasni, da bi
jih lahko država članica uporabila v okviru presoje skladnosti načrtovane pomoči z obstoječo shemo, je treba opozoriti, kot
pravilno navaja Komisija, da mora država članica ob dvomu glede opredelitve stanja podjetja, ki prejme pomoč, zadevni ukrep
priglasiti.
Poleg tega je treba glede trditev tožečih strank o primerjavi med merili ustreznega ukrepa E 16/94 in tistimi iz odstavka
5 smernic iz leta 1999 ter dejstvu, da se je pri dopisovanju med Komisijo in Zvezno republiko Nemčijo, ki je potekalo po sprejetju
smernic iz leta 1999, sklicevalo le na merila navedenega odstavka 5, poudariti, da je iz besedila smernic iz leta 1999, zlasti
iz točke 4 (glej točko 3 zgoraj), jasno razvidno, da so odobrene sheme pomoči podjetjem v težavah le še tiste, ki se nanašajo
na MSP. Iz tega je prav tako razvidno, da so za presojo, ali so ta v težavah, upoštevna le stroga merila iz odstavka 5 smernic
iz leta 1999. Kadar se ta stroga merila ne uporabijo, je obvezna posamezna priglasitev. Čeprav bi dopisovanje med Komisijo
in Zvezno republiko Nemčijo po sprejetju smernic iz leta 1999 torej lahko vsebovalo razpravo glede opredelitve podjetja v
težavah, kot je razvidna iz odstavka 5 smernic iz leta 1999, da bi bilo mogoče opredeliti okvir, v katerem je bilo treba presoditi
sheme pomoči, ki so bile še odobrene, iz tega ni mogoče sklepati, kot naj bi trdile tožeče stranke, da Zvezna republika Nemčija
ni sprejela te opredelitve niti da je zavrnila možnost uporabe opredelitve podjetja v težavah iz odstavka 6 smernic iz leta
1999 zunaj posebnega okvira shem pomoči za reševanje in prestrukturiranje za MSP.
Nazadnje je treba pojasniti tudi, da se je Zvezna republika Nemčija, kot trdi Komisija in kot je razvidno iz dopisa z dne
23. januarja 2006, strinjala s presojo ukrepov 2 in 3 glede na odstavek 6 smernic iz leta 1999. Poleg tega niti iz izpodbijane
odločbe niti iz spisa ni razvidno, da se je Zvezna republika Nemčija v okviru upravnega postopka sklicevala na ustrezni ukrep
E 16/94, poleg tega tožeče stranke ne trdijo nasprotno.
Iz zgoraj navedenega je razvidno, da se dopisovanje med Komisijo in Zvezno republiko Nemčijo, ki je potekalo pred letom 1999,
ne sme upoštevati. Prav tako je treba odstopiti od domnevno preozke opredelitve pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa
E 16/94, ker ta za rešitev obravnavanega spora ni upoštevna.
Zato Komisija ni kršila prava Skupnosti niti odobrene sheme pomoči, ko je stanje zadevnega podjetja v izpodbijani odločbi
presodila na podlagi meril smernic iz leta 1999, vključno z njihovim odstavkom 6, in ne na podlagi meril iz ustreznega ukrepa
E 16/94.
Očitke v okviru tožb v zadevah T‑102/07 in T‑120/07, ki se nanašajo na kršitev odobrene sheme pomoči v zvezi s tem, je torej
treba zavrniti.
2.
Očitki glede opredelitve podjetij, upravičencev do pomoči, kot podjetij v težavah
Prvič, družbi MB Immobilien in MB System trdita, da podjetje Bike Systems, upravičeno do ukrepa 1, marca 2001 ni bilo v težavah.
Ker se odobrena shema pomoči nanaša na državna jamstva in ker gre pri ukrepu 1 za tiho udeležbo, ki je bila dodeljena zunaj
tega okvira, družbi MB Immobilien in MB System ne nasprotujeta uporabi opredelitve pojma podjetja v težavah iz smernic iz
leta 1999.
Drugič, dežela Saška in družba MB Immobilien trdita, da podjetji Sachsen Zweirad in Biria GmbH, upravičena do ukrepov 2 in
3, ob dodelitvi jamstev nista bili v težavah v smislu ustreznega ukrepa E 16/94. V zvezi s tem je iz zgoraj navedene analize
razvidno, da je Komisija izpodbijano odločbo pravilno utemeljila na opredelitvi pojma podjetja v težavah iz smernic iz leta
1999. To kaže, da je treba očitke glede dejstva, da upravičena podjetja na podlagi meril iz ustreznega ukrepa E 16/94 niso
bila v težavah, zavrniti kot brezpredmetne.
Tretjič, dežela Saška trdi, da podjetji Sachsen Zweirad in Biria GmbH marca 2003 oziroma decembra 2003 nista bili podjetji
v težavah v smislu meril iz smernic iz leta 1999.
Poleg tega družbi MB Immobilien in MB System v njuni repliki podredno trdita tudi, da čeprav so se uporabile smernice iz leta
1999, je treba ugotoviti, da podjetji Sachsen Zweirad in Biria GmbH nista bili v težavah. Ta očitek pa je treba razglasiti
za nedopusten zaradi kršitev člena 21 Statuta Sodišča in člena 44(1)(c) Poslovnika, na podlagi katerega mora biti v vsaki
tožbi naveden predmet postopka in kratek povzetek tožbenih razlogov. Ta navedba mora biti namreč dovolj jasna in natančna,
da toženi stranki omogoči pripravo obrambe, Splošnemu sodišču pa, da odloči o tožbi glede na okoliščine zadeve brez drugih
dodatnih podatkov. Za zagotovitev pravne varnosti in dobrega delovanja pravosodja morajo biti bistvena dejstva in pravni okvir,
na katerih temelji tožba, vsaj na kratko, vendar dosledno in razumljivo predstavljena v besedilu same tožbe (sklep Splošnega
sodišča z dne 11. julija 2005 v zadevi Internationaler Hilfsfonds proti Komisiji, T‑294/04, ZOdl., str. II‑2719, točka 23).
Iz tega je razvidno, da se bo preizkus morebitnih napak pri presoji Komisije na podlagi meril iz smernic iz leta 1999 glede
položaja družb Sachsen Zweirad in Biria GmbH omejil na preizkus trditev, ki jih je v zvezi s tem podala dežela Saška.
V nadaljevanju je torej treba na podlagi smernic iz leta 1999 preizkusiti, ali Komisija ni storila očitne napake pri presoji
s tem, da je, prvič, podjetje Bike Systems označila za podjetje, ki je bilo marca 2001 v težavah, in drugič, podjetji Sachsen
Zweirad in Biria GmbH označila za podjetji, ki sta bili v težavah marca 2003 oziroma decembra 2003.

Vprašanje, ali je podjetje Bike Systems marca 2001 veljalo za podjetje v težavah
Trditve strank
Prvič, družbi MB Immobilien in MB System trdita, da razlogi, navedeni v točki 61 obrazložitve izpodbijane odločbe, iz katerih
naj bi podjetje Bike Systems veljalo za podjetje v težavah, ne ustrezajo upoštevnim merilom v smislu smernic iz leta 1999
in so pomanjkljivi. Sama Komisija naj bi ugotovila, da podjetje Bike Systems ni bilo v stečaju, vendar naj ne bi podala ugotovitve
glede bilance stanja upravičenih podjetij in torej glede meril navedenih smernic. Poleg tega ne bi bilo mogoče avtomatično
na podlagi omejenega prestrukturiranja sklepati, da je prihodnost podjetja nejasna, ampak naj bi bili zato potrebni obsežnejši
dokazi. Poleg tega naj Komisija ne bi dovolj upoštevala dejstva, da je podjetje Bike Systems prevzelo zdravo podjetje. Ker
je bila namreč zamenjava lastnika del načrta prestrukturiranja, bi morala Komisija preizkusiti gospodarski pomen kupca, da
bi lahko podala utemeljeno mnenje o prihodnosti podjetja. Poleg tega bi lahko, ni pa nujno, izgube oziroma negativni lastniški
kapital kazali, da je podjetje v težavah, kot naj bi potrjevala merila iz smernic iz leta 1999.
Drugič, družbi MB Immobilien in MB System trdita, da Komisija ni analizirala zavezujočega priporočilnega pisma (harte Patronatserklärung)
podjetja Biria GmbH z dne 6. marca 2001 (v nadaljevanju: priporočilno pismo), čeprav se je Zvezna republika Nemčija v dopisu
z dne 31. januarja 2005 sklicevala na obstoj tega dokumenta. Komisija bi morala upoštevati dejstvo, da je družba Biria GmbH
dala jamstvo ggb glede obveznosti, nastalih na podlagi pogodbe o tihi udeležbi, in da bi se lahko ggb zato ob stečaju obrnila
na podjetje, ki ni bilo podjetje v težavah. Komisija naj bi poleg tega priznala, da ni preučila priporočilnega pisma, ki ga
je družba Biria GmbH dala družbi Bike Systems, čeprav je vedela zanj. Treba bi bilo razlikovati med zavezujočimi (harte Patronatserklärungen)
in nezavezujočimi priporočilnimi pismi (weiche Patronatserklärungen). V okviru zavezujočega priporočilnega pisma naj bi bil
porok odgovoren šele po tem, ko bi bil primarni dolžnik v stečaju, vendar sta vseeno oba solidarno odgovorna.
To razlogovanje naj ne bi bilo v nasprotju z dejstvom, ki naj bi ga v dopisu z dne 23. januarja 2006 navedla nemška vlada,
ki se je strinjala s pojasnili Komisije, na podlagi katerih je tiha udeležba primerljiva s podrejenim posojilom, katerega
tveganje je zaradi neobstoja zavarovanja večje od tveganja, povezanega s klasičnim bančnim posojilom, namenjenim financiranju
naložbe, tako da mora biti nadomestilo za tako tiho udeležbo bistveno večje od referenčne obrestne mere Evropske unije, ki
velja na dan dodelitve. Ko Komisija navaja, da ob upoštevanju te abstraktne izjave ni imela nobenega razloga za podrobnejšo
preučitev pomena priporočilnega pisma in za postavljanje vprašanj o tem, naj bi pozabila, da je vedela za to in da je bila
torej dolžna državo članico poučiti ali ji vsaj postaviti vprašanja.
Tretjič, družbi MB Immobilien in MB System trdita, da Komisija ni upoštevala revizijskega poročila glede letne bilance stanja
na 31. december 2002 in glede poslovnega poročila za leto 2002 za družbo Byke Systems (v nadaljevanju: poročilo o bilanci
stanja za leto 2002 za družbo Byke Systems), ki ga je potrdil strokovnjak s področja računovodstva, za katero je vedela in
v katerem je bilo navedeno, da prikaz in presoja sredstev v bilanci stanja z dne 31. decembra 2002 omogočata ugotovitev, da
je prihodnost pozitivna. Komisija naj se nikoli ne bi sklicevala na plačilno sposobnost kupca. Družbi MB Immobilien in MB
System prerekata trditev Komisije, da poročilo o bilanci stanja za leto 2002 za družbo Byke Systems ni imelo nobene vrednosti
za presojo odločb, ki se nanašajo na poslovno leto 2001. Poleg tega naj bi pozneje sama uporabila to vrsto utemeljitve.
Četrtič, zatrjujeta, da s trditvami Komisije glede obdobij po tem, ko je bila sprejeta izpodbijana odločba, te ni mogoče utemeljiti.
Komisija nasprotuje trditvam družb MB Immobilien in MB System.
Presoja Splošnega sodišča
Za uvod je treba pojasniti, da je iz tožbe v zadevi T‑120/07 razvidno, da se očitki družb MB Immobilien in MB System, navajani
v okviru drugega tožbenega razloga, nanašajo, prvič, na opredelitev podjetja Bike Systems kot podjetja v težavah in, drugič,
na opredelitev pomoči, zlasti na znesek pribitka, ki ga je uporabila Komisija.
Glede opredelitve pomoči v ukrepu 1 je treba ugotoviti, da v drugem tožbenem razlogu ni nobene navedbe glede očitka družb
MB Immobilien in MB System, oblikovanega v okviru tega tožbenega razloga v zadevi T‑120/07, na podlagi katerega Komisija ni
zadostno upoštevala, da se pri plačilu, ki je več kot 600 baznih točk večje od referenčne obrestne mere zadostno upošteva
večje tveganje stečaja podjetja v težavah. Zato ga je treba v skladu s sodno prakso, navedeno v točki 86 zgoraj, razglasiti
za nedopustnega. Trditve glede opredelitve pomoči glede na tržno referenčno mero iz tretjega tožbenega razloga v zadevi T‑120/07,
ki se nanaša na pomanjkanje obrazložitve, bodo preučene v nadaljevanju, v okviru preizkusa očitkov v zvezi s pomanjkanjem
obrazložitve v izpodbijani odločbi.
Drugi tožbeni razlog v zadevi T‑120/07 in preizkus morebitnih napak pri presoji se torej omejujeta na vprašanje, ali je Komisija
storila napako pri presoji s tem, da je ocenila, da je bilo podjetje Bike Systems v času dodelitve ukrepa 1 na podlagi meril
iz smernic iz leta 1999 podjetje v težavah.
S tem v zvezi je treba spomniti, da preučitev, ki jo mora opraviti Komisija, obsega upoštevanje in oceno zapletenih ekonomskih
dejstev in okoliščin. Ker sodišče Skupnosti s svojo oceno zapletenih ekonomskih dejstev in okoliščin ne more nadomestiti ocene
Komisije, se mora Splošno sodišče pri nadzoru omejiti na preizkus spoštovanja postopkovnih pravil in pravil za obrazložitev,
preizkus vsebinske pravilnosti dejstev ter na to, da ni bila storjena očitna napaka pri presoji in da niso bila zlorabljena
pooblastila (glej sodbo Splošnega sodišča z dne 11. maja 2005 v združenih zadevah Saxonia Edelmetalle in ZEMAG proti Komisiji,
T‑111/01 in T‑133/01, ZOdl., str. II‑1579, točka 91 in navedena sodna praksa).
Glede položaja podjetja Bike Systems marca 2001 je treba opozoriti, da je Komisija v točki 61 obrazložitve izpodbijane odločbe
navedla:
„[Podjetje] Bike Systems je sprejelo stečajni načrt in se izognilo stečaju. Prihodnost podjetja je bila nejasna, saj je bilo
izvedeno le omejeno operativno prestrukturiranje. Glede na letno poročilo za leto 2001 je podjetje v tem letu še vedno imelo
izgube. Lastniški kapital je bil še vedno negativen, čeprav to zaradi skritih rezerv ni povzročilo stečaja. [Podjetje] Bike
Systems je zato treba obravnavati kot podjetje, ki je bilo v tistem času v težavah.“
Analiza položaja podjetja Bike Systems temelji torej na obstoju stečajnega načrta, na izvedbi njegovega omejenega prestrukturiranja,
iz česar naj bi bilo razvidno, da je bila njegova prihodnost nejasna, na izgubah, navedenih v letnem poročilu iz leta 2001,
in na negativnem lastniškem kapitalu.
Prvič, družbi MB Immobilien in MB System zatrjujeta, da teh dejavnikov ni v smernicah iz leta 1999 in da ne podpirajo pravno
zadostno ugotovitve Komisije, da je bilo podjetje Bike Systems v težavah.
Te trditve ni mogoče sprejeti.
V zvezi z okvirom analize v smernicah iz leta 1999 je namreč treba opozoriti, da se njihov odstavek 4 omejuje na splošno navedbo,
da se podjetje obravnava kot podjetje v težavah, če ni sposobno s svojimi finančnimi sredstvi ali s sredstvi, ki jih lahko
pridobi od lastnikov/delničarjev oziroma upnikov, preprečiti izgub, ki naj bi ga, če javni organi ne bi posredovali, kratkoročno
ali srednjeročno vodile k gotovemu gospodarskemu propadu.
Poleg tega je iz besedila odstavkov 5 in 6 smernic iz leta 1999 razvidno, da čeprav se za podjetje „v vsakem primeru“ šteje,
da je podjetje v težavah, ko je znaten del njegovega osnovnega registriranega kapitala izgubljen, je mogoče tudi z drugimi
znaki, kot so ti iz odstavka 6, dokazati, da je v finančnih težavah v smislu smernic iz leta 1999, tudi če ni izgubilo pomembnega
dela osnovnega kapitala (glej v tem smislu in po analogiji sodbo Splošnega sodišča z dne 15. junija 2005 v zadevi Corsica
Ferries France proti Komisiji, T‑349/03, ZOdl., str. II‑2197, točka 185).
Na podlagi te sodne prakse je mogoče sklepati, prvič, da je občutno zmanjšanje osnovnega kapitala zelo resen dejavnik, ki
kaže na to, da se je podjetje znašlo v težavah, in drugič, da obstaja več gospodarskih dejavnikov, katerih neizčrpen seznam
je v odstavku 6 smernic iz leta 1999 (glej uporabo besed „ki so“ v sodbi Corsica Ferries France proti Komisiji, navedeni v
točki 104 zgoraj, točka 185), s katerimi je prav tako mogoče dokazati obstoj takega položaja, čeprav podjetje ni izgubilo
bistvenega dela osnovnega kapitala ali ni insolventno v smislu odstavka 5 smernic iz leta 1999.
V obravnavani zadevi se izpodbijana odločba sklicuje na obstoj negativnega lastniškega kapitala, ki ga je mogoče v nasprotju
s trditvijo družb MB Immobilien in MB System šteti za pomemben znak finančnih težav podjetja, tudi če ne obstajajo posebne
okoliščine iz odstavka 5 smernic iz leta 1999.
V izpodbijani odločbi so tudi drugi znaki, zlasti nepretrgane izgube v letu, ki se nanaša na ukrep 1. Čeprav ta zadnji dejavnik
ni naveden na neizčrpnem seznamu znakov iz odstavka 6, ki se nanaša na naraščanje izgub, njegove upoštevnosti v okviru analize
finančnega položaja podjetja ni mogoče zanikati, če se nanaša na položaj pred dodelitvijo pomoči ali ob njej, čemur družbi
MB Immobilien in MB System ne nasprotujeta.
Glede obstoja stečajnega načrta je iz pojasnil, ki sta jih družba MB System in Komisija predložili v odgovor na pisna vprašanja
Splošnega sodišča v zadevi T‑120/07, razvidno, da je namen stečajnega postopka v nemškem pravu oživitev insolventnega podjetja,
ko se je še vedno mogoče izogniti stečaju in se na podlagi tega postopka zahteva predložitev stečajnega načrta.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se odstavek 5(c) smernic iz leta 1999 sklicuje na okoliščino, v kateri podjetje, ki izpolnjuje
„pogoje – na podlagi nacionalnega prava – biti predmet kolektivnega postopka zaradi insolventnosti“, kot na dejavnik, ki nakazuje,
da ga je v vsakem primeru treba obravnavati kot podjetje v težavah. Res je, da položaj podjetja Bike Systems marca 2001 ni
ustrezal položaju, opisanem v navedenem odstavku 5(c), ker to podjetje ni bilo več v postopku zaradi insolventnosti. Vendar
kot je Komisija potrdila v odgovoru na pisna vprašanja Splošnega sodišča in na obravnavi, je v izpodbijani odločbi menila,
da je stečajni načrt podjetju Bike Systems omogočil, da je izšlo iz insolventnosti, da pa je njegov položaj ostal oslabljen,
zlasti ker je bilo izvedeno le omejeno prestrukturiranje, ta dejavnik pa se je upošteval kot znak težav na podlagi odstavka
6 smernic iz leta 1999.
Dalje, v zvezi z obsegom tega prestrukturiranja ob priznanju, da je bilo prvotno prestrukturiranje podjetja Bike Systems omejeno
v smislu, da se ga ni dalo hitreje izvleči iz postopka zaradi insolventnosti, da bi lahko nadaljevalo svoje dejavnosti, in
da je šlo torej predvsem za poravnavo dolgov, družba MB System trdi, da bi morala Komisija upoštevati, da je položaj podjetja,
ki je izšlo iz postopka zaradi insolventnosti, podoben položaju nove družbe, ker nima več dolgov. Poleg tega so po mnenju
družbe MB System upniki upali na sanacijo podjetja Bike Systems, saj so sprejeli stečajni načrt. Po mnenju podjetja Bike Systems,
ker je bila skupina Biria druga na trgu, potem ko jo je prevzela zadnja, je imelo podjetje Bike Systems vsekakor drugačno
gospodarsko prihodnost.
Kljub dejavnikom, ki sta jih navedli družbi MB Immobilien in MB System, je treba ugotoviti, da je bil postopek zaradi insolventnosti
glede podjetja Bike Systems končan šele decembra 2000, to je le tri mesece pred dodelitvijo ukrepa 1. V teh okoliščinah in
ob upoštevanju dejstva, da je šlo v bistvu za prestrukturiranje dolgov brez večjih operativnih sprememb, Splošno sodišče meni,
da bi lahko Komisija, ne da bi storila očitno napako pri presoji, sklepala, da je položaj podjetja Bike Systems marca 2001
ostal oslabljen in da je bila njegova prihodnost nejasna, ne glede na zaupanje, ki so ga lahko izkazale banke glede te prihodnosti.
Glede domnevnega neupoštevanja položaja zdravega kupca podjetja Bike Systems, očitek ki se, kot je razvidno iz odgovora na
pisna vprašanja Splošnega sodišča, nanaša na vključitev podjetja Bike Systems v skupino Biria v obdobju prestrukturiranja,
je treba ugotoviti, da trditev družb MB Immobilien in MB System ni dovolj podprta in zlasti ne pojasnjuje, katerih posebnih
elementov, navedenih v upravnem postopku, naj Komisija ne bi upoštevala. Navedba, podana na obravnavi v odgovor na vprašanje
Splošnega sodišča, glede položaja skupine Biria na trgu glede tega ni bila dovolj in je torej treba očitek v skladu s sodno
prakso iz točke 86 zgoraj razglasiti za nedopusten. Kakorkoli, kot potrjuje Komisija, je bilo podjetje Bike Systems, in ne
kupec, dolžno plačati nadomestilo za ukrep 1 in ni mogoče šteti za dokazano, da je kupec podprl svojo hčerinsko družbo za
poravnavo takega dolga.
Drugič, družbi MB Immobilien in MB System poudarjata, da bi morala Komisija analizirati priporočilno pismo.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora zadevna država članica, da bi izpolnila dolžnost sodelovanja s Komisijo, predložiti
vse potrebne informacije, ki bi tej instituciji omogočile, da preveri, ali so izpolnjeni pogoji za odstopanje, ki ga zahteva
(glej sodbo Splošnega sodišča z dne 6. aprila 2006 v zadevi Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke proti Komisiji, T‑17/03, ZOdl., str.
II‑1139, točka 48 in navedena sodna praksa).
Poleg tega je v skladu z ustaljeno sodno prakso, da je treba zakonitost akta Skupnosti presojati glede na dejstva in pravni
okvir, ki obstajajo na dan sprejetja akta ter da je treba presoje Komisije presoditi le glede na informacije, ki so ji na
voljo v času, ko jih presoja (glej zgoraj v točki 114 navedeno sodbo Schmitz-Gotha Fahrzeugwerke proti Komisiji, točka 54
in navedena sodna praksa).
Če je Komisija zadevnim strankam dala možnost predložiti svoja stališča, ji ni mogoče očitati, da ni upoštevala morebitnih
dejstev, ki bi ji lahko bila predstavljena v upravnem postopku, vendar ji niso bila, saj Komisija ni dolžna po uradni dolžnosti
in na podlagi domneve preizkušati, katere elemente bi ji bilo mogoče predložiti (glej zgoraj v točki 114 navedeno sodbo Schmitz-Gotha
Fahrzeugwerke proti Komisiji, točka 54 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da priporočilno pismo Komisiji v upravnem postopku ni bilo predloženo. Vendar je
res, da se je Zvezna republika Nemčija nanj sklicevala v dopisu z dne 31. januarja 2005:
„Na podlagi strateške zaveze, ki jo je vzpostavila skupina Biria (zlasti skupina za nakup in dobavo materiala), je bilo mogoče
meniti, da je bila prihodnost podjetja pozitivna in da bo prestrukturiranje uspelo. Namen priporočilnega pisma, ki sta ga
morali izdati družbi [Sachsen Zweirad] in Biria GmbH za namen plačila [tihe udeležbe], je bil zagotoviti, da bosta ti družbi
dejansko podprli prihodnost družbe Bike Systems.“
V zvezi s tem je treba poudariti, da kot trdi Komisija, dejstvo, da je Zvezna republika Nemčija v enem stavku navedla, da
je ta družba v okviru refinanciranja zadevne družbe od matične družbe prejela jamstvo za nadaljnjo pomoč, ne pomeni nujno,
da je želela s tem brez drugih dokazov, na primer glede finančnega položaja avtorja priporočilnega pisma na dan dodelitve
ukrepa 1, reči, da bi bilo treba družbo Bike Systems oceniti drugače, niti da je bila njena prihodnost s tem jamstvom spremenjena.
Kakorkoli, da bi Komisija lahko ocenila zavezujočo naravo priporočilnega pisma, bi morala imeti na voljo izvirnik dokumenta.
V opisanih okoliščinah obravnavane zadeve in v skladu s sodno prakso, navedeno v točkah od 114 do 116 zgoraj, Komisija ni
bila dolžna Zvezno republiko Nemčijo prositi za pojasnila o vplivu priporočilnega pisma na finančni položaj družbe Bike Systems.
Ugotoviti je torej treba, da Komisija s tem, da ni izvedla naknadnega preizkusa sklicevanja na priporočilno pismo iz dopisa
z dne 31. januarja 2005, ni ravnala nezakonito.
Tretjič, v zvezi z neupoštevanjem poročila o bilanci stanja za leto 2002 za družbo Byke Systems v izpodbijani odločbi je očitno,
da finančni položaj družbe Bike Systems leta 2002 ni upošteven za presojo zakonitosti ukrepa 1, sprejetega marca 2001. V sodni
praksi je v zvezi s tem jasno navedeno, da je treba na vprašanje, ali ukrep pomeni pomoč v smislu člena 87(1) ES, odgovoriti
glede na stanje, ki je obstajalo ob sprejemanju tega ukrepa. Če bi Komisija upoštevala naknadne dejavnike, bi namreč dala
prednost državam članicam, ki niso izpolnile svoje obveznosti glede priglasitve pomoči – v fazi njihovega osnutka – ki so
jih nameravale dodeliti (glej v tem smislu sodbo Splošnega sodišča z dne 11. julija 2002 v zadevi HAMSA proti Komisiji, T‑152/99,
Recueil, str. II‑3049, točka 53).
Četrtič, navedbe Komisije v zvezi s položajem družbe Bike Systems leta 2002 in 2003 ter okoliščine, v katerih naj bi leta
2005 prenehal ukrep 1, niso upoštevne za presojo zakonitosti izpodbijane odločbe zaradi enakih razlogov, kot so navedeni v
točki 120 zgoraj.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da so dejavniki iz točke 61 obrazložitve izpodbijane odločbe v skladu s smernicami iz leta 1999
in da Komisija s tem, da je ugotovila, da je bilo podjetje Bike Systems marca 2001 v težavah, ni storila očitnih napak pri
presoji.

Vprašanje, ali sta podjetji Sachsen Zweirad in Biria GmbH marca oziroma decembra 2003 veljali za podjetji v težavah
Dežela Saška navaja, prvič, splošne trditve, povezane z okvirom presoje položaja podjetij, upravičenih do ukrepov 2 in 3,
ter, drugič, očitne napake pri uporabi navedenega okvira za ti podjetji.
Okvir presoje položaja podjetij, upravičenih do ukrepov 2 in 3
–       Trditve strank
Dežela Saška trdi, da je Komisija v točkah od 66 do 78 obrazložitve izpodbijane odločbe naštela le nekaj značilnih „simptomov“
podjetja v težavah, pri čemer se je sklicevala na odstavek 6 smernic iz leta 1999, na podlagi katerega se vrsta podjetij,
ki bi bila lahko upravičena do pomoči za reševanje in prestrukturiranje, razteza na podjetja, ki ne izpolnjujejo meril odstavka
5. Podjetja v težavah, ki bi brez posredovanja države postala insolventna, naj bi na splošno imela „simptome“ iz odstavka
6 smernic ali vsaj nekatere od njih. Vendar naj obstoj nekaterih od teh „simptomov“ ne bi zadostoval za ugotovitev, da je
podjetje v takih težavah, da bi ob pomanjkanju državne pomoči izginilo iz trga.
Poleg tega dežela Saška meni, da je bila praksa Komisije nasprotna. Za podjetja, ki ne izpolnjujejo meril iz odstavka 5 smernic
iz leta 1999, naj bi Komisija v nedavnih odločbah menila, da niso dovolj le nekateri „simptomi“.
Poleg tega naj bi Komisija precenila obseg svoje diskrecijske pravice. Svoje presoje ne more nadomestiti s presojo organa,
ki je dodelil pomoč, ker je ob odobritvi sheme pomoči državi članici dodelila nekaj manevrskega prostora. Zato naj bi bila
edina naloga, ki jo še ima v skladu s členom 88(1) ES, stalni nadzor uporabe odobrene sheme pomoči. Dežela Saška zato ocenjuje,
da je bila presoja organa oblasti ali institucije države članice pri dodelitvi pomoči ob sprejemanju odločbe (in ne na podlagi
informacij, ki naj bi jih imela Komisija na voljo po opravljenem nadzoru) očitno napačna zaradi česar odobrena shema pomoči
nima učinka.
Dežela Saška poleg tega trdi, da je polje proste presoje za opredelitev, ali je podjetje mogoče šteti za podjetje v težavah,
ožje v okviru shem regionalnih pomoči kot v okviru pomoči za reševanje in prestrukturiranje. Pri zadnjih naj bi bil protikonkurenčni
učinek razviden iz dejstva, da se podjetje v težavah obravnava ugodneje kot druga podjetja. Nasprotno, pri regionalnih pomoči
bi bilo podjetje v težavah obravnavano slabše kot druga podjetja, ki naj bi za isti projekt prejela regionalne pomoči.
Dežela Saška v tem okviru ocenjuje, da je treba tudi merila iz odstavkov 5 in 6 smernic iz leta 1999 obravnavati različno.
Medtem ko bi bila lahko merila iz navedenega odstavka 5 predmet nadzora, bi lahko „simptomi“ iz navedenega odstavka 6 nastali
tako pri podjetjih v težavah kot pri podjetjih, ki niso v težavah. Zato če ima podjetje le nekatere od teh „simptomov“, ni
mogoče šteti za dokazano, da je presoja organa, ki dodeljuje pomoč, na podlagi katere podjetje ni podjetje v težavah, očitno
napačna. Vendar ker merila iz odstavka 5 in večina „simptomov“ iz odstavka 6 v zadevnem obdobju niso bili izpolnjeni glede
dveh podjetij, naj ugotovitev iz izpodbijane odločbe, na podlagi katere so bili izpolnjeni nekateri „simptomi“, ne bi zadostovala
za naknadno utemeljitev neuporabe odobrene sheme pomoči.
Po mnenju dežele Saške naj bi bila trditev Komisije, da je Splošno sodišče v zgoraj v točki 104 navedeni sodbi Corsica Ferries
France proti Komisiji menilo, da obstoj dveh znakov, in sicer naraščanje izgub in dolgov, zadostuje za domnevo, da je podjetje
v težavah, zavajajoča, ker se je ta spor nanašal na odločbo, v kateri je Komisija prav tako ugotovila obstoj enega od meril
iz odstavka 5 smernic iz leta 1999. Poleg tega zgoraj navedena znaka nista posebej obstajala pri družbi Sachsen Zweirad marca
2003 in družbi Biria GmbH decembra 2003.
Poleg tega naj Komisija ne bi pravilno presodila meril iz odstavka 6 smernic iz leta 1999. Zvezna republika Nemčija naj bi
namreč v svojih stališčih o začetku uradnega postopka preiskave Komisiji predložila tabelo, iz katere naj bi bilo razvidno,
da navedena merila niso bila izpolnjena. Ta tabela naj bi se nanašala predvsem na položaj družbe Sachsen Zweirad, ker naj
bi leta 2001 in 2002 ta družba imela izgube, medtem ko naj bi po prevzemu družbe Biria AG (prejšnje poimenovanje) spet imela
dobiček leta 2003 (kot družba Biria GmbH). Merila iz odstavka 6 smernic naj bi temeljila na negativnem razvoju (naraščajoče
izgube, povečanje zalog, padajoč denarni tok, zadolženost in naraščajoči stroški obresti, zmanjšanje ali izguba lastnih sredstev).
Vendar naj bi tabela, ki jo je predložila Zvezna republika Nemčija, dokazovala, da se je leta 2003 položaj izboljšal in da
ni bil podan še noben od znakov. Vprašanje gibanja gospodarskega razvoja naj bi bil odločilen za preučitev podjetja glede
na merila iz odstavka 6 smernic iz leta 1999. Plačilno sposobno podjetje, ki še vedno razpolaga z več kot polovico lastnih
sredstev ali ki je izgubilo manj kot četrtino teh sredstev v zadnjih dvanajstih mesecih, naj ne bi izpolnjevalo meril za podjetje
v težavah v smislu odstavka 5 navedenih smernic. Izgube lastnih sredstev naj zato ne bi zadoščale za izpolnjevanje merila,
povezanega z izgubami iz odstavka 6 smernic iz leta 1999, in opredelitev podjetja kot podjetja v težavah, ker pragovi iz odstavka
5 niso bili doseženi. Nasprotno, prav tako mora obstajati očitno poslabšanje ekonomskega položaja. Komisija naj v izpodbijani
odločbi ne bi priznala, da se je ekonomski položaj zadevnih podjetij od leta 2001 dejansko izboljšal.
Glede trditve Komisije, da je pravilna opredelitev podjetja v težavah v smislu smernic iz leta 1999, navedena v njihovem odstavku
4, bi zadostovala ugotovitev, da te opredelitve ni uporabila v izpodbijani odločbi. Poleg tega bi bilo treba opozoriti, da
iz tega merila ni razvidno, da je treba podjetje obravnavati, kot da je v težavah, takoj ko to ni sposobno ustvarjati dovolj
lastnih sredstev ali si sposoditi dovolj sredstev za financiranje potrebnih projektov za izboljšanje svojega ekonomskega položaja.
To naj bi bilo razvidno zlasti iz dokumenta Komisije SEC (2005) 795 z naslovom „Akcijski načrt na področju državnih pomoči
– Manj državnih pomoči in njihova boljša usmerjenost: načrt Komisije za reformo državnih pomoči v letih 2005–2009“ (v nadaljevanju:
akcijski načrt), na podlagi katerega je mogoče tak položaj pojasniti tudi s tržnimi pomanjkljivostmi. Program regionalnih
pomoči na podlagi odobrene sheme pomoči bi se lahko uporabil le, če ne bi bilo mogoče najti nobenih drugih sredstev za projekt
in to tudi za podjetja, ki niso v težavah. Izkušnja, pridobljena v okviru uporabe tega instrumenta regionalne pomoči od leta
1993, naj bi dokazovala, da podjetja, ki ne poznajo ekonomskih težav, vseeno potrebujejo jamstvo dežele (Land) za uresničitev
svojih projektov. Tako bi na primer bilo, če bi njihova vodilna banka prestrukturirala svoj portfelj in odrekla financiranje.
Komisija prereka trditve dežele Saške.
–       Presoja Splošnega sodišča
Iz analize iz točk od 103 do 105 zgoraj je razvidno, da odstavek 6 smernic iz leta 1999 vsebuje neizčrpen seznam dejavnikov,
iz katerih je mogoče razbrati, da je podjetje v težavah, čeprav ni bilo bistvenega zmanjšanja osnovnega kapitala ali postopka
zaradi insolventnosti, kot je določeno v njihovem odstavku 5, pri čemer gre za okoliščini, ki na podlagi navedenega odstavka
5 v vsakem primeru vodita do tega, da je treba podjetje šteti za podjetje v težavah. V nasprotju s trditvijo dežele Saške
je torej v okviru smernic iz leta 1999 mogoče na podlagi nekaterih od znakov iz odstavka 6 ali prav tako na podlagi drugih
znakov ugotoviti, da je podjetje v takih težavah, da brez javne intervencije ne bi preživelo.
Poleg tega glede vzporednic, ki jih želi dežela Saška potegniti z drugimi postopki državnih pomoči, je treba opozoriti, da
je treba le v okviru člena 87(3)(c) ES presojati zakonitost odločbe Komisije, v kateri je ugotovljeno, da nova pomoč ne ustreza
pogojem uporabe te izjeme, in ne glede na prejšnjo prakso odločanja Komisije, če je ta obstajala (zgoraj v točki 74 navedena
sodba Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji, točka 177). Primerjave z drugimi postopki državnih pomoči torej niso
upoštevne za ugotovitev, ali mora biti izpolnjeno minimalno število meril v smislu odstavka 6 smernic iz leta 1999, ne glede
na to, ali je v smislu odstavka 5 lastniški kapital prizadet ali ne.
Glede sklicevanja dežele Saške na zgoraj v točki 104 navedeno sodbo Corsica Ferries France proti Komisiji je treba navesti,
da je Splošno sodišče v točki 191 navedene sodbe razsodilo, da sta višina izgub in višina finančne zadolženosti zadevnega
podjetja merili, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da gre za podjetje v težavah. Vendar na podlagi tega ni mogoče sklepati,
da je obstajalo minimalno število meril, ki jih mora neko podjetje izpolnjevati, da bi se lahko štelo kot podjetje v težavah,
ker se je presoja Splošnega sodišča v zvezi s tem nanašala na posebno dejansko stanje ter vidike zadeve. Iz tega pa izhaja,
da ni nujno, da so za to, da bi bilo mogoče za neko podjetje šteti, da je v težavah v smislu smernic iz leta 1999, izpolnjena
vsa merila iz njihovega odstavka 6.
Poleg tega glede trditve dežele Saške, da je polje diskrecijske pravice Komisije drugačno v okviru odobrene sheme pomoči,
je bilo v točki 62 zgoraj opozorjeno, da preizkus, ki ga je opravila Komisija glede skladnosti pomoči s shemo pomoči, ne pomeni
dejanja, ki bi prekoračilo okvir njenih pristojnosti. Ker podjetja v težavah niso upravičena do regionalnih pomoči odobrene
sheme pomoči in ker se njihova opredelitve iz smernic iz leta 1999, kot je razvidno iz analize pravnega okvira v obravnavani
zadevi iz točk od 58 do 81 zgoraj, je Komisija pravilno preverila, ali so bile v tej zadevi smernice iz leta 1999 pravilno
uporabljene. Trditve glede morebitnega zoženja polja diskrecijske pravice Komisije v zvezi z regionalnimi pomočmi glede na
pomoči za prestrukturiranje je treba zavrniti iz istih razlogov.
Dalje, glede trditve dežele Saške, da če ne bi nastal položaj, v katerem so bila izgubljena lastna sredstva, kot je opisano
v odstavku 5 smernic iz leta 1999, bi bilo treba z merili iz njihovega odstavka 6 dokazati obstoj negativnega gibanja, je
iz sodne prakse razvidno, da pomembnost, ki jo imajo znaki gibanj v teh smernicah, ne pomeni nujno neustreznosti drugih vrst
znakov. Vendar so taki znaki lahko primerni le, če omogočijo ugotovitev obstoja resničnih in dokazljivih težav (glej v tem
smislu in po analogiji zgoraj v točki 74 navedeno sodbo Regione autonoma della Sardegna proti Komisiji, točka 111). Iz tega
sledi, da čeprav so znaki negativnega gibanja gotovo posebej upoštevni za ugotovitev, ali je podjetje v težavah, na podlagi
meril iz odstavka 6 smernic iz leta 1999 ni mogoče izpeljati nikakršne obveznosti Komisije, da dokaže obstoj negativnega gibanja,
samo če pravno zadostno ugotovi, da gre za družbo, katere preživetje bi bilo ob neintervenciji javnih organov ogroženo.
Nazadnje, v zvezi s sklicevanjem na akcijski načrt dežele Saške je v navedenem dokumentu predlagana pogostejša uporaba gospodarskega
pristopa na področju državnih pomoči, poleg tega pa je v njem navedeno, da je eden od glavnih elementov v zvezi s tem analiza
tržnih pomanjkljivosti, ki bi lahko bile razlog, da trgi ne morejo doseči želenih ciljev, ki so v splošnem interesu (točki
22 in 23 akcijskega načrta). Vendar je treba ugotoviti, da so te trditve zelo splošne in brez kakršne koli zveze z opredelitvijo
pojma podjetja v težavah. Nikakor ne potrjujejo teze dežele Saške, da bi Komisija morala upoštevati dejstvo, da je likvidnostne
težave podjetja mogoče povezati z nekaterimi periodičnimi gospodarskimi dejavniki, kot je faza rasti. To trditev je treba
torej zavrniti.
Iz tega sledi, da je treba zavrniti vse trditve, ki jih navaja dežela Saška glede splošnega okvira analize, ki ga je uporabila
Komisija za presojo, ali so bila zadevna upravičena podjetja v težavah.
Presoja položaja družbe Sachsen Zweirad
–       Trditve strank
Dežela Saška trdi, da družba Sachsen Zweirad marca 2003 ni izkazala večjih izgub. Priznava, da je ta družba leta 2001 in 2002
imela izgube, da pa so bile te leta 2002 že manjše kot leto poprej, in sicer so padle z 1,274 milijona EUR na 733.000 EUR.
Ob dodelitvi ukrepa 2 naj bi se pričakoval pozitiven letni rezultat za leto 2003. Poleg tega dobički prejšnjih let niso bili
porabljeni na račun izgub. Družba Sachsen Zweirad naj bi ohranila pozitivni lastniški kapital. Poleg tega naj bi se njen promet
od leta 2001 do leta 2002 zmanjšal za 13,8 %, na 51 milijonov EUR, ker so bili morebitni kupci v Nemčiji zaradi trajajočih
slabih gospodarskih razmer izredno pazljivi. Za poslovno leto 2003 naj bi družba pričakovala vnovično izboljšanje prometa
in ta načrt naj bi bil ocenjen za realen, ker naj bi, prvič, previdnost kupcev v prejšnjem obdobju pomenila, da je bilo treba
napredovati, in ker naj bi, drugič, deset največjih strank družbe Sachsen Zweirad že oddalo dokončna naročila pred začetkom
leta za količino prometa, ki presega 30 milijonov EUR. Zmanjšanje prometa naj torej ne bi bilo dolgoročno. Dežela Saška trdi,
da čeprav je Komisija ugotovila obstoj dveh zgoraj navedenih znakov, pa ni obravnavala njunih razlogov niti njunih učinkov
na razvoj podjetja. Brez takega preizkusa naj ti znaki ne bi omogočali sklepa glede vprašanja, ali je podjetje v težavah ali
ne.
Komisija naj bi se med drugim sklicevala na likvidnostne težave, vendar teh ni mogoče obravnavati enako kot plačilne. Sama
naj bi pojasnila, da je treba uporabiti zunanje financiranje za zagotovitev rasti podjetja in s tem povezanega nastanka obratnih
sredstev. Vendar na podlagi težav s pridobitvijo financiranja rasti na trgu podjetja ni mogoče opredeliti kot „podjetje v
težavah“. To naj bi prav tako veljalo za potrebo po celotnem prestrukturiranju financiranja podjetja za zmanjšanje njegovih
stroškov in za dolgoročno načrtovanje zavarovanja, navedeno v revizijskem poročilu glede letne bilance stanja na 31. december
2002 in glede poslovnega poročila za leto 2002 za družbo Sachsen Zweirad (v nadaljevanju: poročilo o bilanci stanja za leto
2002 za družbo Sachsen Zweirad). Kratko obdobje preostalega posojila naj bi pomenilo predvsem tveganje na področju stroškov,
in ne neposredno dokaz znatnih težav. Poleg tega naj bi se stroški obresti, ki so bremenili družbo Sachsen Zweirad, zmanjšali
(z 2 milijonov EUR leta 2001 na 1,8 milijona EUR leta 2002), tako da ni bilo pričakovati, da bi ti stroški obresti v primeru
dodelitve jamstva vodili do plačilnih težav.
Komisija nasprotuje trditvam dežele Saške.
–       Presoja Splošnega sodišča
Za uvod je treba opozoriti, da ima Komisija pri uporabi člena 87(3) ES široko diskrecijsko pravico. Ker sodišče Skupnosti
ne more z lastno presojo dejstev in zapletenega dejanskega stanja ter gospodarskih okoliščin nadomestiti presoje Komisije,
se mora zato presoja Splošnega sodišča glede tega omejiti na preverjanje spoštovanja postopkovnih pravil in obrazložitve ter
materialne pravilnosti dejanskega stanja in tega, ali ni bila morda storjena očitna napaka pri presoji in zloraba pooblastil
(glej sodbo Splošnega sodišča z dne 12. septembra 2007 v zadevi Olympiaki Aeroporia Ypiresies proti Komisiji, T‑68/03, ZOdl.,
str. II‑2911, točka 150 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je v zvezi z ukrepom 2 in položajem družbe Sachsen Zweirad marca 2003 v izpodbijani odločbi navedeno:
„(66) Po mnenju [Zvezne republike Nemčije] [družba Sachsen Zweirad] ne kaže znakov, značilnih za podjetje v težavah v smislu [smernic
iz leta 1999]. Komisija opozarja, da značilni znaki podjetja v težavah, navedeni v [odstavku] 6 [smernic iz leta 1999], nudijo
zgolj oporne točke za opredelitev, kdaj je podjetje mogoče obravnavati kot podjetje v težavah, ni pa jih mogoče razumeti kot
pogoje, ki morajo biti kumulativno izpolnjeni. [Družba Sachsen Zweirad] je leta 2001 [imela] izgubo iz poslovanja v višini
1.274.000 EUR, leta 2002 pa izgubo v višini 733.000 EUR. Izgubo je v skladu s pogodbo o prenosu dobička in izgube prevzela
matična družba Biria. Prihodki so se leta 2002 v primerjavi z letom 2001 zmanjšali.
(67)      Glede na [poročilo o bilanci stanja za leto 2002 za družbo Sachsen Zweirad] se je [ta družba] soočal[a] tudi z likvidnostnimi
težavami. V letnem poročilu je izrecno navedeno, da so likvidnostne težave [družbe Sachsen Zweirad] posledica visokih izdatkov
za predfinanciranje zalog in rasti znotraj skupine. Po letnem poročilu je preživetje podjetja mogoče le ob pripravljenosti
bank, da ohranijo ali prestrukturirajo obstoječe kreditne linije.
(68)      Nevarnost, da zasebne denarne ustanove ne bi podaljšale kreditov, po mnenju [Zvezne republike Nemčije] ni obstajala. Vendar
pa to ne spremeni dejstva, da je bilo likvidnostno stanje podjetja napeto. Glede na letno poročilo je bila večina kreditov
veljavna manj kot pet let, kar pa za financiranje poslovnih dejavnosti nikakor ni ugodno in povečuje tveganja za podjetja.
Kratkoročnost kreditov je poleg tega privedla do visokih plačil obresti (čeprav leta 2002 v primerjavi z letom 2001 nekoliko
manjših), ki so predstavljala dodatno breme za likvidnost podjetja.“
Iz tega dela izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija svojo ugotovitev, da je bila družba Sachsen Zweirad marca 2003
v težavah, utemeljila s temi dejavniki: prvič, obstoj izgub, čeprav upadajočih, v letih 2001 in 2002, drugič, zmanjšan promet
leta 2002 v primerjavi z letom 2001 ter, tretjič, obstoj resnih likvidnostnih težav, ki so bile navedene v poročilu o bilanci
stanja za leto 2002 za družbo Sachsen Zweirad, ki so se še poslabšale s prevlado kratkoročnih kreditov po visokih obrestnih
merah.
Najprej je treba glede upadanja prometa ugotoviti, da je to merilo navedeno v odstavku 6 smernic iz leta 1999. Čeprav samo
po sebi ni močan znak obstoja znatnih težav podjetja, ker sta se upoštevali le dve zaporedni leti, je Komisija preizkusila
tudi druga merila za presojo finančnega položaja družbe Sachsen Zweirad.
Glede izgub je treba ugotoviti, da se odstavek 6 smernic iz leta 1999 sklicuje na naraščajoče izgube. Vendar Splošno sodišče
meni, da to Komisiji ne more preprečiti, da ne bi upoštevala obstoja izgub v več zaporednih letih kot znaka finančnih težav,
čeprav te niso bile naraščajoče. Poleg tega se zdi v primeru ukrepa pomoči, dodeljene v prvem trimesečju leta 2003, primerno
v zvezi s tem upoštevati finančne rezultate upravičenega podjetja v dveh predhodnih letih.
Poleg tega glede tabele, predložene v prilogi k tožbi, v kateri je naveden dobiček v višini 1,7 milijona EUR ob vmesni bilanci
stanja na dan 31. maja 2003 in glede katere dežela Saška očita Komisiji, da bi jo morala upoštevati, je treba poudariti, da
kot navaja Komisija, izboljšanje položaja podjetja, ki je prejelo pomoč tistega leta, ko je bil dodeljen ukrep 2, ne more
vplivati na presojo njegovega položaja v času dodelitve, zlasti ker ni mogoče izključiti, da je obstoj navedenega jamstva
lahko vplivalo na ta razvoj. Kot je bilo opozorjeno zgoraj, je v sodni praksi navedeno, da je treba na vprašanje, ali neki
ukrep pomeni pomoč v smislu člena 87(1) ES, odgovoriti glede na položaj, ki je obstajal takrat, ko je bil ta ukrep sprejet.
Če je Komisija upoštevala naknadne dejavnike, bi dala ugodnosti državam članicam, ki niso izpolnile svoje obveznosti priglasitve
državne pomoči na stopnji načrtovanja pomoči, ki so jih nameravale dodeliti (zgoraj v točki 120 navedena sodba HAMSA proti
Komisiji, točka 53).
Dalje, v odstavku 6 smernic iz leta 1999 likvidnostne težave izrecno niso navedene, čeprav se ta odstavek sklicuje na upadanje
denarnih tokov kot na znak finančnih težav.
Vendar je treba ugotoviti, da je bil likvidnostni položaj jasno opisan kot prevladujoč v poročilu o bilanci stanja za leto
2002 za družbo Sachsen Zweirad, na katerem je Komisija utemeljila svojo analizo. V tem poročilu je navedeno zlasti:
„Družba je poskušala preprečiti nadaljnje poslabšanje svojih rezultatov glede na leto 2001 tako, da je sprejela ukrepe za
zmanjšanje stroškov, ki jih je – gledano v celoti – lahko uresničila zlasti na področju stroškov za plače in na ravni drugih
stroškov tekočega poslovanja. Izkazalo se je, da ti ukrepi niso bili dovolj za preprečitev negativnega rezultata konec tega
leta […]
Kot v predhodnem poslovnem letu 2001, uprava [družbe Sachsen Zweirad] meni, da je širitev skupine podjetij, ki jih vodi družba
Biria AG, na podlagi katere je leta 2002 prav tako nastala potreba po financiranju, glavni vir tveganja. Zaradi odprave jamstva
s strani Zvezne republike in dežele (Bund/Land), ki je bilo prvotno odobreno pod pogojem, da [Komisija] predloži izjavo o
nenasprotovanju, bi bila lahko likvidnostna kriza, zlasti v zimskih mesecih, odpravljena le s finančnim načrtom, izdelanim
skupaj z bankami. Trenutno je obstoj [družbe Sachsen Zweirad] tako odvisen od ohranitve posojil, ki so ji jih zdaj dodelile
banke, zlasti ker je [družba Sachsen Zweirad] zagotovila visoko zavarovanje posojil za celotno skupino Biria. Zaradi velikih
zneskov, dodeljenih na podlagi kratkoročnih kreditnih linij, obstaja tveganje nihanja obrestnih mer, kar lahko ogrozi obstoj
družbe.
Zaradi velikih izdatkov za predhodno financiranje zalog skupine in njene rasti je likvidnostni položaj podjetja še naprej
tako napet, da je njegov obstoj mogoče zagotoviti le, če banke ohranijo obstoječe kreditne linije ali jih prestrukturirajo
in razširijo glede na odpravo jamstva s strani Zvezne države/dežel […]
Glede kratkoročnih finančnih linij med drugim obstaja tveganje nihanj obrestne mere, ki lahko ogrozijo obstoj podjetja […]“
Iz te navedbe je razvidno, da je bila družba Sachsen Zweirad v težkem finančnem položaju in da se je prestrukturirala. Splošno
sodišče meni, da je Komisija zlasti glede na višino kratkoročnih kreditov, ki so predmet nihanj obrestne mere, likvidnostni
položaj, opisan v poročilu o bilanci stanja za leto 2002 za družbo Sachsen Zweirad, pravilno štela kot znak težkega finančnega
položaja, ki bi lahko ogrožal sposobnost preživetja podjetja brez državne intervencije, ker podjetje, ki ni likvidno, ne more
zagotoviti kratkoročne ali srednjeročne poravnave svojih dolgov.
Poleg tega je glede trditve, da bi morala Komisija upoštevati, da je bil težek likvidnostni položaj posledica financiranja
rasti družbe ter da torej ta položaj ni bil nujno znak težav, treba opozoriti, da so v poročilu o bilanci stanja za leto 2002
za družbo Sachsen Zweirad navedeni izdatki za predhodno financiranje zalog in rasti skupine. Vendar je treba ugotoviti, da
Komisija s tem, da se je na tem mestu oprla na skrb vzbujajoč namen navedenega poročila, ni storila očitne napake pri presoji,
ker se je v tem poročilu očitno upošteval okvir rasti, vseeno pa se je v njem govorilo o položaju, ki je še naprej težak.
Poleg tega glede trditve dežele Saške, da bi morala Komisija upoštevati splošni gospodarski položaj in obstoj pomembnih gotovih
naročil konec leta 2002, je Komisija v odgovor na pisno vprašanje Splošnega sodišča navedla, da te informacije niso bile predložene
v upravnem postopku, ampak so bile prvič navedene v tožbi. Dežela Saška na zaslišanju na obravnavi tem trditvam ni mogla nasprotovati
niti navesti, s katerimi dokumenti naj bi bile te informacije predložene v upravnem postopku, temveč je navedla le, da je
bilo poslabšanje gospodarskega položaja leta 2002 splošno znan problem.
V teh okoliščinah Splošno sodišče meni, da Komisija ni storila očitne napake pri presoji, ker ni upoštevala teh dejavnikov
za ugotovitev, da je bil gospodarski in finančni položaj družbe Sachsen Zweirad negotov. Iz sodne prakse, navedene v točki
115 zgoraj, je namreč razvidno, da se sme presoja Komisije preizkusiti le na podlagi informacij, ki so ji na voljo, ko se
opravi presoja.
Nazadnje, glede domnevnega neupoštevanja manjšega znižanja obresti, z 2 milijonov EUR leta 2001 na 1,8 milijona EUR leta 2002,
je Komisija v odgovoru na pisno vprašanje Splošnega sodišča odgovorila, da je iz točke 68 obrazložitve izpodbijane odločbe
razvidno, da je upoštevala to okoliščino, da pa bi morala za presojo, ali je bilo podjetje v težavah, upoštevati njegov položaj
v celoti. Kljub upoštevanju manjšega zmanjšanja finančnih dajatev, Komisija meni, da je bila družba Sachsen Zweirad v težavah
zaradi znatnih preteklih izgub ter njenih likvidnostnih težav.
Splošno sodišče v zvezi s tem ugotavlja, da se točka 68 obrazložitve izpodbijane odločbe dejansko sklicuje na zmanjšanje finančnih
dajatev od leta 2001 do leta 2002. Glede na očitno negativno analizo likvidnostnega položaja družbe Sachsen Zweirad, kot je
razviden iz zgoraj navedenega poročila o bilanci stanja za leto 2002 za družbo Sachsen Zweirad, Splošno sodišče meni, da Komisija
s tem, da je menila, da ta poseben dejavnik ni mogel odločilno vplivati na njeno celovito presojo položaja navedenega podjetja
ob dodelitvi ukrepa 2, ni storila očitne napake pri presoji.
Mogoče je sklepati, da dežela Saška ni dokazala, da je Komisija storila očitno napako pri presoji, ker se je za ugotovitev,
da je bila družba Sachsen Zweirad marca 2003 v težavah, oprla na zgoraj navedene dejavnike.
Presoja položaja družbe Biria GmbH
–       Trditve strank
Dežela Saška opozarja, da Komisija v točki 72 obrazložitve izpodbijane odločbe ugotavlja, da je (nova) družba Biria GmbH podedovala
težave (prejšnje) družbe Biria AG in družbe Sachsen Zweirad, toda navaja, da taka trditev ne omogoča dokončnega odgovora na
vprašanje, ali je bilo prestrukturirano podjetje v težavah. Družba Sachsen Zweirad naj prvotno ne bi bilo podjetje v težavah,
tako da prevzem sredstev in dolgov družbe Biria AG s strani družbe Biria GmbH te ne spreminja nujno v podjetje v težavah,
kot naj bi jasno dokazovalo dejstvo, da se je bilančna vsota povečala s 24 milijonov EUR na dan 31. decembra 2002 na 34 milijonov
EUR na dan 31. decembra 2003, medtem ko naj bi se dolgovi povečali le za 4 milijone, od 22 na 26 milijonov EUR. Treba bi se
bilo opreti izključno na finančne kazalnike poslovanja prestrukturiranega podjetja, ki naj bi dokazovali, da ni bilo v težavah.
Poleg tega naj bi se Komisija sklicevala na resne likvidnostne težave pri družbi Biria GmbH, vendar naj bi zamolčala dejstvo,
da ti niso pripeljali do insolventnosti podjetja niti do manjših ustavitev plačil. Prav tako naj ne bi upoštevala dejstva,
da gre za težave, s katerimi se je to podjetje srečalo pri financiranju svoje rasti, in ne za plačilne težave, ki izhajajo
iz spornega razmerja med prometom in izdatki.
Dežela Saška tudi meni, da ugotovitev Komisije iz točke 77 obrazložitve izpodbijane odločbe glede umika konzorcija bank ni
nujno neizogibna. Zadevni konzorcij bank naj bi vodila banka D., ki je bila ustanovljena šele leta 2001 z združitvijo dveh
drugih bank in katere strategija je po mnenju medijev še vedno predmet razprav. To naj bi bil med drugim razlog, da združitev
z banko W., ki je bila predvidena že nekaj let, še vedno ni bila izvedena. Na vprašanje nosilca jamstva je banka D. pojasnila,
da se je konzorcij bank novembra 2003 umaknil iz strateških razlogov, kot naj bi bilo razvidno iz dopisa v prilogi k tožbi.
Dežela Saška trdi, da to pojasnilo ni neverjetno, če je umeščeno v okvir trajajočih notranjih razprav glede vprašanja, ali
se banka D. sploh mora ukvarjati s poslovnimi strankami, usmerjenimi na domači trg, v konkurenci z ljudskimi bankami in hranilnicami,
ki so z njo povezane. Vrednost terjatev naj bi bila popravljena v okviru notranjega prestrukturiranja banke in produkt odkupne
cene bi se lahko optimiziral z davčnim načrtom, tako da bi se bilo mogoče izogniti vsem ali skoraj vsem izgubam. Dve drugi
banki sta se umaknili sočasno kot banka D., ker nobena od njiju ni želela prevzeti vodenja konzorcija, pri čemer gre za odločitev,
ki prav tako ni nenavadna in je ni mogoče uporabiti kot dokaz, da je šlo za zelo veliko tveganje stečaja. Zato ni bilo podlage
za ugotovitev, da bi bilo zadevno podjetje treba opredeliti kot podjetje v težavah.
Po mnenju dežele Saške iz tega sledi, da čeprav so podjetja nesporno sledila poslovni strategiji, ki vključuje številna tveganja
in so bila zato podkapitalizirana, bi moral temeljiti preizkus naštetih meril, ki ga je opravila Komisija, to pripeljati do
ugotovitve, da ob dodelitvi ukrepa 3 navedena podjetja niso bila v težavah, ki bi ogrozile nadaljevanje njihovih dejavnosti,
če jim država ne bi dodelila pomoči. Revizorska družba, ki jo je pooblastila dežela Saška, naj bi med drugim za obe podjetji
ugotovila, da je bilo tveganje poziva za izpolnitev jamstva tako majhno, da je bila dodelitev jamstva upravičena.
Nazadnje, dežela Saška trdi, da bi bilo treba zavrniti trditev Komisije, da izvor likvidnostnih težav ne vpliva na vprašanje,
ali je treba podjetje obravnavati kot podjetje v težavah. Zgoraj v točki 104 navedene sodbe Corsica Ferries France proti Komisiji,
na katero se sklicuje Komisija, da bi dokazala, da cenovna vojna absolutno ni v neskladju z obstojem težav, ni mogoče prenesti
na obravnavano zadevo, ker likvidnostnih težav ni mogoče enačiti z izgubami. Likvidnostne težave naj bi nastale prav v okviru
financiranja rasti, ker je treba zagotoviti trajna in obratna sredstva, vendar naj ta vzpostavitev ne bi vodila do izgub.
Težak likvidnostni položaj naj torej ne bi pomenil, da je treba podjetje obravnavati kot podjetje v težavah.
Komisija prereka trditve dežele Saške.
–       Presoja Splošnega sodišča
Glede ukrepa 3 in položaja družbe Biria GmbH ob dodelitvi navedenega ukrepa decembra 2003 je v izpodbijani odločbi navedeno:
„(70) Biria GmbH (zdaj Biria AG) je bila ustanovljena 1. oktobra 2003 z združitvijo [družbe Biria AG] in hčerinskega podjetja [Sachsen
Zweirad].
(71)      Po mnenju [Zvezne republike Nemčije] je treba [družbo Biria GmbH] (zdaj Biria AG) jasno ločevati od (stare) [družbe Biria
AG] in podjetja [Sachsen Zweirad], saj je z združitvijo nastalo novo podjetje. Zato je treba vprašanje, ali je bilo podjetje
v času zagotovitve jamstva 9. decembra [2003] v težavah, presoditi na podlagi začetne bilance na novo združenega podjetja.
Začetna bilanca kaže, da [družbe Biria GmbH] ni mogoče obravnavati kot podjetja v težavah.
(72)      Komisija se s tem ne strinja. Novega združenega podjetja [Biria GmbH] ni mogoče obravnavati ločeno od prejšnjih [družb Biria
AG in Sachsen Zweirad], saj je nastalo z združitvijo obeh podjetij. V nasprotnem primeru bi se bilo z združitvijo gospodarskih
subjektov ali ustanovitvijo novih podjetij enostavno izogniti opredelitvi podjetja kot podjetja v težavah. Nekdanja Biria
AG je imela leta 2002 izgubo in, tako kot [družba Sachsen Zweirad], likvidnostne težave. Biria GmbH je prevzela vse dolgove
in obveznosti [družb Biria AG] (stare) in [Sachsen Zweirad]. Biria GmbH ima poleg tega enako premoženje in opravlja enako
poslovno dejavnost kot Biria AG (stara) in [družba Sachsen Zweirad]. Komisija je zato mnenja, da je Biria GmbH prevzela težave
[družb Biria AG] (stare) in [Sachsen Zweirad].
(73)      Podjetje [Sachsen Zweirad] je bilo po besedah [Zvezne republike Nemčije] ob združitvi gospodarsko močnejše in ni bilo v težavah,
zato ni mogoče samodejno domnevati, da je nova Biria AG podjetje v težavah. V nasprotju z navedbami Nemčije Komisija meni,
da je bilo podjetje [Sachsen Zweirad] podjetje v težavah. Nova Biria GmbH je zato ‚podedovala‘ tudi težave podjetja [Sachsen
Zweirad].
(74)      Glede na letno poročilo za leto 2003 je skupina Biria nadaljevala s svojim prestrukturiranjem in reorganizacijo, ki sta se
začela leta 2002 in sta vključevala reorganizacijo financiranja skupine. Na podlagi jamstva dežele Saške za posojilo v višini
24,875 milijona EUR je skupina Biria izdelala nov načrt za srednjeročno financiranje svojih dejavnosti. Novi načrt financiranja
je predvideval tudi znatno prilagoditev obrestnih mer in s tem zmanjšanje velikega bremena obresti.
(75)      Istočasno je sledila reorganizacija bank: tri banke so se bile pripravljene odpovedati terjatvam v višini 8.567.000 EUR –
kar je predstavljalo precej več kot 50 % terjatev – v zameno za takojšnjo poravnavo preostalih terjatev. Zato je bilo posojilo,
krito z 80-odstotnim jamstvom ukrepa 3, sestavljeno iz 8 milijonov EUR za odplačilo kredita za obratna sredstva, 7,45 milijona
EUR kontokorentnega kredita in 9,425 milijona EUR za sezonske finančne potrebe.
(76)      Biria GmbH (zdaj Biria AG) je imela torej v času dodelitve jamstva velike likvidnostne težave in je bila zato podjetje v težavah.
To oceno podpira dejstvo, da so tri banke odstopile od financiranja dejavnosti [družbe Biria] in bile celo pripravljene odpisati
velik del terjatev v zameno za takojšnjo poravnavo preostalih terjatev. To kaže, da so banke resno dvomile, da lahko Biria
poravna svoje dolgove in da je Biria rentabilno podjetje.
(77)      [Zvezna republika Nemčija] temu ugovarja in trdi, da so se banke iz financiranja umaknile samo zaradi prenove poslovne strategije.
Komisija ugotavlja, da so se banke verjetno odpovedale približno polovici neporavnanih terjatev. To je celo v primeru umika
bank zaradi novih usmeritev v poslovni strategiji znak za to, da so kreditne ustanove menile, da popolno vračilo posojil ni
verjetno.“
Iz tega dela izpodbijane odločbe je razvidno, da je Komisija svojo ugotovitev, da je bila družba Biria GmbH decembra 2003
v težavah, oprla na te dejavnike: prvič, dejstvo, da je podedovala finančne težave svojih dveh ustanovnih družb, drugič, resne
likvidnostne težave v času dodelitve ukrepa 3 in, tretjič, umik treh bank in sočasna odpoved velikemu delu njihovih terjatev.
Najprej, glede „dediščine“ družbe Biria GmbH dežela Saška trdi, da je bila družba Sachsen Zweirad v težavah. Vendar je iz
predhodne analize razvidno (glej točke od 144 do 157 zgoraj), da ni bilo dokazano, da je Komisija s tem, da je ugotovila nasprotno,
storila očitne napake pri presoji. Poleg tega je iz točke 72 obrazložitve izpodbijane odločbe razvidno, da je imela nekdanja
družba Biria AG leta 2002 prav tako izgubo in je vedela za likvidnostne težave, čemur dežela Saška ne ugovarja.
Vendar dežela Saška zatrjuje, da bi se morala Komisija opreti izključno na bilanco stanja nove družbe Biria GmbH in analizirati
njene finančne kazalce poslovanja, namesto da je prišla do abstraktnih ugotovitev, da združitev dveh družb v težavah samodejno
vodi do novega podjetja, ki je prav tako v težavah.
Splošno sodišče v zvezi s tem meni, da Komisija ni storila očitne napake pri presoji, ko je poleg dejavnikov, povezanih z
ekonomskim in finančnim položajem nove družbe Biria GmbH upoštevala tudi položaj dveh podjetij, združenih v njo. Namreč, kot
je navedeno v točki 72 obrazložitve izpodbijane odločbe in kot je opozorila Komisija pred Splošnim sodiščem, družbam ni mogoče
dovoliti, da se izognejo obveznosti priglasitve in predložitvi načrta prestrukturiranja zgolj z združitvijo gospodarskih enot
ali z ustanovitvijo novih podjetij.
Poleg tega je najprej glede navedb dežele Saške v zvezi z nekaterimi finančnimi podatki za poslovno leto 2003 družbe Biria
GmbH, zlasti glede bilančne vsote in izida poslovanja družbe Biria GmbH na dan 31. december 2003, treba opozoriti, da je iz
sodne prakse, navedene v točki 120 zgoraj, razvidno, da je treba na vprašanje, ali je treba ukrep, ki pomeni pomoč v smislu
člena 87(1) ES, odgovoriti glede na položaj v času, ko je bil ta ukrep sprejet. Komisiji torej ni mogoče očitati, da ni upoštevala
podatkov v zvezi s položajem zadevne družbe na dan 31. december 2003, ker je ta dan sledil dnevu dodelitve pomoči. Namreč,
kot navaja Komisija, ti podatki ob dodelitvi pomoči niso bili na voljo. Komisija je imela torej v zvezi s tem v izpodbijani
odločbi pravico sklicevati se na podatke za poslovno leto 2002. Iz tega sledi, da so trditve, ki jih je predložila dežela
Saška, ki se nanašajo zlasti na bilanco stanja na 31. december 2003 in pozitivni običajni izid poslovanja družbe Biria GmbH
za poslovno leto 2003, brezpredmetne.
Dalje, glede trditve dežele Saške, da bi bilo treba ob neupoštevanju bilance stanja nove družbe na 31. december 2003 in izida
poslovanja za poslovno leto 2003 upoštevati vmesne izide ter začasno bilanco stanja na dan 31. maja 2003, Komisija pravilno
meni, da ni mogoče določiti, koliko bi bilo mogoče pozitivni razvoj izida rednega poslovanja v letu 2003 pripisati dejstvu,
da je bil družbi Sachsen Zweirad, ki je bila združena v družbo Biria GmbH, marca 2003 dodeljen ukrep 2. V teh okoliščinah
nekaj abstraktnih navedb dežele Saške glede vmesnih izidov za leto 2003 ni dovolj za ugotovitev, da je Komisija s tem, da
svoje analize finančnega položaja družbe Biria GmbH ni oprla na navedene vmesne izide, storila očitno napako pri presoji.
Poleg tega se glede težkega likvidnostnega položaja družbe Biria GmbH Komisija sklicuje na revizijsko poročilo glede letne
bilance stanja na 31. december 2002 in glede poslovnega poročila za leto 2002 za to družbo, v katerem je navedeno:
„Likvidnostne težave podjetja so se leta 2002 še okrepile in položaj je še vedno težek v smislu, da je preživetje družbe Biria
AG mogoče zagotoviti le pod pogojem, da banke ohranijo obstoječe kreditne linije ali da jih prestrukturirajo ali razširijo
glede na odpravo jamstev s strani Zvezne republike/dežel […]
Z računovodskega vidika je družba prezadolžena. Poslovno vodstvo ocenjuje, da položaj prezadolženosti v smislu insolvenčnega
prava ne obstaja, ker je negativni kapital v bilanci stanja poravnan s tihimi rezervami, ki izhajajo iz udeležbe v [družbi
Sachsen Zweirad], z izjavo o podrejenosti s strani družbenika ter z good-will družbe Biria AG.“
V zvezi s tem je bilo že ugotovljeno, da težek likvidnostni položaj lahko pomeni upoštevni znak težav v smislu smernic iz
leta 1999. Poleg tega je treba v zvezi s tem opozoriti, da Komisija trdi, dežela Saška pa ji ne ugovarja, da posojila, ki
jih zajema ukrep 3, niso bila namenjena naložbam, ampak da je šlo med drugim za predplačilo na tekoči račun ter za posojilo
za sezonske finančne potrebe, kar je razvidno tudi iz točke 75 obrazložitve izpodbijane odločbe. Trditev dežele Saške, da
likvidnostni položaj ni pripeljal do plačilne nesposobnosti, torej ni upoštevna, ker se v navedenih smernicah upošteva, da
je lahko položaj resen tudi zunaj tega natančnega pravnega okvira. Glede trditev dežele Saške, ki izhajajo iz dejstva, da
bi bilo treba likvidnostni položaj družbe Biria GmbH umestiti v okvir rasti družbe, Splošno sodišče meni, da ta okoliščina
sama po sebi ne zadošča za to, da bi Komisiji dopustila, da ne upošteva likvidnostnih težav družbe, ampak da gre za celovito
presojo njenega položaja.
Nazadnje, glede umika bank je treba navesti, da dopis banke D. v prilogi k tožbi v zadevi T‑102/07 ne pomeni odločilnega dokaza,
da se je zadevna transakcija izvedla izključno zaradi internih strategij bank. Namreč, čeprav je v tem dopisu navedeno, da
so se pogajanja o prestrukturiranju posojil februarja 2003 začela zaradi strateških razlogov, v njem ni prerekana analiza
iz izpodbijane odločbe, na podlagi katere je odpoved 50 % terjatev za takojšnjo poravnavo nenavadna. Komisija torej ni storila
očitne napake pri presoji, ko je umik in odpoved terjatev bank razlagala kot pokazatelja pomanjkanja zaupanja v zmožnosti
družbe Biria GmbH, da v celoti odplača svoja posojila.
Iz zgoraj navedenega sledi, da ni iz nobene od trditev dežele Saške razvidno, da je Komisija s tem, da je ugotovila, da je
bila tudi družba Biria GmbH ob nastanku dejanskega stanja podjetje v težavah, storila očitne napake pri presoji,.
Zato je treba vse očitke tožečih strank, ki se nanašajo na domnevne očitne napake pri presoji pri opredeljevanju podjetij,
ki so prejela pomoč, kot podjetij v težavah, zavrniti.
3.
Očitki glede pomanjkljive obrazložitve
Prvič, trditve tožečih strank glede nezadostne obrazložitve izpodbijane odločbe, ker Komisija ni navedla, zakaj v ustreznem
ukrepu E 16/94 ni uporabila opredelitve pojma podjetje v težavah, in poleg tega ni pojasnila, zakaj je odstopila od opredelitve
navedenega pojma v smernicah iz leta 1999. Drugič, tožeče stranke trdijo, da v izpodbijani odločbi ni obrazložitve o opredelitvi
elementov pomoči glede ukrepov od 1 do 3.

Pomanjkanje obrazložitve glede neuporabe ustreznega ukrepa E 16/94 in odstopanje od smernic iz leta 1999
Trditve strank
Dežela Saška trdi, da tudi če bi bilo treba šteti, da so bila zadevna podjetja v skladu z merili iz odobrene sheme pomoči
podjetja v težavah, Komisija ni navedla razlogov za tako odločitev. Poleg tega naj ne bi navedla razlogov, iz katerih ni upoštevala
meril iz odobrene sheme pomoči. Poleg tega Komisija v izpodbijani odločbi po njenem mnenju ni pojasnila, zakaj ni uporabila
meril iz odstavka 5 smernic iz leta 1999, čeprav se je v drugih postopkih pogosto spraševala, ali je podjetje lahko v težavah,
če ta merila niso izpolnjena. Glede na dejstvo, da odstavek 5 smernic iz leta 1999 vsebuje splošno pravilo, odstavek 6 pa
izjemo, bi morala Komisija obrazložiti neuporabo navedenega odstavka 5.
Družbi MB Immobilien in MB System trdita, da je izpodbijana odločba v zvezi z uporabo smernic iz leta 1999 pomanjkljivo obrazložena
v treh pogledih. Prvič, v njej naj ne bi bili navedeni razlogi, iz katerih Komisija ni preizkusila meril iz smernic iz leta
1999. Drugič, ob predpostavki, da je Komisija prišla do ugotovitve, da bi morali biti upravičenci do pomoči opredeljeni kot
podjetja v težavah na podlagi razmejitve med zdravimi podjetji in podjetji v težavah, ki jo je sama določila, naj v izpodbijani
odločbi ne bi bilo navedeno nič v zvezi s tem. Tretjič, navesti bi morala, zakaj ni upoštevala pogojev odobrene sheme pomoči
glede ukrepov 2 in 3.
Komisija nasprotuje trditvam tožečih strank.
Presoja Splošnega sodišča
V skladu z ustaljeno sodno prakso je obseg obveznosti obrazložitve odvisen od narave zadevnega akta in okvira, v katerem je
bil sprejet. Obrazložitev mora jasno in nedvoumno podati razloge institucije, tako da po eni strani zadevnim osebam omogoči,
da se seznanijo z utemeljitvami sprejetega ukrepa, da lahko branijo svoje pravice in preverijo, ali je odločba utemeljena
ali ne, in da po drugi strani sodišču Unije omogoča izvajanje nadzora zakonitosti. Ne zahteva se, da se v obrazložitvi navedejo
vsi upoštevni dejanski in pravni elementi, saj je treba vprašanje o tem, ali obrazložitev akta izpolnjuje zahteve člena 253
ES, presoditi ne samo ob upoštevanju njegovega besedila, ampak tudi njegovega okvira, pa tudi skupka pravnih pravil, ki zadevno
področje urejajo. Komisija zlasti ni dolžna sprejeti stališča do vseh trditev, ki so jih pred njo navajale zadevne osebe,
temveč zanjo zadošča, da navede dejstva in pravne ugotovitve, ki so bistvene za odločbo (glej zgoraj v točki 104 navedeno
sodbo Corsica Ferries France proti Komisiji, točke od 62 do 64 in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi iz izpodbijane odločbe ni razvidno, da se je Zvezna republika Nemčija v upravnem postopku sklicevala
na ustrezen ukrep E 16/94. Komisija je pred Splošnim sodiščem potrdila, da se v upravnem postopku ustrezen ukrep E 16/94 ni
navajal, in tožeče stranke tega ne prerekajo. Poleg tega je iz zgoraj navedene analize razvidno, da opredelitev pojma podjetja
v težavah glede na ustrezen ukrep E 16/94 v tej zadevi ni bil uporaben in da se je Komisija v zvezi s tem pravilno oprla na
smernice iz leta 1999. V teh okoliščinah je treba očitke glede neobrazložitve izpodbijane odločbe v zvezi z neuporabo ustreznega
ukrepa E 16/94 razglasiti za neutemeljene, ker ni mogoče sprejeti, da bi morala Komisija pojasniti, zakaj se ni oprla na pravila,
ki niso bila uporabna in se na njih ni sklicevalo.
Prav tako je treba kot neutemeljene zavrniti očitke glede neobrazložitve upoštevanja ali neupoštevanja meril iz smernic iz
leta 1999. Komisija je namreč v točki 66 obrazložitve izpodbijane odločbe navedla, da meni, da „tipični znaki o tem, da je
podjetje v težavah, opisani v [odstavku] 6 [smernic iz leta 1999], služijo zgolj za navezno okoliščino o tem, kdaj je treba
šteti, da je podjetje v težavah, in niso merila, ki jih je treba v celoti strogo upoštevati“. Njeno stališče v zvezi s tem
je torej jasno. V preostalem, kot je to razvidno iz predhodne analize, je v izpodbijani odločbi navedeno, katera ekonomska
merila je Komisija upoštevala za presojo finančnega položaja zadevnih podjetij, ki so prejela pomoč. Ta obrazložitev je dovolj,
da se lahko stranke na njeni podlagi seznanijo z utemeljitvijo izpodbijane odločbe in da lahko Splošno sodišče odloči o njeni
zakonitosti.

Neobrazložitev v zvezi z opredelitvijo elementa pomoči
Trditve strank
Dežela Saška navaja, da ne razume načina, na katerega je Komisija izračunala obrestno mero, na podlagi katere bi se morala
posojila po njenem mnenju dodeliti tako, da bi bila v skladu s tržnimi pogoji in bi jih bilo tako mogoče šteti za izjeme od
pomoči. Komisija naj bi se sklicevala zgolj na svoje obvestilo 97/C 273/03, ki se nanaša na metodo določitve referenčnih in
diskontnih mer (UL 1997, C 273, str. 3, v nadaljevanju: obvestilo o referenčnih obrestnih merah). Vendar naj zgolj sklicevanje
na predhodno obvestilo ne bi bilo dovolj za dokaz, da je dodatek 400 baznih točk običajna tržna praksa. Dežela Saška trdi,
da prav tako ne razume, zakaj Komisija v zvezi z ukrepoma 2 in 3 uporablja dva pribitka (točka 93 obrazložitve izpodbijane
odločbe). Dva primera, navedena v obvestilu o referenčnih obrestnih merah (podjetje v težavah in pomanjkanje zavarovanja),
naj bi se nanašala na tveganje stečaja, tako da naj kumuliranje pribitkov ne bi bilo upravičeno.
Komisija naj nikakor ne bi dokazala nobene razumne povezave z običajnimi tržnimi pogoji. Poleg tega naj ne bi bilo verjetno,
da bi se trg na zatrjevano pomanjkanje zavarovanja odzval s povečanjem fiksnih obrestnih mer, ki so popolnoma nesorazmerne
z višino veljavnih obrestnih mer. Treba bi bilo predvideti, da naj bi se v sektorju kreditnih storitev uporabljali relativno
majhni pribitki, kadar je obrestna mera nizka, in relativno veliki pribitki, kadar je obrestna mera visoka .
Dežela Saška dalje meni, da je Komisija v točki 92 obrazložitve izpodbijane odločbe predpostavljala, da je imelo zagotovljeno
zavarovanje zelo majhno gospodarsko vrednost, vendar za to ni predložila nobenega dokaza. Vendar naj bi bilo iz letne bilance
stanja za poslovno leto 2003 razvidno, da posojila, ki so jih dodelile banke, niso bila zavarovana le s hipotekami, ampak
tudi s prenosom osnovnih in gibljivih sredstev, katerih vrednost, vpisana v bilanci stanja, naj bi znašala 5,8 milijona EUR
oziroma 28,3 milijona EUR. Komisija naj torej ne bi mogla vzeti za izhodišče dejstva, da je bila gospodarska vrednost zavarovanja
zanemarljiva, ali pa bi morala to vsaj pojasniti.
Nazadnje, dežela Saška v zvezi z navedbo, ki jo je Komisija v postopku pred Splošnim sodiščem podala glede študije revizorske
družbe z dne 26. oktobra 2004 o posodobitvi referenčnih obrestnih mer, ki se uporabljajo za državne pomoči v Evropski uniji
(v nadaljevanju: študija), trdi, da študije ni v spisu niti ni navedena v izpodbijani odločbi, zato se zahteve po obrazložitvi
zadnje torej na tem mestu niso spoštovale. Pred sprejetjem izpodbijane odločbe Komisija med drugim ni sestavila nobenega obvestila,
iz katerega bi bilo razvidno, da je za namene prihodnjih odločb ugotovitve študije vzela za svoje.
Družbi MB Immobilien in MB System v zvezi z ukrepom 1 trdita, da Komisija ne pojasni, zakaj se pri nadomestilu za tiho udeležbo,
ki je že za 600 baznih točk večji od referenčne obrestne mere, ki je veljala takrat, niso upoštevala večja tveganja, povezana
s podjetjem v težavah. Komisija naj bi se poleg tega sklicevala na obvestilo o referenčnih merah, ker ni podala nobenih ugotovitev
glede tržnih pogojev.
Komisija naj ne bi dokončno obrazložila načina presojanja elementov, ki tvorijo pomoč v ukrepu 1, pač pa naj bi iskala element
pomoči v razliki med nadomestilom, ki bi ga morala plačati družba Bike Systems na trgu, in dejansko plačanim zneskom. Za določitev
zneska obresti zgolj sklicevanje na obvestilo o referenčnih obrestnih merah in ponovna navedba predpostavke – „podjetje v
težavah“ – ne bi moglo nadomestiti potrebne obrazložitve. To ne velja le za vsebino, temveč in predvsem za znesek pomoči,
zlasti zato, ker si je Komisija glede števila baznih točk v obvestilu o referenčnih obrestnih merah dodelila nekaj manevrskega
prostora.
Samovoljno naj bi bilo dodeliti 400 baznih točk vsakemu od različnih tveganj in jih prišteti, ne da bi se ta odločba obrazložila
tako glede utemeljenosti kot tudi glede zneska. Iz besedila obvestila o referenčnih obrestnih merah naj bi namreč ne bilo
razvidno, da si je Komisija ob številnih tveganjih pridržala pravico vsakemu od njih dodeliti pribitek 400 baznih točk. Zlasti
iz tega razloga bi bilo nujno, da Komisija obrazloži svojo odločitev za uporabo pribitka 1000 baznih točk tako glede utemeljenosti
kot tudi glede zneska.
Glede trditve, da je ukrep 1 pomenil posebej tvegano posojilo, družbi MB Immobilien in MB System zatrjujeta, da sklep Komisije
iz presoje, da je bilo obravnavanje različnih kumulativnih tveganj napačno v tem, da v končni analizi vsa tvorijo eno tveganje,
to je tveganje stečaja. Iz nadaljnjega okvira se zdi to povsem očitno. Če podjetje daje zadostno zavarovanje, ni pomembno,
ali je posojilo odvisno ali ne. Enako velja, če je zavarovanje, ki je domnevno nezadostno, že bilo predmet pribitka. Vendar
Komisija želi v tem primeru uporabiti pribitek 400 in 200 baznih točk, torej skupaj 600 baznih točk, za isto dejansko stanje,
in sicer za pomanjkanje zadostnega zavarovanja. Ta pristop naj bi bil popolnoma protisloven.
Družbi MB Immobilien in MB System dalje pojasnjujeta, da niti obvestilo o referenčnih obrestnih merah niti izpodbijana odločba
ne utemeljujeta vprašanja, katera tveganja je treba upoštevati s pribitkom 400 baznih točk in zakaj gre za 400 baznih točk.
Dalje, glede različnih zavarovanj naj bi razmerje v vrednostnem smislu med navedenim poroštvom in njegovo oceno v baznih točkah,
čeprav Komisija poskuša opisati dejansko tveganje, ostalo neznano.
Poleg tega naj bi se Komisija v izpodbijani odločbi pri preizkusu tveganj izognila presoji drugih vidikov, razen zagotovljenega
zavarovanja, na primer presoji moči podjetja in njegovega položaja na trgu. Analiza tveganj, ki se omejuje na zavarovanje
in pretežno ne upošteva gospodarskih dejavnikov, naj ne bi ustrezala obveznosti skrbnosti in popolnosti.
Komisija naj ne bi presodila niti priporočilnega pisma (glej točko 90 zgoraj). Če bi opravila to presojo, ne bi mogla predpostavljati,
da se je tveganje povečalo.
Glede ukrepa 2 družbi MB Immobilien in MB System trdita, da je izpodbijana odločba zelo pomanjkljivo obrazložena tudi glede
opredelitve elementov, ki tvorijo pomoč in njeno vrednost. V točkah od 88 do 91 obrazložitve izpodbijane odločbe naj bi se
Komisija še enkrat sklicevala na obvestilo o referenčnih obrestnih merah, vendar ne da bi obrazložila, zakaj meni, da je upravičeno
uporabiti pribitek 400 baznih točk, ker je bilo opredeljeno kot podjetje v težavah, in pribitek 400 baznih točk, ker poroštvo
ni zadostno. Iz istih razlogov, kot veljajo za ukrep 1, naj samo sklicevanje na obvestilo o referenčnih obrestnih merah ne
bi zadostovalo.
Poleg tega, ker se Komisija opira na izgube družbe Sachsen Zweirad, je treba za odločitev, da gre za podjetje v težavah in
da obstajajo posebna tveganja, ki jih je treba upoštevati pri povečanju stroškov obresti, ugotoviti, da te izgube niso odločilne.
Komisija naj ne bi zadostno preizkusila sporazuma o prenosu dobička in načinov gotovinsko-klirinške poravnave v okviru skupine
(cash pool), ki sta jo sklenili družba Sachsen Zweirad in njena matična družba. Lahko bi vsaj preizkusila, ali je bila matična
družba v težavah. Pribitek v višini 400 baznih točk naj bi bil torej nezakonit.
Dalje, glede ukrepa 3 družbi MB Immobilien in MB System menita, da je izpodbijana odločba tudi zelo pomanjkljivo obrazložena
glede elementov, ki tvorijo pomoč (točka 93 obrazložitve izpodbijane odločbe). Komisija naj bi element pomoči opredelila glede
na razliko med obrestno mero, ki se je dejansko uporabila, in obrestno mero, povečano za 700 baznih točk na podlagi odločitve
Komisije, in naj ne bi bilo mogoče razumeti, zakaj se je, prvič, odločila dodati pribitek prav 400 baznih točk, saj je šlo
za podjetje v težavah, in ne drugega števila, niti zakaj je, drugič, uporabila drug pribitek 300 baznih točk, ker je bilo
poroštvo nezadostno. Res je, da je Komisija priznala, da ima dano zavarovanje neko ekonomsko vrednost, vendar ni pojasnila,
kako to vodi k uporabi pribitka 100, in ne 200 baznih točk, od 400 baznih točk, ki jih je očitno upoštevala. Dalje, ni mogoče
razumeti, zakaj je Komisija ocenila, da je pribitek 300 baznih točk upravičen, sploh pa zato, ker je treba na podlagi obvestila
o referenčnih obrestnih merah v primeru posebnih tveganj uporabiti pribitek 400 baznih točk.
Glede navedbe Komisije v študiji se družbi MB Immobilien in MB System strinjata z ugovori dežele Saške.
Komisija opozarja, da obvestilo o referenčnih obrestnih merah določa enotno referenčno mero, izračunano na podlagi obrestne
mere, imenovane medbančna menjalna obrestna mera petih let. V primerih posebnega tveganja (na primer pri podjetju v težavah,
pomanjkanju zavarovanja, ki ga običajno zahtevajo banke) naj bi metoda predvidela povečanje referenčne obrestne mere za 400
baznih točk ali več.
Najprej, glede ukrepa 1, za določitev običajne tržne mere naj bi Komisija v izpodbijani odločbi uporabila tri pribitke, ki
pa naj se nikakor ne bi uporabili za isto tveganje, ampak za tri različna tveganja, za katera so se opravili ločeni izračuni.
Prvo kritje tveganja naj bi se nanašalo na dejstvo, da je bila družba Bike Systems v težavah. Verjetnost, da podjetje ne bi
moglo poplačati ukrepa 1 ali plačati nadomestila, dogovorjenega zanj, naj bi bila torej velika. Gospodarski položaj upravičenca
do pomoči naj bi se temeljito preučil. Le zaradi tega bi bilo treba trditev, da je Komisija presodila le zagotovljeno zavarovanje,
zavrniti. Drugo tveganje naj bi se nanašalo na pomanjkanje zavarovanja, ki naj bi še povečalo tveganje stečaja v primeru insolventnosti.
Tretje tveganje naj bi nastalo na podlagi dejstva, da je ukrep 1 v primeru insolventnosti odvisen od drugih posojil, kar še
bolj povečuje tveganje stečaja. V tej zadevi naj bi šlo za drugačno tveganje. Tri tveganja naj bi bila v izpodbijani odločbi
natančno opisana in obrazložena.
Trditev, da se vsa ta tveganja končno nanašajo le na tveganje stečaja in se torej ne smejo obravnavati skupaj, naj ne bi bila
upoštevna, ker bi bilo treba upoštevati, da v vsakem primeru takoj, ko podjetje zagotovi zadostno zavarovanje, vprašanje,
ali je posojilo odvisno ali ne, ni več odločilno. Vendar naj bi šlo v tej zadevi za podjetje, ki ni vzpostavilo zadostnega
zavarovanja in bi bilo torej zares odločilno vedeti, ali je posojilo odvisno ali ne. Poleg tega bi bilo vsekakor mogoče predvideti,
da je podjetje lahko v težavah, pa kljub temu lahko zagotovi visoko zavarovanje, ki mu omogoča pokriti posojilo ali jamstvo.
Obrestna mera, ki jo je treba šteti za skladno s trgom, ki se uporablja za posojilo za tako podjetje, naj bi bila torej nižja
od tiste, ki se nanaša na posojilo podjetju v težavah, ki ne more zagotoviti primerljivega zavarovanja.
Do podobnega zaključka naj bi se prišlo v študiji, ki naj bi bila zlasti namenjena določitvi ustreznega povečanja najnižje
obrestne mere v nekaterih položajih. Vsebovala naj bi dve merili za tako povečanje, in sicer oceno podjetja in zavarovanje,
ki ga daje to podjetje, ter tako združuje obe tveganji. V študiji naj bi se na primer predlagalo, da se za podjetje iz kategorije
C, ki je kljub svojim težavam ponudilo dobro zavarovanje, uporabi pribitek 360 baznih točk (to je 3,6 odstotka). Nasprotno,
v študiji naj bi bilo navedeno, da je ustrezni pribitek za podjetje iste kategorije, ki pa daje le nizko zavarovanje, 1650
baznih točk (to je 16,5 odstotka). Zadevnega pribitka torej v tej zadevi nikakor ni mogoče uporabiti trikrat za isto tveganje.
Poleg tega naj bi Komisija s sklicevanjem na študijo v svojem odgovoru na tožbo nameravala dokazati, da je rezultat, do katerega
je prišla in ga obrazložila v odločbi glede zneska elementa pomoči, pomenil gospodarsko realnost, vendar nikakor ni bil zasnovan
kot dodatna obrazložitev, ki naj poleg tega ne bi bila potrebna.
Glede vprašanja ustreznosti pribitkov, določenih na skupno 1000 baznih točk, Komisija poudarja, da v obvestilu o referenčnih
obrestnih merah meni, da pribitek 400 baznih točk pomeni minimum. Dejansko uporabljen pribitek bi bil seveda lahko večji od
400 baznih točk. Ustreznost pribitkov naj bi podprla študija, v kateri se pri podjetju kategorije C, to pomeni pri podjetju
v neugodnem gospodarskem položaju, šteje za ustrezno uporaba povečanja za 1000 baznih točk, če je ponujeno zavarovanje normalno,
oziroma 1650 baznih točk, če je zavarovanje nizko. Pribitek 1000 baznih točk, ki ga je uporabila Komisija, bi torej bilo treba
šteti prej za prenizek kot za previsok.
Nazadnje, glede domnevnega neupoštevanja priporočilnega pisma Komisija navaja le, da to pismo ni bilo ustrezno predloženo
v uradnem postopku preiskave, tako da ga ni mogla temeljito preizkusiti in ga glede na okoliščine primera v večjem delu vključiti
v svojo analizo.
Dalje, glede ukrepa 2, očitek, da Komisija ni zadostno obrazložila pribitka skupaj 800 baznih točk glede na referenčno obrestno
mero, bi bilo treba ob sklicevanju na točke od 88 do 91 obrazložitve izpodbijane odločbe zavrniti. Potrebna bi bila ločena
analiza različnih tveganj za določitev jasne razlike med obrestmi, ki bi se plačale pod tržnimi pogoji, če ukrep 2 ne bi bil
dodeljen, in dejansko plačanimi obrestmi. Pribitek, ki ga je uporabila, naj bi ostal manjši od pribitka, predlaganega v študiji
za podobne položaje.
Na očitek, da Komisija ni zadostno upoštevala sporazuma o prenosu dobička in načinov gotovinske-klirinške poravnave v okviru
skupine, naj bi bilo treba spet odgovoriti, da svoje odločitve sprejema na podlagi podatkov, ki so ji na voljo ob koncu uradnega
postopka preiskave. Vendar pa naj se Zvezna republika Nemčija v upravnem postopku ne bi sklicevala na navedeni „cash pool“.
Nazadnje, glede ukrepa 3, Komisija napotuje na svoja stališča glede izračuna elementa pomoči pri ukrepih 1 in 2.
V odgovor na očitek družb MB Immobilien in MB System v zvezi s pribitkom 300 baznih točk zaradi nezadostnega zavarovanja,
Komisija navaja, da je v izpodbijani odločbi naštela in preizkusila vsako od zavarovanj, vzpostavljenih za jamstvo (hipoteke,
odstopi terjatev, odstop blaga, ki je v lasti podjetij skupine in absolutno jamstvo lastnika družbe Biria GmbH). Vendar naj
bi po njihovem preizkusu prišla do ugotovitve, da je bilo zavarovanje, ki ga je zagotovila družba Biria GmbH, kakovostnejše
od zavarovanja družbe Sachsen Zweirad, zaradi česar naj bi uporabila le pribitek 300 baznih točk zaradi nezadostnega zavarovanja
(v nasprotju s 400 baznimi točkami pri ukrepu 2).
Presoja Splošnega sodišča
Na obseg preizkusa zakonitosti izpodbijane odločbe glede obveznosti obrazložitve, ki ga opravi Splošno sodišče, je bilo opozorjeno
v točki 180 zgoraj.
Prav tako je treba za uvod navesti, da trditev tožečih strank ne vsebuje vprašanja formalne obrazložitve in vsebinske presoje.
V zvezi s tem je treba opozoriti na sodno prakso, na podlagi katere obveznost obrazložitve pomeni bistveno postopkovno zahtevo,
ki jo je treba razlikovati od vprašanja utemeljenosti obrazložitve, ki vodi do vsebinske zakonitosti spornega akta. Očitki
in trditve, s katerimi naj bi prerekali utemeljenost tega akta so zato brezpredmetni v okviru tožbenega razloga pomanjkljive
ali nezadostne obrazložitve (zgoraj v točki 143 navedena sodba Olympiaki Aeroporia Ypiresies proti Komisiji, točka 79).
Glede na to sodno prakso je treba preizkusiti, ali je Komisija pravno zadostno obrazložila način, na katerega je izračunala
elemente pomoči.
Najprej je glede trditve družb MB Immobilien in MB System, da obvestilo o referenčnih obrestnih merah nikakor ne upravičuje
povečanja za 400 baznih točk, ki ga predlaga za pribitek na tveganje, treba poudariti, da je v njem dejansko določeno le,
da je referenčna obrestna mera najnižja vrednost, „ki jo je mogoče povečati v zelo tveganih položajih (na primer: podjetje
v težavah, pomanjkanje zavarovanja, ki ga običajno zahtevajo banke, itd)“, ter da bo v takih primerih „pribitek lahko znašal
400 baznih točk in več, če nobena zasebna banka ne bi bila pripravljena dodeliti zadevnega posojila“. Ugotoviti je torej treba,
da vsebina obvestila o referenčnih obrestnih merah v zvezi s tem ni najbolj dodelana in kot taka nikakor ne bi mogla zadoščati
za obrazložitev izračuna premije za tveganje v obravnavani zadevi. Preizkusiti je torej treba način, na katerega je Komisija
pojasnila svojo uporabo v izpodbijani odločbi.
Glede opredelitve elementov pomoči v tej zadevi in zlasti višine premije za tveganje, Komisija v točki 86 obrazložitve izpodbijane
odločbe glede ukrepa 1 po tem, ko je opozorila na načela iz obvestila o referenčnih obrestnih merah in na finančne težave
družbe Bike Systems, navaja:
„[…] Komisija [je] v tem primeru mnenja, da bi moral Bike Systems plačati obrestno mero, ki bi bila najmanj enaka referenčni
obrestni meri plus pribitku v višini 400 baznih točk, ker je bilo podjetje v težavah, ter dodatnemu pribitku v višini 400
baznih točk zaradi pomanjkanja zavarovanja. Poleg tega Komisija meni, da je primeren tudi dodatek v višini nadaljnjih 200
baznih točk, ker je tiha udeležba v primeru insolventnosti podrejena. To je v skladu z navedbami [obvestila o referenčnih
obrestnih merah], ki predvideva, da lahko v primerih velikih tveganj, kot npr. pri podjetju v težavah ali pri pomanjkanju
zavarovanj, ki jih običajno zahtevajo banke, pribitek znaša 400 baznih točk ali več. Element pomoči tako ustreza razliki med
referenčno obrestno mero plus 1000 baznih točk ali dejanskemu nadomestilu za tiho udeležbo.“
Glede ukrepov 2 in 3 Komisija v točkah od 90 do 93 obrazložitve izpodbijane odločbe navaja:
„(90) […] [Družbi Sachsen Zweirad] in Biria GmbH [sta bili] v času dodelitve jamstev podjetji v težavah. Pri posojilu in jamstvu
za [družbo Sachsen Zweirad] je bilo zaradi izredno nizkih zavarovanj prisotno dodatno tveganje. Jamstvo za posojilo za [družbo
Sachsen Zweirad] je bilo zavarovano samo z absolutnim jamstvom podjetij skupine. Ekonomska vrednost takšnega absolutnega jamstva
je zelo majhna.
(91)      Komisija je zato mnenja, da bi moral[a] [družba Sachsen Zweirad] v obravnavanem primeru brez jamstva plačati obrestno mero,
ki bi ustrezala najmanj referenčni meri plus pribitku 400 baznih točk, ker je bilo podjetje v težavah, ter pribitku 400 baznih
točk zaradi zelo majhnih zavarovanj. Element pomoči jamstva tako ustreza razliki med referenčno mero plus 800 baznih točk
in dejansko obrestno mero, po kateri je bilo posojilo zagotovljeno.
(92)      V zvezi s posojilom in jamstvom za [družbo Biria GmbH] so imela za to zagotovljena zavarovanja višjo ekonomsko vrednost kot
zavarovanja, zagotovljena za jamstvo za [družbo Sachsen Zweirad]. Kljub temu pa so bila zavarovanja še vedno nižja od običajno
zahtevanih zavarovanj. Jamstvo za [družbo Biria GmbH] je zavarovano z nadrejenim dolgom na premoženje podjetja Bike Systems
v višini 15 milijonov EUR. Vendar pa je osnovni dolg podrejen drugemu posojilu v višini 2 milijona EUR. Ta nadrejeni osnovni
dolg tako pokriva samo nekaj več kot 50 % celotnega zneska posojil. Druge vrste zavarovanja – osnovni dolgovi, odstopi terjatev,
odstop blaga, ki je v lasti podjetij skupine, in absolutno jamstvo lastnika [družbe Biria GmbH] – so imela majhno ekonomsko
vrednost.
(93)      Komisija je zato mnenja, da bi morala Biria GmbH v tem primeru plačati dajatev, ki bi bila najmanj enaka obrestni meri plus
pribitku 400 baznih točk, ker je bilo podjetje v težavah, in pribitku nadaljnjih 300 baznih točk zaradi nizkih zavarovanj
(v primerjavi s pribitkom 400 baznih točk za jamstvo za [družbo Sachsen Zweirad] zaradi zelo nizkih zavarovanj). Element pomoči
jamstva zato ustreza razliki med referenčno mero plus 700 baznih točk in dejansko obrestno mero, po kateri je bilo posojilo
zagotovljeno.“
Res je, da ta pojasnila Komisije vsakokrat vsebujejo opis metode izbranega izračuna, to pomeni uporabo referenčne obrestne
mere, povezane s pavšalnimi povečanji zaradi težav zadevnega podjetja in pomanjkanjem zavarovanj ali nizkim zavarovanjem.
Ta metoda izračuna je v skladu z obvestilom o referenčnih obrestnih merah, ki je objavljen dokument, upoštevnost katerega
tožeče stranke ne prerekajo, in po mnenju Komisije z njeno ustaljeno prakso, česar tožeče stranke prav tako ne prerekajo.
V nasprotju s trditvami tožečih strank izpodbijana odločba ni pomanjkljivo obrazložena v delu, v katerem Komisija ugotavlja
pomanjkanje zavarovanja oziroma nizko zavarovanje. Komisija je namreč v točkah od 59 do 78 obrazložitve izpodbijane odločbe
temeljito analizirala finančni položaj zadevnih podjetij, ki so prejela pomoč. Poleg tega je glede ukrepa 1 iz točk od 113
do 119 zgoraj razvidno, da Komisija s tem, da v svojo analizo ni vključila priporočilnega pisma, ni ravnala nezakonito. Glede
ukrepa 2 je v točki 90 obrazložitve izpodbijane odločbe navedeno, da je bilo zavarovanje na voljo, prav tako je bilo navedeno,
zakaj je to veljalo za nizko. Nazadnje, v točki 92 obrazložitve izpodbijane odločbe je glede ukrepa 3 navedeno, da obstoj
hipotekarnega dolga pokriva le malo več kot 50 % vseh posojil, v njej pa so druga zavarovanja, ki so na voljo, opredeljena,
kot da imajo nizko ekonomsko vrednost. Tako glede na razmerje med glavnim zavarovanjem, ki ga je upoštevala Komisija, in opredelitvijo
drugih zavarovanj za ekonomsko slabe glede na odstotek posojila, ki je bil zajamčen z glavnim zavarovanjem, navedenim na koncu
točke 92 obrazložitve izpodbijane odločbe, je ustrezno meniti, da je ugotovitev Komisije glede nizkega zavarovanja za ukrep
3 dovolj obrazložena.
Vendar je treba ugotoviti, da tožeče stranke pravilno trdijo, da obvestilo o referenčnih obrestnih merah ne vsebuje nobene
navedbe o kopičenju tveganj, čeprav jih ne izključuje. Poleg tega analiza Komisije ne vsebuje nobene navedbe glede prakse
finančnih trgov v zvezi s tem, tako da se odnos med pribitki, ki jih je uporabila Komisija, in posebnim položajem treh zadevnih
družb, ne zdi jasen in je videti, da je bila izbira uporabljenih pribitkov naključna.
Splošno sodišče torej meni, da bi morala Komisija pojasniti uporabo dodatnih pribitkov in njihovo višino na podlagi analize
prakse na trgu, da bi tožečim strankam omogočila prerekanje ustreznosti pribitkov v obravnavani zadevi in Splošnemu sodišču
nadzor nad njihovo zakonitostjo.
Komisija se je v postopku pred Splošnim sodiščem za boljšo pojasnitev v zvezi s tem sklicevala na študijo, pri čemer ni imela
namena podati dodatne obrazložitve. V študiji je za podobne primere, kot je ta v obravnavani zadevi, predlagan pribitek v
skladu z oceno zadevnega podjetja glede na njegovo finančno moč in dodatni pribitek v skladu s kakovostjo ponujenega zavarovanja.
Na podlagi študije lahko pribitki znašajo do 1650 baznih točk za podjetja s slabim profilom tveganja, ki lahko ponudijo le
nizko zavarovanje.
Ugotoviti je treba, da dodatna pojasnila Komisije, v katerih se sklicuje na različne profile tveganja družb in zavarovanje,
ki ga lahko te zagotovijo in je povezano z obrestnimi pribitki, ki mu tipično ustrezajo, dejansko postavljajo višino pribitkov,
uporabljenih v tej zadevi, v perspektivo širšega primerjalnega okvira, iz katerega je razvidno, da so bili izbrani objektivno.
Tožeče stranke pa pravilno trdijo, da študije ni mogoče šteti za obrazložitev izpodbijane odločbe, ker se ta nanjo ne sklicuje
in tožeče stranke zanjo niso vedele. Vendar je treba opozoriti, da mora biti obrazložitev načeloma sporočena zadevni osebi
sočasno kot odločba, ki škoduje njenim interesom. Pomanjkanja obrazložitve ni mogoče odpraviti tako, da zadevna oseba spozna
razloge odločbe med postopkom pred sodišči Evropske unije (sodba Sodišča z dne 28. junija 2005 v združenih zadevah Dansk Rørindustri
in drugi proti Komisiji, C‑189/02 P, C‑202/02 P, od C‑205/02 P do C‑208/02 P in C‑213/02 P, ZOdl., str. I‑5425, točka 463;
sodba Splošnega sodišča z dne 12. decembra 1996 v zadevi Rendo in drugi proti Komisiji, T‑16/91, Recueil, str. II‑1827, točka
45, in zgoraj v točki 104 navedena sodba Corsica Ferries France proti Komisiji, točka 287).
V teh okoliščinah Splošno sodišče meni, da je izpodbijana odločba pomanjkljivo obrazložena glede pomembnih preudarkov, ki
so Komisijo vodili k izbiri višine pribitkov na tveganje, uporabljenih za ukrepe 1, 2 in 3, tako da ni izpolnila zahtev iz
člena 253 ES.
Očitke tožečih strank glede pomanjkljive obrazložitve v zvezi s tem je torej treba sprejeti. Zato se Splošno sodišče ne more
izreči o trditvah glede utemeljenosti izpodbijane odločbe, ki se nanaša na višino pribitkov na tveganje, uporabljenih za ukrepe
1, 2 in 3.
Poleg tega Splošno sodišče meni, da je izračun elementov zadevne pomoči bistven v splošni zgradbi izpodbijane odločbe in da
je zato treba izpodbijano odločbo v celoti razglasiti za nično.
Iz vsega zgoraj navedenega sledi, da je treba izpodbijano odločbo razglasiti za nično.

Stroški
V skladu s členom 87(2) Poslovnika se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni. Ker Komisija v zadevah
T‑102/07 in T‑120/07 ni uspela, se ji v skladu s predlogi tožečih strank naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški, nastalimi
v okviru postopka za izdajo začasne odredbe v zadevi T‑120/07.
Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (četrti senat)
razsodilo:
1.
Odločba Komisije 2007/492/ES z dne 24. januarja 2007 o državni pomoči C 38/2005 (prej NN 52/2004) Nemčije za skupino Biria
se razglasi za nično.
2.
Evropski komisiji se naloži plačilo stroškov, skupaj s stroški, nastalimi v okviru postopka za izdajo začasne odredbe v zadevi
T‑120/07.
Czúcz
Labucka
O’Higgins
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 3. marca 2010.
Podpisi
Vsebinsko kazalo
Pravni okvir in dejansko stanje
1.  Skupnostna ureditev
2.  Odobrena shema pomoči
3.  Zadevna podjetja
4.  Zadevni ukrepi
5.  Upravni postopek
6.  Izpodbijana odločba
Postopek in predlogi strank
Pravo
1.  Očitki glede neuporabe pojma podjetja v težavah iz ustreznega ukrepa E 16/94
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
2.  Očitki glede opredelitve podjetij, upravičencev do pomoči, kot podjetij v težavah
Vprašanje, ali je podjetje Bike Systems marca 2001 veljalo za podjetje v težavah
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Vprašanje, ali sta podjetji Sachsen Zweirad in Biria GmbH marca oziroma decembra 2003 veljali za podjetji v težavah
Okvir presoje položaja podjetij, upravičenih do ukrepov 2 in 3
–  Trditve strank
–  Presoja Splošnega sodišča
Presoja položaja družbe Sachsen Zweirad
–  Trditve strank
–  Presoja Splošnega sodišča
Presoja položaja družbe Biria GmbH
–  Trditve strank
–  Presoja Splošnega sodišča
3.  Očitki glede pomanjkljive obrazložitve
Pomanjkanje obrazložitve glede neuporabe ustreznega ukrepa E 16/94 in odstopanje od smernic iz leta 1999
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Neobrazložitev v zvezi z opredelitvijo elementa pomoči
Trditve strank
Presoja Splošnega sodišča
Stroški
*
Jezik postopka: nemščina.