CELEX: 62009CJ0233
Laisvė teikti paslaugas
Laisvas kapitalo judėjimas
Tiesioginiai mokesčiai
Skirtingas vertinimas atsižvelgiant į investavimo arba indėlio vietą

Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl EB 56 straipsnio 1 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant G. Dijkman ir M. Dijkman‑Lavaleije ginčą su
Belgische Staat
(Belgijos valstybė) dėl Belgijos mokesčių administratoriaus atsisakymo grąžinti jiems, be kita ko, papildomą komunalinį mokestį
prie fizinių asmenų pajamų mokesčio (toliau – papildomas komunalinis mokestis), sumokėtą už 2004 ir 2005 mokestinius metus
proporcingai fizinių asmenų pajamų mokesčiui (toliau – FAPM) už tam tikras pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, gautas
iš investicijų ir indėlių Nyderlanduose.

Nacionalinė teisė
Remiantis 1992 m. Pajamų mokesčio kodekso (toliau – 1992 m. PMK) 261 straipsniu, pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį
prie šaltinio moka, be kita ko, Belgijos Karalystės gyventojai, bendrovės rezidentės, asociacijos, institucijos, įstaigos
ir organizacijos, taip pat juridiniai asmenys, apmokestinami juridinių asmenų mokesčiu, kurie moka pajamas iš kapitalo ir
kilnojamojo turto, ir Belgijoje įsisteigę tarpininkai, kurie kokiu nors būdu dalyvauja mokant užsienio kilmės pajamas iš kapitalo
ir kilnojamojo turto, nebent, be kita ko, jiems pateikiama pateisinimų, kad mokestį prie šaltinio išskaičiavo ankstesnis tarpininkas.
Remiantis 1992 m. PMK 313 straipsniu, FAPM apmokestinami mokesčių mokėtojai savo metinėje šio mokesčio deklaracijoje neprivalo
nurodyti nei pajamų iš kapitalo ir kilnojamojo turto, už kurias buvo išskaičiuotas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo
mokestis prie šaltinio, nei pajamų, kurios pagal įstatymus ir kitus teisės aktus yra atleistos nuo pajamų iš akcijų ir paskolinto
kapitalo mokesčio prie šaltinio, išskyrus tam tikras pajamas, su kuriomis pagrindinė byla nesusijusi. Už tokias nedeklaruotas
pajamas mokėtinas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio negali būti nei įskaitytas į mokėtiną FAPM,
nei grąžintas.
1992 m. PMK 465 straipsnyje numatyta, kad aglomeracijos ir savivaldybės gali nustatyti papildomą komunalinį mokestį prie FAPM.
1992 m. PMK 466 straipsnyje nustatyta:
„Papildomas komunalinis mokestis <...> ir papildomas aglomeracijos mokestis prie [FAPM] skaičiuojami nuo [FAPM], apskaičiuoto:
–      prieš 157–168 ir 175–177 straipsniuose nurodytų išankstinių mokėjimų, 134 ir 277–296 straipsniuose nurodytų prie šaltinio
išskaičiuotų mokesčių, fiksuoto dydžio užsienio mokesčio ir mokesčio kreditų įskaitymą,
–      prieš taikant 157–168 straipsniuose numatytą mokesčio padidinimą, 175–177 punktuose numatytą sumažinimą ir 444 straipsnyje
numatytą mokesčio padidinimą.“
Remiantis 1992 m. PMK 467 straipsniu, papildomą mokestį prie [FAPM] arba savivaldybė, arba aglomeracija nustato Belgijos Karalystės
gyventojams, apmokestinamiems atitinkamai šioje savivaldybėje arba savivaldybėse, priklausančiose šiai aglomeracijai.
1992 m. PMK 468 straipsnyje nustatyta:
„Papildomas mokestis visiems tos pačios aglomeracijos arba savivaldybės mokesčių mokėtojams nustatomas vienodo procentinio
dydžio nuo valstybei mokėtino pajamų mokesčio.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Ieškovai pagrindinėje byloje, Belgijos rezidentai, savo FAPM deklaracijoje už 2004 mokestinius metus deklaravo užsienyje,
nagrinėjamu atveju – Nyderlanduose, gautas pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, t. y. 33 780 EUR palūkanų už indėlius
ir 90 030,52 EUR dividendų, neatskaičiavus pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio.
Pranešime apie mokėtinus mokesčius už tuos mokestinius metus šios palūkanos ir dividendai buvo apmokestinti atskirai atitinkamai
15 % ir 25 % dydžio mokesčiu. Be to, prie taip apskaičiuoto mokesčio buvo pridėtas papildomas komunalinis mokestis, kurį ieškovų
gyvenamosios vietos savivaldybė nustačiusi 8 % dydžio nuo valstybei mokėtino pajamų mokesčio.
Ieškovai pagrindinėje byloje apskundė šį pranešimą apie mokėtinus mokesčius prieštaraudami, pirma, dėl 25 % mokesčio taikymo
dividendams, teigdami, kad Nyderlandų Karalystė jau išskaičiavo mokestį už iš šios valstybės gautus dividendus, ir, antra,
papildomo komunalinio mokesčio taikymo.
Kalbant apie 2005 mokestinius metus, ieškovai pagrindinėje byloje pateikė FAPM deklaraciją, kurioje jie, be kita ko, deklaravo
užsienyje gautas pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, būtent G. Dijkman gautą 14 551,23 EUR dividendų sumą ir M. Dijkman-Lavaleije
gautą 15 359,53 EUR dividendų sumą, kurios nebuvo apmokestintos pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčiu prie šaltinio.
Kadangi su tais mokestiniais metais susijusiame pranešime apie mokėtinus mokesčius šios sumos, be atitinkamo papildomo komunalinio
mokesčio, atskirai buvo apmokestintos ir 25 % mokesčiu, ieškovai pagrindinėje byloje apskundė šį pranešimą pateikdami tokius
pačius argumentus, kokius buvo nurodę skunde dėl pranešimo apie mokėtinus mokesčius už 2004 mokestinius metus.
Kadangi jų skundai buvo atmesti, ieškovai pagrindinėje byloje kreipėsi į
rechtbank van eerste aanleg van Antwerpen
(Antverpeno pirmosios instancijos teismas), kuris atmetė jų ieškinius.

Hof van beroep te Antwerpen
(Antverpeno apeliacinis teismas) ieškovai pagrindinėje byloje prašo, pirma, kad už dividendus, deklaruotus už 2004 ir 2005 mokestinius
metus, Nyderlanduose išskaičiuotas mokestis prie šaltinio būtų įskaitytas į Belgijoje mokėtiną FAPM ir dėl to
Belgische Staat
būtų įpareigota grąžinti jiems 11 906 EUR ir 3 479 EUR sumas, kurios yra lygios valstybės už šiuos dividendus gautiems mokesčiams.
Antra, jie prašo grąžinti 2 206 EUR ir 800 EUR sumas, atitinkančias papildomą komunalinį mokestį.

Hof van beroep te Antwerpen
nusprendė, kad ieškovų pagrindinėje byloje pretenzijos dėl Nyderlanduose išskaičiuoto mokesčio prie šaltinio įskaitymo į Belgijoje
mokėtiną mokestį yra nepagrįstos.
Dėl papildomo komunalinio mokesčio šis teismas konstatuoja, kad kai mokesčių mokėtojai iš užsienio gauna pajamų iš akcijų
ir paskolinto kapitalo, kurioms dar nebuvo pritaikytas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio, jie
negali remtis 1992 m. PMK 313 straipsnyje įtvirtinta taisykle dėl nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų iš akcijų
ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio ir privalo deklaruoti šias pajamas. Kai pajamos iš akcijų ir paskolinto kapitalo
yra deklaruotos, remiantis 1992 m. PMK 465 ir 466 straipsniais, papildomas komunalinis mokestis visuomet yra mokėtinas. Tačiau
kai mokesčių mokėtojai pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo gauna iš Belgijos, šioms pajamoms taikomas nuo deklaravimo
prievolės atleidžiantis pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio. Nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio
pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio sistemoje pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo suma, kuriai
buvo pritaikytas mokestis prie šaltinio, neturi būti deklaruojama ir dėl to šis papildomas mokestis jai netaikomas. Vienintelis
būdas mokesčių mokėtojams pasinaudoti 1992 m. PMK 313 straipsnyje įtvirtinta taisykle ir taip išvengti papildomo komunalinio
mokesčio už savo iš užsienio gautas pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo yra išsimokėti šias pajamas per Belgijos tarpininką,
kuris išskaičiuotų pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio.
Esant šioms aplinkybėms
hof van beroep te Antwerpen
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar EB 56 straipsnio 1 dalį pažeidžia tai, kad Belgijos rezidentai, kurie investuoja arba deda indėlius užsienio valstybėse,
pavyzdžiui, Nyderlanduose, siekdami išvengti [1992 m. PMK] 465 straipsnyje numatyto papildomo komunalinio mokesčio, yra priversti
pasitelkti Belgijoje registruotą tarpininką, kad jiems būtų išmokėtos pajamos iš akcijų ir paskolinto kapitalo, o [Belgijos]
rezidentai, investuojantys arba dedantys indėlius Belgijoje, gali visuomet naudotis [1992 m. PMK] 313 straipsnyje nustatyta
nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio sistema ir taip išvengti
[1992 m. PMK] 465 straipsnyje numatyto papildomo komunalinio mokesčio, nes pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis
jau buvo išskaičiuotas prie šaltinio?“

Dėl prejudicinio klausimo
Savo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar EB 56 straipsnis draudžia valstybės
narės teisės normą, pagal kurią mokesčių mokėtojams, šios valstybės narės rezidentams, gaunantiems palūkanas arba dividendus
iš indėlių arba investicijų kitoje valstybėje narėje, taikomas papildomas komunalinis mokestis, jeigu jie nepasirinko, kad
šias pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo jiems išmokėtų jų gyvenamosios vietos valstybėje įsisteigęs tarpininkas, o tokios
pačios rūšies pajamos iš indėlių arba investicijų jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje dėl to, kad joms taikomas mokestis
prie šaltinio, gali būti nedeklaruojamos, ir tokiu atveju joms toks papildomas mokestis netaikomas.

Dėl EB sutartimi užtikrinamų pagrindinių laisvių apribojimo egzistavimo
Primintina, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, nors tiesioginių mokesčių sistemos reguliavimas priskirtinas
valstybių narių kompetencijai, šią kompetenciją įgyvendinti jos privalo laikydamosi Sąjungos teisės (žr., be kita ko, 2006 m.
gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in Class IV of the ACT Group Litigation
, C‑374/04, Rink. p. I‑11673, 36 punktą; 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Amurta
, C‑379/05, Rink. p. I‑9569, 16 punktą ir 2009 m. lapkričio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑540/07, Rink. p. I‑0000, 28 punktą).
Šiuo atžvilgiu pirmiausia pažymėtina, kad Belgijos vyriausybė mano, jog ši byla turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į EB 49 straipsnį,
o ne į EB 56 straipsnį. Iš tiesų, kaip teigia ši vyriausybė, kadangi tik Belgijos tarpininkai gali išskaičiuoti nuo deklaravimo
prievolės atleidžiantį pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio, Belgijoje gyvenančio mokesčių mokėtojo,
kuris kapitalą padeda kaip indėlį arba investuoja kitoje valstybėje narėje, galimybė pasinaudoti šia mokesčio prie šaltinio
išskaičiavimo sistema priklauso nuo vietos, kurioje jis priima šias pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, o ne nuo vietos,
kurioje jis savo kapitalą padeda kaip indėlį arba investuoja.
Todėl pirmiausia reikia nustatyti, ar tokia nacionalinės teisės norma, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, gali paveikti
laisvo paslaugų teikimo vykdymą ir laisvą kapitalo judėjimą ir kiek.
Reikia priminti, pirma, kad pagal EB 49 straipsnį reikalaujama panaikinti bet kokius laisvės teikti paslaugas apribojimus –
net vienodai taikomus ir nacionaliniams, ir kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, – jeigu jie gali užkirsti kelią, trukdyti
ar padaryti mažiau patrauklią kitoje valstybėje narėje, kur jis teisėtai teikia analogiškas paslaugas, įsteigto paslaugų teikėjo
veiklą (žr. 2009 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Liga Portuguesa de Futebol Profissional ir Bwin International
, C‑42/07, Rink. p. I‑0000, 51 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Be to, pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 49 straipsnis suteikia teisių ne vien paslaugų teikėjams, bet ir šių paslaugų
gavėjams (šiuo klausimu žr. 2006 m. spalio 3 d. Sprendimo
FKP Scorpio Konzertproduktionen
, C‑290/04, Rink. p. I‑9461, 32 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kita vertus, kapitalo judėjimo apribojimai EB 56 straipsnio 1 dalies prasme yra visų pirma valstybės narės priemonės, kurios
gali atgrasyti jos rezidentus imti paskolas arba investuoti kitose valstybėse narėse (žr., be kita ko, 2000 m. rugsėjo 26 d.
Sprendimo
Komisija prieš Belgiją
, C‑478/98, Rink. p. I‑7587, 18 punktą ir 2009 m. birželio 11 d. Sprendimo
X ir Passenheim-van Schoot
, C‑155/08 ir C‑157/08, Rink. p. I‑0000, 33 punktą).
Iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad siekiant nustatyti, ar nacionalinės teisės norma patenka į Sutartimi užtikrinamos
vienos arba kitos pagrindinės laisvės sritį, reikia atsižvelgti į nagrinėjamos normos dalyką (šiuo klausimu žr. 2007 m. gegužės
24 d. Sprendimo
Holböck
, C‑157/05, Rink. p. I‑4051, 22 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tokia teisės norma, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, nustato skirtingą požiūrį, atsižvelgiant tiek į mokesčių mokėtojų
rezidentų pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo kilmę, tiek į paslaugų teikėją, kuris jiems šias pajamas perveda.
Konkrečiai kalbant, pirma, kaip konstatuoja prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, pagrindinėje byloje nagrinėjama
teisės norma įtvirtinamas nevienodas požiūris į Belgijos rezidentų pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, gautas iš investicijų
arba indėlių kitoje valstybėje narėje, palyginti su pajamomis iš investicijų arba indėlių Belgijoje, nes pirmosios privalo
būti deklaruojamos ir dėl to joms taikomas papildomas apmokestinimas, būtent papildomas komunalinis mokestis, o antrosios
nuo jo atleidžiamos, remiantis nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie
šaltinio sistema.
Antra, kaip tvirtina Belgijos vyriausybė, Belgijos rezidentas, investavęs ar padėjęs indėlį kitoje valstybėje narėje, gali
pasirinkti, kad pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo, susijusias su šiomis investicijomis arba šiais indėliais, jam pervestų
Belgijoje įsisteigęs tarpininkas; tokiu atveju šioms pajamoms gali būti taikoma nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų
iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio sistema, ir taip išvengiama papildomo komunalinio mokesčio. Pajamų,
gautų iš investicijų arba indėlių kitoje valstybėje narėje, mokėjimas yra paslaugos teikimas EB 49 straipsnio prasme.
Taigi tokia teisės norma gali paveikti naudojimąsi ir laisvu kapitalo judėjimu, ir laisvu paslaugų teikimu.
Todėl jei valstybė narė nustato skirtingą vertinimą atsižvelgiant į kapitalo investavimo vietą, tai atgrasina šios valstybės
narės rezidentą nuo savo kapitalo investavimo į kitoje valstybėje narėje įsisteigusią bendrovę arba indėlio padėjimo tokioje
bendrovėje ir taip pat sukelia ribojantį poveikį kitose valstybėse narėse įsisteigusių bendrovių atžvilgiu, nes trukdo joms
pritraukti kapitalą iš pirmosios valstybės narės (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Test Claimants in the FII Group Litigation
, C‑446/04, Rink. p. I‑11753, 166 punktą ir 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Grønfeldt
, C‑436/06, Rink. p. I‑12357, 14 punktą).
Be to, kadangi išskaičiuoti nuo deklaravimo prievolės atleidžiantį pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio
gali tik Belgijoje įsisteigę tarpininkai, tokia nacionalinės teisės norma, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, atitinkamoje
valstybėje narėje įsisteigusiems tarpininkams sudaro palankesnes sąlygas teikti paslaugas, susijusias su pajamų, gautų iš
investicijų arba indėlių kitose valstybėse narėse, mokėjimu Belgijos rezidentams, palyginti su kitose valstybėse narėse įsisteigusiais
tarpininkais, ir dėl to pastarųjų paslaugas padaro mažiau patrauklias.
Tačiau iš teismo praktikos matyti, kad Teisingumo Teismas nagrinėjamą priemonę nagrinėja iš esmės tik vienos iš šių dviejų
laisvių atžvilgiu, jei paaiškėja, kad tokiomis aplinkybėmis, kokios yra pagrindinėje byloje, viena iš šių laisvių yra papildoma
kitos atžvilgiu ir gali būti su ja susieta (2006 m. spalio 3 d. Sprendimo
Fidium Finanz
, C‑452/04, Rink. p. I‑9521, 34 punktas; taip pat pagal analogiją žr. 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Glaxo Wellcome
, C‑182/08, Rink. p. I‑0000, 37 punktą).
Nagrinėjamu atveju pagrindinė byla susijusi su papildomo komunalinio mokesčio taikymu pajamoms, gautoms iš indėlių arba investicijų
kitoje valstybėje narėje, taigi su pasekmėmis, mokesčių mokėtojui rezidentui išplaukiančiomis iš naudojimosi laisvu kapitalo
judėjimu.
Todėl būtent naudojimasis šia laisve verčia mokesčių mokėtoją rezidentą pasirinkti tarpininką, kuris pervestų pajamas, gautas
iš nagrinėjamų investicijų arba indėlių. Šio tarpininko pasirinkimas, taigi ir su laisvu paslaugų teikimu susiję aspektai
tokiomis aplinkybėmis yra papildomi, palyginti su aspektais, susijusiais su laisvu kapitalo judėjimu.
Dėl to, atsižvelgiant į šio sprendimo 31 punkte pateiktus svarstymus, konstatuotina, kad tokia nacionalinės teisės norma,
kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas, kurį iš principo draudžia EB 56 straipsnis.
Šios išvados nepaneigia Belgijos vyriausybės argumentai, kuriais, viena vertus, siekiama minimizuoti skirtingo požiūrio, išplaukiančio
iš pagrindinėje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės normos, pasekmes ir, kita vertus, teigiama, kad, kalbant apie nuo
deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio sistemą, Belgijoje investuojantis
mokesčių mokėtojas yra kitoje situacijoje nei mokesčių mokėtojas, kuris investuoja kitoje valstybėje narėje.
Dėl pirmo punkto pirmiausia reikia pažymėti, kad, kalbant apie palūkanų ir dividendų vertinimą pagrindinėje byloje, yra nesvarbu,
kad kai kurioms kitoms pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo rūšims netaikomas nuo deklaravimo prievolės atleidžiantis pajamų
iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio, net jeigu jos gaunamos Belgijoje ir dėl to joms visuomet taikomas
papildomas komunalinis mokestis, nes Belgijoje gautiems tokios pačios rūšies palūkanoms ir dividendams taikoma pajamų iš akcijų
ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio sistema.
Belgijos vyriausybė taip pat teigia, kad skirtingo požiūrio poveikis asmenims, gaunantiems pajamų iš akcijų ir paskolinto
kapitalo kitose valstybėse, nebūtinai yra nepalankus, nes mokesčio mokėjimas sumokant nuo deklaravimo prievolės atleidžiantį
pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio reiškia mažiau palankią, su disponuojamomis lėšomis susijusią
situaciją mokesčių mokėtojui, iš kurio šio mokesčio suma paimama nedelsiant, o mokant FAPM įprasta tvarka mokesčių mokėtojas
šią sumą gali laikyti vidutiniškai dvejus metus ir taip iš jos gauti pajamų.
Šiuo atžvilgiu pažymėtina, kad valstybės narės vykdomas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo, gautų iš indėlių ir investicijų
kitoje valstybėje narėje, papildomas apmokestinimas, palyginti su pajamomis, gautomis iš indėlių ir investicijų pirmoje valstybėje
narėje, savaime yra nepalankus mokestinis vertinimas, prieštaraujantis laisvam kapitalo judėjimui.
Remiantis teismo praktika, pagrindinei laisvei prieštaraujantis nepalankus mokestinis vertinimas negali būti laikomas atitinkančiu
Sąjungos teisę dėl to, kad galbūt egzistuoja kiti privalumai (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 6 d. Sprendimo
Verkooijen
, C‑35/98, Rink. p. I‑4071, 61 punktą ir minėto Sprendimo
Amurta
, C‑379/05, 75 punktą).
Beje, Sutartimi draudžiamas netgi nedidelės apimties arba reikšmės pagrindinės laisvės apribojimas (šiuo klausimu žr. 2000 m.
vasario 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑34/98, Rink. p. I‑995, 49 punktą; 2004 m. kovo 11 d. Sprendimo
de Lasteyrie du Saillant
, C‑9/02, Rink. p. I‑2409, 43 punktą bei 2006 m. gruodžio 14 d. Sprendimo
Denkavit Internationaal ir Denkavit France
, C‑170/05, Rink. p. I‑11949, 50 punktą).
Todėl Belgijos vyriausybė negali sėkmingai teigti, kad papildomo komunalinio mokesčio taikymą kitoje valstybėje narėje gautoms
pajamoms iš indėlių gali kompensuoti su disponuojamomis lėšomis susijusi nauda, kurią turi mokesčių mokėtojas rezidentas,
gaunantis šias pajamas, skirtingai nuo mokesčių mokėtojo rezidento gyvenamosios vietos valstybėje gautų pajamų iš indėlių,
kurioms taikomas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio.
Dėl antro punkto Belgijos vyriausybė tvirtina, kad Belgijoje padėjusio indėlius ar investavusio mokesčių mokėtojo situacija
skiriasi nuo mokesčių mokėtojo, padėjusio indėlius ar investavusio kitoje valstybėje narėje, situacijos. Iš tiesų pastaruoju
atveju nuo deklaravimo prievolės atleidžiančio pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio administravimas
ir rinkimas negali būti patikėtas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio skolininkui ne rezidentui, nerizikuojant,
kad kils išieškojimo sunkumų tais atvejais, jei šio mokesčio prie šaltinio bus surinkta per mažai. 2008 m. gruodžio 22 d.
Sprendime
Truck Center
(C‑282/07, Rink. p. I‑10767) Teisingumo Teismas netiesiogiai pripažino, kad tarptautiniuose susitarimuose dėl pagalbos išieškant
mokesčius tokiems sunkumams nėra patenkinamo sprendimo ir kad dėl to užsienyje įsikūrę mokesčių mokėtojai yra skirtingoje
situacijoje nei mokesčių mokėtojai rezidentai, kiek tai susiję su mokesčių išieškojimu.
Šiuo atžvilgiu pakanka pažymėti, kad pagal tokią teisės normą, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, mokesčių mokėtojas rezidentas,
gavęs pajamų iš investicijų ar indėlių kitoje valstybėje narėje, savo gyvenamosios vietos valstybėje už šias pajamas apmokestinamas
taip pat kaip mokesčių mokėtojas rezidentas, gavęs pajamų iš investicijų ar indėlių savo gyvenamosios vietos valstybėje narėje.
Todėl tokiomis aplinkybėmis tai, kad minėtoms pajamoms taikomi skirtingi apmokestinimo būdai, būtent reiškia skirtingą požiūrį,
lemiantį, jog papildomas komunalinis mokestis būtinai taikomas tik pajamoms, gautoms iš investicijų ar indėlių kitoje valstybėje
narėje, tačiau neatspindi atitinkamų mokesčių mokėtojų situacijos skirtumo šio papildomo mokesčio atžvilgiu.
Iš tiesų tokio papildomo mokesčio, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, kurį yra nustačiusios aglomeracijos ir savivaldybės
visiems tos pačios aglomeracijos ar savivaldybės mokesčių mokėtojams ir kurio pagrindą sudaro fizinių asmenų pajamų mokestis,
atžvilgiu mokesčių mokėtojas rezidentas, gaunantis pajamų iš investicijų ar indėlių kitoje valstybėje narėje, nėra situacijoje,
kuri objektyviai skiriasi nuo mokesčių mokėtojo rezidento, gaunančio pajamų iš investicijų ar indėlių savo gyvenamosios vietos
valstybėje narėje, situacijos.
Esant tokioms aplinkybėms, darytina išvada, kad tokia nacionalinės teisės norma, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje, yra
laisvo kapitalo judėjimo apribojimas.

Dėl laisvo kapitalo judėjimo apribojimo pateisinimo
Kaip matyti iš nusistovėjusios teismo praktikos, laisvą kapitalo judėjimą apribojančios nacionalinės priemonės gali būti pateisinamos
EB 58 straipsnyje nurodytais pagrindais arba privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais, su sąlyga, kad jos yra tinkamos
įgyvendinti siekiamą tikslą ir neviršija to, kas būtina norint jį pasiekti (šiuo klausimu žr. 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑112/05, Rink. p. I‑8995, 72 bei 73 punktus ir nurodytą teismo praktiką).
Belgijos vyriausybės teigimu, pagrindinėje byloje nagrinėjama teisės norma pateisinama pagrindais, susijusiais su Belgijos
mokesčių sistemos darnumu ir specifika bei būtinumu užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą.
Taigi Belgijoje įsisteigusiems tarpininkams suteiktas monopolis parengti pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio
prie šaltinio išskaičiavimo ir pervedimo deklaracijas
ad hoc
būdingas Belgijos mokesčių sistemai ir yra vienas iš mokesčių surinkimo būdų – paprastas mokesčių mokėtojams ir nebrangus
valstybei, nes šį mokestį prie šaltinio išskaičiuojantiems tarpininkams tenka administracinė šio mokesčio išskaičiavimo ir
sumokėjimo našta.
Centralizuodama užsienyje gautų pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio surinkimą per Belgijos tarpininkus, Belgijos
mokesčių sistema racionalizuoja kontrolės priemones apsiribodama keliais šimtais dalyvių, o tai, sudarant galimybę bendrai
stebėti finansų srautus pas kiekvieną tarpininką, išskaičiuojantį pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio,
užtikrina mokesčių kontrolės veiksmingumą. Jeigu mokesčių mokėtojui fiziniam asmeniui, kuris yra Belgijos rezidentas, būtų
leidžiama išskaičiuoti mokėtiną pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio nuo savo pajamų iš akcijų ir
paskolinto kapitalo, gautų užsienyje, toks šių srautų stebėjimas taptų beveik neįmanomas, nes juos reikėtų analizuoti remiantis
milijonų dalyvių pateiktomis pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio prie šaltinio deklaracijomis.
Be to, jeigu pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokesčio skolininkams arba kitoje valstybėje narėje įsisteigusiems finansų
tarpininkams būtų leidžiama Belgijos rezidento sąskaita rinkti nuo deklaravimo prievolės atleidžiantį pajamų iš akcijų ir
paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio, tai taip pat neleistų užtikrinti Belgijos mokesčių administratoriaus vykdomos mokesčių
kontrolės veiksmingumo, nes tarptautiniai susitarimai dėl pagalbos surenkant mokesčius negali visiškai užtikrinti mokesčių
kontrolės veiksmingumo kitose valstybėse narėse įsisteigusių ūkio subjektų atžvilgiu.
Dėl šių pateisinimų reikia priminti, pirma, kad Teisingumo Teismas jau yra pripažinęs, jog būtinumas apsaugoti mokesčių sistemos
darnumą gali pateisinti naudojimosi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis apribojimą (1992 m. sausio 28 d. Sprendimo
Bachmann
, C‑204/90, Rink. p. I‑249, 28 punktas; 2004 m. rugsėjo 7 d. Sprendimo
Manninen
, C‑319/02, Rink. p. I‑7477, 42 punktas ir 2008 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Papillon
, C‑418/07, Rink. p. I‑8947, 43 punktas).
Tačiau, kad būtų galima remtis tokiu pateisinimu grindžiamu argumentu, Teisingumo Teismas reikalauja tiesioginio ryšio tarp
atitinkamos mokesčių lengvatos ir jos kompensavimo konkrečiu apmokestinimu, o tokio ryšio tiesioginis pobūdis turi būti vertinamas
pagal nagrinėjamų teisės aktų tikslą (žr. minėto Sprendimo
Papillon
44 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Kaip jau buvo nuspręsta šio sprendimo 46 punkte, toks skirtingas požiūris, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, neapsiriboja
skirtingų apmokestinimo būdų taikymu, atsižvelgiant į tai, ar atitinkamos pajamos gaunamos iš indėlių arba investicijų kitoje
valstybėje narėje, ar gyvenamosios vietos valstybėje. Iš tiesų skirtingi atitinkamo apmokestinimo būdai lemia, kad pajamos
iš akcijų ir paskolinto kapitalo, kurios gautos iš indėlių ar investicijų kitoje valstybėje narėje ir kurioms netaikomas pajamų
iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio, papildomai apmokestinamos papildomu komunaliniu mokesčiu, o pajamos
iš indėlių ar investicijų Belgijoje nuo jo gali būti atleidžiamos, nes jos neprivalo būti deklaruojamos dėl to, kad joms buvo
pritaikytas pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestis prie šaltinio.
Tačiau Belgijos vyriausybė nenurodė jokio apibrėžto apmokestinimo, kuris kompensuotų šiuo atleidimu nuo mokesčio pasireiškiančią
lengvatą.
Antra, Teisingumo Teismas pripažino, jog būtinumas užtikrinti mokesčių kontrolės veiksmingumą yra privalomasis bendrojo intereso
pagrindas, galintis pateisinti naudojimosi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis laisvėmis apribojimą (šiuo klausimu žr.
minėto Sprendimo
X ir Passenheim‑van Schoot
45 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Tačiau nors būtinumas išsaugoti mokesčių kontrolės veiksmingumą gali patvirtinti Belgijos vyriausybės nuomonę, kad išskaičiuoti
nuo deklaravimo prievolės atleidžiantį pajamų iš akcijų ir paskolinto kapitalo mokestį prie šaltinio gali tik Belgijoje įsisteigę
tarpininkai, šis būtinumas negali pateisinti to, kad papildomo komunalinio mokesčio atžvilgiu pajamos, iš kurių išskaičiuojamas
šis mokestis prie šaltinio, ir pajamos, iš kurių šis mokestis neišskaičiuojamas, būtų vertinamos skirtingai.
Be to, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad vien praktiniai sunkumai negali pateisinti Sutartimi garantuojamos pagrindinės
laisvės pažeidimo (žr. minėto Sprendimo
Papillon
54 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Todėl reikia konstatuoti, kad Belgijos vyriausybės nurodyti motyvai negali pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimo,
išplaukiančio iš tokios normos, kokia nagrinėjama pagrindinėje byloje.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: EB 56 straipsnis draudžia valstybės narės teisės
normą, pagal kurią mokesčių mokėtojams, šios valstybės narės rezidentams, kurie gauna palūkanas arba dividendus iš indėlių
arba investicijų kitoje valstybėje narėje, taikomas papildomas komunalinis mokestis, jeigu jie nepasirinko, kad šias pajamas
iš akcijų ir paskolinto kapitalo jiems išmokėtų jų gyvenamosios vietos valstybėje įsisteigęs tarpininkas, o tokios pačios
rūšies pajamos iš indėlių arba investicijų jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje dėl to, kad joms taikomas mokestis prie
šaltinio, gali būti nedeklaruojamos, ir tokiu atveju joms toks papildomas mokestis netaikomas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
EB 56 straipsnis draudžia valstybės narės teisės normą, pagal kurią mokesčių mokėtojams, šios valstybės narės rezidentams,
kurie gauna palūkanas arba dividendus iš indėlių arba investicijų kitoje valstybėje narėje, taikomas papildomas komunalinis
mokestis, jeigu jie nepasirinko, kad šias pajamas iš akcijų ir paskolinto kapitalo jiems išmokėtų jų gyvenamosios vietos valstybėje
įsisteigęs tarpininkas, o tokios pačios rūšies pajamos iš indėlių arba investicijų jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje
dėl to, kad joms taikomas mokestis prie šaltinio, gali būti nedeklaruojamos, ir tokiu atveju joms toks papildomas mokestis
netaikomas.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.