CELEX: 62005TJ0161
Konkurence
Aizliegtas vienošanās
Monohloretiķskābes tirgus
Lēmums, ar kuru konstatēts EKL 81. panta pārkāpums
Tirgus sadale un cenu noteikšana
Pārkāpjošo darbību attiecināmība
Naudas sodi
Samērīgums
Sadarbība
Atbildību pastiprinoši apstākļi
Recidīvs
Piekļuve lietas materiāliem
Uzklausīšanas amatpersonas ziņojums
Rīkojums izbeigt darbību

Prāvas priekšvēsture un apstrīdētais lēmums
Ar 2005. gada 19. janvāra Lēmumu C(2004) 4876, galīgā redakcija, par procesu saistībā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/E-1/37.773 — monohloretiķskābe) (turpmāk tekstā — “apstrīdētais lēmums”) Eiropas Kopienu Komisija konstatēja, ka mātes sabiedrība
Akzo Nobel NV
un tās meitas sabiedrības
Akzo Nobel Nederland BV
,
Akzo Nobel Chemicals BV
,
Akzo Nobel Functional Chemicals BV
,
Akzo Nobel Base Chemicals AB
,
Eka Chemicals AB
un
Akzo Nobel AB
(turpmāk tekstā apvienojot — “
Akzo Nobel
grupa”),
Elf Aquitaine SA
un tās meitas sabiedrība
Arkema SA
(agrāk saukta par
Elf Atochem SA
, pēc tam —
Atofina SA
),
Clariant AG
un tās meitas sabiedrība
Clariant GmbH
, kā arī prasītāja
Hoechst AG
ir pārkāpušas EKL 81. panta 1. punktu un Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ) līguma 53. panta 1. punktu kā aizliegtas vienošanās dalībnieces saistībā ar monohloretiķskābes tirgu (apstrīdētā lēmuma 1. punkts).
Monohloretiķskābe (turpmāk tekstā — “MHES”) ir reaktīva organiska skābe, ko izmanto kā ķīmisku starpproduktu mazgāšanas līdzekļu, adhezīvu, tekstilizstrādājumu palīglīdzekļu, kā arī pārtikā, farmācijā un kosmētikā izmantojamo biezinātāju ražošanā (apstrīdētā lēmuma 3.–6. apsvērums).
Komisija izmeklēšanu saistībā ar MHES tirgu sāka pēc tam, kad
Clariant GmbH
ar 1999. gada 6. decembra vēstuli to informēja par aizliegtās vienošanās attiecībā uz šo tirgu esamību un iesniedza lūgumu par labvēlīgu attieksmi atbilstoši Komisijas Paziņojumam par soda naudas neuzlikšanu vai tās samazināšanu lietās par aizliegtām vienošanās (OV 1996, C 207, 4. lpp.; turpmāk tekstā — “paziņojums par sadarbību”) (apstrīdētā lēmuma 43. apsvērums).
Pēc tam
Clariant GmbH
Komisijai nosūtīja dokumentus un informāciju par aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 44. un 45. apsvērums).
2000. gada 14. un 15. martā Komisija veica pārbaudes uz vietas
Elf Atochem
, kā arī
Akzo Nobel Chemicals
un
Akzo Nobel Functional Chemicals
telpās (apstrīdētā lēmuma 46. apsvērums).
2003. gada 28. maijā Komisija
Hoechst
nosūtīja pieprasījumu sniegt informāciju par nolīgumiem un par tās dalību tajos un atbildi saņēma . Jaunu pieprasījumu Komisija nosūtīja , uz kuru
Hoechst
atbildēja 2003. gada 5. un 15. decembrī (apstrīdētā lēmuma 53. un 55. apsvērums).
Izmeklēšanas ietvaros Komisija nosūtīja vairākus pieprasījumus sniegt informāciju noteiktām aizliegtās vienošanās dalībniecēm, kā arī to konkurentiem (apstrīdētā lēmuma 52.–55. apsvērums).
2004. gada 7. un 8. aprīlī Komisija paziņojumu par iebildumiem nosūtīja divpadsmit šādām adresātēm: septiņām
Akzo Nobel
grupas sabiedrībām, proti, mātes sabiedrībai
Akzo Nobel NV
un tās meitas sabiedrībām
Akzo Nobel Nederland
,
Akzo Nobel Functional Chemicals
,
Akzo Nobel Chemicals
,
Akzo Nobel AB
,
Eka Chemicals
un
Akzo Nobel Base Chemicals
, kā arī
Clariant GmbH
un
Clariant AG
(turpmāk tekstā apvienojot — “
Clariant
”),
Hoechst
,
Elf Aquitaine
un tās meitas sabiedrībai
Atofina
. Katra no adresātēm atbildēja.
Ņemot vērā pierādījumus, kas bija tās rīcībā, Komisija uzskatīja, ka iepriekš minētie uzņēmumi ir kļuvuši par aizliegtās vienošanās dalībniekiem, lai saglabātu tirgus daļas, sadalot to apjomus un klientus, ka tie ir apmainījušies ar informāciju par cenām un regulārās daudzpusējās sanāksmēs izvērtējuši faktiskos tirdzniecības apjomus, kā arī informāciju par cenām, lai uzraudzītu nolīgumu īstenošanu (apstrīdētā lēmuma 84.–90. apsvērums).
Attiecībā uz
Hoechst
Komisija uzskatīja, ka minētā sabiedrība ir tieši piedalījusies pārkāpumā no 1984. gada 1. janvāra līdz , proti, līdz brīdim, kad
Hoechst
savu MHES darbību pārdeva
Clariant AG
(apstrīdētā lēmuma 246. un 272. apsvērums).
Komisija neņēma vērā
Hoechst
atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izklāstīto argumentu, saskaņā ar kuru to nevarot uzskatīt par atbildīgu apgalvotajos pārkāpumos tiktāl, ciktāl saskaņā ar tieši izteiktu līgumisku vienošanos atbildība par minētajiem pārkāpumiem pilnībā tikusi nodota
Clariant
. Komisija uzskatīja, pirmkārt, ka
Hoechst
pārkāpumā piedalījās tieši un ir uzskatāma par atbildīgu visā laikposmā, kurā tā piedalījās šajā pārkāpumā pirms tās MHES darbības nodošanas un, otrkārt, ka
Hoechst
atbildība par tās pārkāpjošo rīcību atbilstoši Konkurences tiesībām neietekmēja iespējamas līgumiskas vienošanās, kas noslēgtas starp lietas dalībniecēm, un darījuma īpašo struktūru (apstrīdētā lēmuma 248. apsvērums).
Naudas soda apmēru Komisija noteica, piemērojot Pamatnostādnes sodanaudas [naudas soda] noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un [OT] līguma 65. panta 5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā — “Pamatnostādnes”), un paziņojumu par sadarbību.
Apstrīdētā lēmuma 276. un 277. apsvērumā Komisija izklāstīja vispārējos kritērijus, ņemot vērā kurus, tā veica naudas sodu apmēra noteikšanu. Tā precizēja, ka tai ir jāņem vērā visi nozīmīgie apstākļi, tostarp pārkāpuma smagums un ilgums, kritēriji, kuri ir tieši minēti Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17, Pirmā Regula par [EKL 81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.), 15. panta 2. punktā un Padomes Regulas (EK) Nr. 1/2003 par to konkurences noteikumu īstenošanu, kas noteikti [EKL] 81. un 82. pantā (OV 2003, L 1, 1. lpp.), 23. panta 3. punktā, un jāveic vērtējums, pamatojoties uz katra pārkāpuma dalībnieka uzņēmuma individuālo lomu. Komisija uzsvēra, ka, lai to veiktu, tai, nosakot naudas sodu apmēru, ir jāņem vērā iespējamie atbildību pastiprinošie vai mīkstinošie apstākļi un attiecīgajā gadījumā — paziņojums par sadarbību.
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija, ņemot vērā tā raksturu, kurš aptvēra tirgu sadali un cenu noteikšanu, to, ka [pārkāpums] ir izdarīts ar nodomu, tā faktisko ietekmi uz MHES tirgu un faktu, kā tie kļuvuši par aizliegtās vienošanās dalībniekiem attiecībā uz visu kopējo tirgu un, ievērojot tā struktūru, uz visu EEZ, uzskatīja, ka apstrīdētā lēmuma adresāti uzņēmumi ir izdarījuši sevišķi smagus EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpumus (apstrīdētā lēmuma 280., 281. un 288. apsvērums).
Lai noteiktu naudas sodu sākumsummu, Komisija precizēja, ka šīs lietas apstākļos, kuros ir iesaistīti vairāki uzņēmumi, bija jāņem vērā katra uzņēmuma pārkāpjošās rīcības īpašais nozīmīgums un tādējādi faktiskā ietekme uz konkurenci (apstrīdētā lēmuma 290. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija uzskatīja, ka šajā gadījumā, lai noteiktu attiecīgo uzņēmumu nozīmīgumu, kā salīdzinājuma pamats ir jāizmanto uzņēmumu, kuri piedalījās pārkāpumā, EEZ tirgus daļas. Salīdzinājums tika veikts, pamatojoties uz attiecīgā produkta EEZ tirgus daļām pilnā pēdējā pārkāpuma kalendārajā gadā (1998. gads). Attiecībā uz
Hoechst
vērā ņemtais gads tomēr bija 1996. gads (apstrīdētā lēmuma 291. un 292. apsvērums).
Akzo Nobel
grupa, kurai piederošā EEZ tirgus daļa tika noteikta 44% apmērā, tika uzskatīta par nozīmīgāko ražotāju un līdz ar to tika ietverta pirmajā attiecīgo uzņēmumu kategorijā.
Hoechst
un
Clariant
, kuras tika uzskatītas par otriem nozīmīgākajiem MHES ražotājiem ar attiecīgi tirgus daļām 28% un 34% apmērā, tika ietvertas otrajā kategorijā.
Atofina
, kuras tirgus daļa tika noteikta 17% apmērā, tika ietverta trešajā kategorijā (apstrīdētā lēmuma 293.–295. apsvērums).
Tādējādi naudas sodu sākumsumma tika noteikta šādi: EUR 30 miljoni attiecībā uz
Akzo Nobel
grupu, EUR 21 miljons attiecībā uz
Hoechst
un
Clariant
, EUR 12 miljoni attiecībā uz
Atofina
/
Elf Aquitaine
un EUR 1,33 miljoni attiecībā uz
Eka Nobel
(kļūdas pēc tika minēts, ka runa ir par “pamatsummu”, apstrīdētā lēmuma 296. un 297. apsvērums).
Komisija turklāt naudas sodu sākumsummu palielināja attiecībā uz katru no uzņēmumiem, ņemot vērā to dalības pārkāpumā ilgumu, uzskatot, ka naudas sodu sākumsummas, kuras tiem tika noteiktas, ir jāpalielina par 10% par katru pilno pārkāpuma gadu un papildus par 5% summu par visu papildu laikposmu vai sešu mēnešu laikposmu, bet kas ir mazāks par vienu gadu. Tādējādi
Akzo Nobel
grupai, kā arī
Atofina
/
Elf Aquitaine
uzlikto naudas soda sākumsummu tā palielināja par 150%,
Hoechst
uzliktā naudas soda sākumsummu — par 135%, bet
Clariant
uzliktā naudas soda sākumsummu — par 15% (apstrīdētā lēmuma 302. apsvērums).
Hoechst
un
Atofina
, ņemot vērā atbildību pastiprinošos apstākļus, tika piemērots naudas soda, kurš tām bija jāuzliek recidīva dēļ, pamatsummas palielinājums par 50%, jo attiecībā uz šiem diviem uzņēmumiem Komisija bija pieņēmusi jau agrākus lēmumus, kuros tika konstatēts, ka tie ir bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki (apstrīdētā lēmuma 308. un 314. apsvērums).
Šajā sakarā Komisija norādīja, ka
Hoechst
bija Komisijas 1994. gada 27. jūlija Lēmuma 94/599/EK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (
OV L 239, 14. lpp.
) (turpmāk tekstā — “
PVC II
lēmums”) un Komisijas Lēmuma 69/243/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (
OV L 195, 11. lpp.
; turpmāk tekstā — “Krāsvielu lēmums”) adresāte (apstrīdētā lēmuma 309. apsvērums).
Komisija neņēma vērā prasītājas atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izklāstītos argumentus, saskaņā ar kuriem attiecīgās, minētajos lēmumos norādītās darbības, produkti un personas bija atšķirīgas no darbībām, produktiem un personām, kuras saistītas ar MHES nozari, un ka Krāsvielu lēmums bija pārāk sens. Pēc Komisijas domām, bija īstenojies tāda paša veida pārkāpuma kritērijs, kāds noteikts Pamatnostādnēs, jo minētajos agrākajos lēmumos un apstrīdētajā lēmumā tika izskatītas aizliegtās vienošanās, kuras attiecās uz līdzīgiem EKL 81. panta pārkāpumiem. Neesot prasīts, lai būtu vienas un tās pašas darbības, produkti un personas, pietiekot ar to, ka ir tas pats uzņēmums, kas šajā gadījumā tā ir (apstrīdētā lēmuma 312. apsvērums).
Komisija noraidīja arī prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru šajā gadījumā esot pārkāpts
non bis in idem
princips, jo tā jau ir ņēmusi vērā agrākus lēmumus sakarā ar atbildību pastiprinošiem apstākļiem Komisijas 2003. gada 1. oktobra Lēmumā 2005/493/EK par [EKL] 81. panta un EEZ līguma 53. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/E-1/37.370 — sorbāti), kura kopsavilkums ir publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
(
OV L 182, 20. lpp.
). Pēc Komisijas domām, ja uzņēmumi turpina izdarīt tāda paša veida pārkāpumu un ja iepriekšējie naudas sodi nav likuši tiem mainīt savu rīcību, tas ir atbildību pastiprinošs apstāklis neatkarīgi no tā, vai šis apstāklis par tādu ir vai nav uzskatīts agrākajās lietās (apstrīdētā lēmuma 313. apsvērums).
Attiecībā uz paziņojuma par sadarbību piemērošanu Komisija B punkta ietvaros piešķīra
Clariant
uzliktā naudas soda samazinājumu 100% apmērā, jo pēdējā minētā bija pirmā aizliegtās vienošanās dalībniece, kas iesniedza pierādījumus par aizliegtās vienošanās esamību, darbību, ilgumu un īstenošanu. Komisija uzskatīja, ka
Clariant GmbH
to informēja par slepenu aizliegto vienošanos brīdī, kad tā vēl nebija uzsākusi izmeklēšanu un kad tās rīcībā nebija arī pietiekamas informācijas, lai pierādītu minēto aizliegto vienošanos (apstrīdētā lēmuma 328.–332. apsvērums).
Tā uzskatīja, ka
Atofina
var piešķirt būtisku tai uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu, proti, par 40%, jo tā bija otrais uzņēmums, kurš tai pirms paziņojuma par iebildumiem iesniedza informāciju un pierādījumus, kuri palīdzēja pierādīt aizliegtās vienošanās esamību, un tā neapstrīdēja faktus, uz kuriem Komisija pamatojās, lai paziņojumā par iebildumiem pierādītu aizliegtās vienošanās esamību (apstrīdētā lēmuma 337., 338. un 340. apsvērums).
Komisija norādīja, ka
Akzo Nobel
grupa bija trešais uzņēmums, kurš tai pirms paziņojuma par iebildumiem iesniedza informāciju un pierādījumus, kuri apstiprināja aizliegtās vienošanās MHES nozarē esamību, un neapstrīdēja faktus, uz kuriem Komisija pamatojās, lai paziņojumā par iebildumiem pierādītu aizliegtās vienošanās esamību. Līdz ar to Komisija uzskatīja, ka
Akzo Nobel
grupa ir izpildījusi paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta pirmajā un otrajā ievilkumā norādītos nosacījumus, lai tai piešķirtu naudas soda apmēra, kurš tai būtu uzlikts, neesot sadarbībai ar Komisiju, samazinājumu 25% apmērā (apstrīdētā lēmuma 342.–346. apsvērums).
Turpretī Komisija neņēma vērā
Hoechst
argumentus, saskaņā ar kuriem tā nevarēja iesniegt lūgumu saskaņā ar paziņojumu par sadarbību, jo tā bija pārdevusi savu MHES darbību
Clariant AG
pirms procesa uzsākšanas 1999. gadā, un turklāt tā bija aptverta ar šajā sakarā
Clariant GmbH
iesniegto lūgumu. Komisija uzskatīja, ka
Hoechst
esot bijusi iespēja iesniegt šādu lūgumu laikā, kad tā vēl bija MHES darbības īpašniece, un ka tā nevarēja būt aptverta ar
Clariant GmbH
lūgumu, jo MHES komercvienība piederēja
Hoechst
, bet pēc tam —
Clariant AG
, — divām neatkarīgām juridiskās personām (apstrīdētā lēmuma 325. un 326. apsvērums).
Komisija apstrīdētā lēmuma 1. punktā konstatēja:
“Šeit tālāk minētie uzņēmumi pārkāpa [EKL] 81. panta noteikumus, sadalot apjomu kvotas, sadalot patērētājus, saskaņoti vienojoties par cenu palielinājumu, vienojoties par kompensācijas mehānismu, apmainoties ar informāciju par pārdevumu apjomiem un cenām, kā arī piedaloties regulārās sanāksmēs un izmantojot citus kontaktus, lai vienotos par minētajiem ierobežojumiem un tos īstenotu. Šeit minēto uzņēmumu rīcība kopš 1994. gada 1. janvāra veido arī EEZ [l]īguma 53. panta 1. punkta pārkāpumu.
[..]
[..]
c)
Hoechst
[..] — no 1984. gada 1. janvāra līdz ;
[..]
e)
Clariant AG
,
Clariant GmbH
— no 1997. gada 1. jūlija līdz .”
Apstrīdētā lēmuma 2. punktā naudas sodu apmēri tika noteikti šādi:
“a)
Akzo Nobel Chemicals
[..],
Akzo Nobel Nederland
[..],
Akzo Nobel NV
, Akzo
Nobel Functional Chemicals
[..],
Akzo Nobel Base Chemicals
[..],
Eka Chemicals
[..] un
Akzo Nobel AB
:
84,38 miljoni EUR;
b)
Hoechst
[..]:
74,03 miljoni EUR;
c)
Elf Aquitaine
[..] un
Arkema
[..] (agrākais nosaukums —
Atofina
[..]), kopīgi un solidāri:
45,00 miljoni EUR;
d)
Arkema
[..] (agrākais nosaukums —
Atofina
[..]):
13,50 miljoni EUR;
e)
Clariant AG
un
Clariant GmbH
, kopīgi un solidāri:
0 EUR.
[..]”
Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 3. punktam:
“Pirmajā punktā norādītajiem uzņēmumiem pārkāpums nekavējoties jāizbeidz, ciktāl tie to nav jau izdarījuši.
Tiem jāatturas no jebkādas turpmākās [1. punktā minētās] darbības vai rīcības, kā arī jebkādas citas darbības vai rīcības ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai iedarbību.”
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2005. gada 25. aprīlī, prasītāja cēla šo prasību.
Tā kā Pirmās instances tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas septītajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (septītā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu.
2008. gada 18. jūnija tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdētā lēmuma 2. un 3. punktu;
—
pakārtoti — samazināt naudas soda apmēru;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
—
noraidīt prasību;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasītāja savas prasības pamatojumam izvirza septiņus pamatus. Pirmais pamats attiecas uz prasītājas atbildības sakarā ar aizliegto vienošanos, par kuru ir uzliktas sankcijas, neesamību MHES darbības pārdošanas dēļ, otrais pamats attiecas uz uzliktā naudas soda nelikumību, trešais pamats attiecas uz paziņojuma par sadarbību neievērošanu, ceturtais pamats attiecas uz kļūdu vērtējumā, aprēķinot naudas soda pamatsummu, piektais pamats attiecas uz nepamatotu naudas soda palielinājumu recidīva dēļ, sestais pamats attiecas uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem un septītais pamats attiecas uz rīkojuma izbeigt darbību, kas paredzēts apstrīdētā lēmuma 3. punktā, nelikumību.
Par pirmo pamatu, kas attiecas uz prasītājas atbildības sakarā ar aizliegto vienošanos, par kuru ir uzliktas sankcijas, neesamību MHES darbības pārdošanas dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka tā vairs nav atbildīga par pārkāpumiem, kas izdarīti attiecībā uz tās MHES darbības daļu, jo atbildība par šiem pārkāpumiem neierobežotā veidā tika nodota
Virteon GmbH
tās izstāšanās laikā un ar šīs daļas pārdošanu. Tādējādi tā norāda, ka 1997. gada 30. maijā MHES darbības daļa vienlaicīgi ar četrām citām lielām darbību jomām, kas saistītas ar īpašiem ķīmijas produktiem, tika juridiski atsavināta un pārdota
Virteon
100% apmērā piederošajai meitas sabiedrībai. Tātad
Virteon
esot turpinājusi šo darbību īstenošanu kā autonoms uzņēmums ar tādiem pašiem nosacījumiem. Tādējādi
Virteon
esot ieņēmusi prasītājas vietu gan no juridiskā, gan saimnieciskā viedokļa.
Clariant AG
veiktā
Virteon
pārņemšana neko nemainot attiecībā uz
Virteon
, kas kļuvusi par
Clariant GmbH
, atbildību. Akcionāru maiņai pēc
Clariant AG
veiktās
Virteon
pārņemšanas neesot nekādas ietekmes uz sabiedrības atbildību, jo saglabājoties saimnieciskā identitāte un tādējādi attiecīgā uzņēmuma pēctecība. Tātad
Virteon
, kas kļuvusi par
Clariant GmbH
, esot turpinājusi pastāvēt grupas, kurai ir viena un tā pati juridiskā identitāte, ietvaros bez nekāda juridiska vai saimnieciska pārtraukuma.
Pēc prasītājas domām, ja tiek nodots viss uzņēmums kopumā tādējādi, ka jauna juridiskā vienība aizstāj tās priekšteci un turpina darbību [priekšteča] vietā, saimnieciskās pēctecības princips izraisa vienlaicīgu atbildības par pārdotā uzņēmuma aizliegto vienošanos nodošanu. Līdz ar to, nosakot atbildību, esot “jāņem vērā uzņēmuma attīstība, kāda tam ir bijusi kā saimnieciskai nevis juridiskai vienībai”. Šajā gadījumā pēc MHES darbības atsavināšanas un pārdošanas atbildīgās juridiskās vienības par aizliegto vienošanos tiesību pārkāpumu esot
Virteon
un vēlāk
Clariant GmbH
, nevis
Hoechst
.
Prasītāja norāda arī, ka fakts, ka
Clariant
turpināja piedalīties esošajos nolīgumos, parādot uzņēmuma pēctecību.
Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedums lietā
C-49/92 P Komisija/
Anic Partecipazioni
(
Recueil
, I-4125. lpp.
), kuru citējusi Komisija, neļaujot izdarīt citādus secinājumus. Atbilstoši šim spriedumam princips, saskaņā ar kuru uzņēmuma komersanta atbildība varētu iestāties, neraugoties uz tā darbības pārdošanu, attiecoties tikai uz uzņēmuma pārdošanu trešām personām, nevis grupā ietilpstošajai juridiskajai vienībai, kā tas ir šajā gadījumā. Šajā sakarā prasītāja tiesas sēdē precizēja, ka Tiesa vienā no saviem nesenajiem spriedumiem ir apstiprinājusi ( spriedums lietā
C-280/06
ETI
u.c., Krājums, I-10893. lpp.
), ka saimnieciskās pēctecības princips ir piemērojams, ņemot vērā strukturālās saiknes starp vienību, kas izdarījusi pārkāpumu, un tās saimniecisko pēcteci nodošanas brīdī.
Tā norāda arī, ka atbildības pāreja parādās pārvešanas līgumā, kurā līgumslēdzējas puses skaidri atzīst, ka
Virteon
prasītāju atbrīvo no tās atbildības grupas iekšienē. Pēc prasītājas domām, no judikatūras izriet, ka šāda atbildības uzņemšanās grupas iekšienē ir jāņem vērā, uzliekot naudas sodu.
Attiecībā uz Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru prasītāja esot mēģinājusi izvairīties no atbildības, pārdodot savu MHES darbību, prasītāja atbild, ka grupas pārstrukturēšana, kura norisinājās pa posmiem kopš 1996. gada, bija process, kuru neietekmēja vai nepamatoja iespējamās noteiktu īpašu darbības jomu īpatnības. Pārstrukturēšana aptvēra visu to darbību eksternizāciju, kuras nebija saistītas ar farmācijas un lauksaimniecības darbības nozarēm.
Prasītājas nostāja esot apstiprināta gan judikatūrā, gan Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē. Ja Komisijai būtu rīcības brīvība attiecībā uz naudas sodu adresātu noteikšanu, tas nozīmētu, ka tiktu pārkāpts princips, saskaņā ar kuru administrācijai ir saistoši pašas pieņemtie lēmumi, — princips, kurš ir paredzēts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas, kas pasludināta 2000. gada 7. decembrī Nicā (OV 2000, C 364, 1. lpp.), preambulā un 20. pantā.
Prasītāja tiesas sēdē piebilda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, tai nav rīcības brīvības noteikt EKL 81. panta pārkāpuma izdarītājus, tos nosaka atbilstoši precīziem juridiskiem noteikumiem.
Prasītāja apgalvo arī, ka, ja tā būtu MHES darbības daļas īpašniece, šī darbības daļa bija organizēta un funkcionēja autonomi un aptvēra tikai atbildību par tās rezultātiem. Turklāt ārpus šīs konkrētās darbības tai nebija nekādas informācijas par pārkāpumu, MHES darbības daļas darbinieku, kuri piedalījās pārkāpumā, rīcība turklāt ir pretrunā
Hoechst
grupas politikai, saskaņā ar kuru tiek veicināta konkurences tiesību ievērošana.
Komisija būtībā atbild, ka prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tās MHES darbības pārstrukturēšana to pilnībā atbrīvo no jebkādas atbildības, nevar tikt pieņemts. Ja prasītājas sniegtā interpretācija būtu pareiza, tā lieliem uzņēmumiem dotu iespēju viegli izvairīties no aizliegtas vienošanās juridiskajām sekām vai vismaz samazināt komerciālos riskus tās atklāšanas gadījumā.
Tā arī norāda, ka prasītājas pamats faktiski attiecoties tikai uz 1997. gada jūniju, kas ir viens mēnesis no kopumā 149 pārkāpuma mēnešiem, un ka šādos apstākļos apstrīdētā lēmuma atcelšana tikai viena mēneša dēļ būtu nepamatota.
Šajā sakarā Komisija uzskata, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai tā varēja pieņemt, ka meitas sabiedrība 100% apmērā, kāda šajā gadījumā no 1997. gada 30. maija līdz bija
Virteon
, būtībā izpildīja norādījumus, kurus tai deva mātes sabiedrība, un tai nebija pienākuma pārbaudīt, vai mātes sabiedrība patiešām īstenoja savas pilnvaras. Līdz ar to
Hoechst
esot bijis jāpierāda, ka tās agrākā meitas sabiedrība savu rīcību tirgū 1997. gada jūnijā patiešām noteica autonomi, ko tā nav izdarījusi.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru principā fiziskas vai juridiskas personas, kas vada attiecīgo uzņēmumu pārkāpuma izdarīšanas laikā, pienākums ir par to atbildēt, pat ja lēmuma, ar ko tiek konstatēts pārkāpums, pieņemšanas dienā uzņēmuma vadība ir nonākusi citas personas atbildībā (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedumi lietā
C-286/98 P
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija,
Recueil
, I-9925. lpp.
, 37. punkts, un lietā C-279/98 P
Cascades
/Komisija,
Recueil
, I-9693. lpp., 78. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-9/99
HFB
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1487. lpp.
, 103. punkts).
Konkurences noteikumu efektīvas īstenošanas mērķiem tomēr var būt nepieciešams aizliegtu vienošanos izņēmuma kārtā inkriminēt nevis uzņēmuma, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieks, sākotnējam, bet jaunajam komersantam gadījumā, ja tas faktiski var tikt uzskatīts par sākotnējā komersanta pēcteci, proti, ja tas turpina vadīt uzņēmumu, kas ir aizliegtas vienošanās dalībnieks (šajā sakarā skat. ģenerāladvokātes Kokotes [
Kokott
] secinājumus lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums
ETI
u.c., 75. un 76. punkts). Ja nebūtu paredzēta iespēja uzlikt sankcijas citai saimnieciskai vienībai, nevis tai, kas ir izdarījusi pārkāpumu, uzņēmumi varētu izvairīties no sankcijām tikai tāpēc, ka to identitāte ir mainīta pārstrukturēšanas, kā arī pēctecības vai citu juridisku vai organizatorisku izmaiņu rezultātā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 41. punkts).
Tādējādi Tiesa uzskatīja, ka tā sauktais “saimnieciskās pēctecības” kritērijs ir piemērojams tikai gadījumā, ja par uzņēmuma vadību atbildīgā juridiskā persona pēc pārkāpuma izdarīšanas ir beigusi juridiski pastāvēt (iepriekš minētie spriedumi lietā Komisija/
Anic Partecipazioni
, 145. punkts, un lietā
HFB
u.c./Komisija, 104. punkts) vai uzņēmuma iekšējas pārstrukturēšanas gadījumā, ja sākotnējais komersants obligāti nebeidz juridiski pastāvēt, bet vairs neveic saimniecisko darbību attiecīgajā tirgū, un ņemot vērā strukturālās saiknes starp uzņēmuma sākotnējo komersantu un jauno komersantu (šajā sakarā skat. Tiesas 2004. gada 7. janvāra spriedumu apvienotajās lietās
C-204/00 P, C-205/00 P, C-211/00 P, C-213/00 P, C-217/00 P un C-219/00 P
Aalborg Portland
u.c./Komisija,
Recueil
, I-123. lpp.
, 359. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
ETI
u.c., 41. punkts).
Šajā gadījumā no apstrīdētā lēmuma un prasītājas apsvērumiem par paziņojumu par iebildumiem izriet, ka
Hoechst
pati ar savas ķīmijas nodaļas starpniecību ražoja MHES līdz 1997. gada 30. maijam. šī nodaļa, tāpat kā citas, tika nodota
Virteon
,
Hoechst
meitas sabiedrībai, kura tai piederēja 100% apmērā.
Hoechst
, pārdodot visas
Virteon
akcijas, nodeva visas savas MHES darbības
Clariant AG
.
Pirmām kārtām attiecībā uz prasītājas atbildību sakarā ar to, ka tā bija aizliegtās vienošanās dalībniece laikposmā, kas ilga līdz 1997. gada 30. maijam, prasītāja tikai apgalvo, ka MHES darbības daļa tika organizēta un funkcionēja neatkarīgi un ka tā nebija informēta par pārkāpumu. Tā apgalvo arī, ka pārkāpumā iesaistīto darbinieku rīcība neatbilda grupas politikai, kuras mērķis bija ievērot konkurences tiesības.
Tomēr ir jākonstatē, ka līdz tās ķīmijas darbības daļas nodošanai 1997. gada 30. maijā
Virteon
prasītāja bija tieši atbildīgā juridiskā persona par savas MHES darbības daļas vadību un darbiniekiem, kuri ir izdarījuši attiecīgo pārkāpumu. Šādos apstākļos prasītājai bija jāzina par to darbībām un tā nevar atsaukties uz savas iekšējās organizācijas darbības trūkumiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-12/90
Bayer
/Komisija,
Recueil
, II-219. lpp.
, 35. punkts). Līdz ar to tās MHES darbības daļas darbinieku pārkāpjošā rīcība ir uzskatāma par prasītājai inkriminējamu.
Tāpat ir jāatgādina, ka Komisijas lēmumu konkurences tiesībās piemērošanas un izpildīšanas mērķiem kā adresāts ir jānorāda vienība, kas ir juridiska persona (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1999. gada 20. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās no T-305/94 līdz T-307/94, no T-313/94 līdz
T-316/94, T-318/94, T-325/94, T-328/94, T-329/94 un T-335/94
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, II-931. lpp.
, 978. punkts). Līdz ar to Komisija atbildību par MHES darbības daļas izdarīto pārkāpumu pamatoti inkriminēja prasītājai, kura faktiski bija juridiskā persona, kura ir atbildīga par šo darbību.
Turklāt attiecībā uz laikposmu no 1997. gada 30. maija līdz 30. jūnijam prasītāja tikai precizē, ka šajā laikposmā MHES darbības daļa, kā arī citas daļas bija nodotas meitas sabiedrībai
Virteon
, kura
Hoechst
piederēja 100% apmērā pirms tās pārdošanas
Clariant AG
.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 217.–219. apsvērumā ir ņēmusi vērā šo laikposmu, pamatojoties uz uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta un EEZ līguma 53. panta izpratnē. Ņemot vērā šo jēdzienu, kas ir Kopienu judikatūras jautājumā par atbildības par izdarītajiem pārkāpumiem inkriminēšanu juridiskajām vienībām, kas ir viens un tas pats uzņēmums, pamatā, Komisija pamatoti sodīja
Hoechst
par laikposmu no 1997. gada 30. maija līdz 30. jūnijam. Uzņēmuma jēdziens EKL 81. panta izpratnē ietver ekonomiskās vienības, kas katra sastāv no personāla, vienotas materiālo un nemateriālo elementu organizācijas, kas ilgstoši īsteno noteiktu ekonomisku mērķi un var veicināt šajā tiesību normā paredzētā pārkāpuma izdarīšanu (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-11/89
Shell
/Komisija,
Recueil
, II-757. lpp.
, 311. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
HFB
u.c./Komisija, 54. punkts).
Īpašā gadījumā, kad mātes sabiedrībai pieder tās meitas sabiedrības, kura ir pārkāpjošās rīcības izdarītāja, kapitāla daļas 100% apmērā, pastāv vienkārša prezumpcija, ka šai mātes sabiedrībai ir izšķiroša ietekme pār savas meitas sabiedrības darbību (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 25. oktobra spriedumu lietā
107/82
AEG-Telefunken
/Komisija,
Recueil
, 3151. lpp.
, 50. punkts, un iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 961. un 984. punkts) un ka tās tādējādi ir viens vienīgs uzņēmums EKL 81. panta izpratnē (Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās T-71/03, T-74/03, T-87/03 un T-91/03
Tokai Carbon
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 59. punkts). Tādējādi mātes sabiedrībai, kura Kopienas tiesā apstrīd Komisijas lēmumu tai uzlikt naudas sodu par darbībām, kuras izdarījusi šīs mātes sabiedrības meitas sabiedrība, ir jāatspēko šī prezumpcija, iesniedzot pierādījumus, kas varētu pierādīt meitas sabiedrības autonomiju (Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-314/01
Avebe
/Komisija, Krājums, II-3085. lpp.
, 136. punkts; tāpat šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Stora Kopparbergs Bergslags
/Komisija, 29. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka no 1997. gada 30. maija līdz 30. jūnijam
Virteon
bija meitas sabiedrība, kas
Hoechst
piederēja 100% apmērā. Tā kā
Hoechst
, kā tas ir norādīts arī prasītājas atbildē uz paziņojumu par iebildumiem,
Virteon
pārdeva
Clariant AG
, par ko līgums galīgi tika noslēgts un ar akciju nodošanu izpildīts , MHES darbības daļas nodošana meitas sabiedrībai acīmredzami ietilpst šīs meitas sabiedrības akciju pārdošanas trešam uzņēmumam mērķī. Šādos apstākļos ir jāuzskata par pierādītu, ka prasītāja nav apvērsusi prezumpciju, saskaņā ar kuru mātes sabiedrībai ir izšķirošana ietekme pār savas meitas sabiedrības, kura tai pieder 100% apmērā, darbību (iepriekš minētais spriedums lietā
AEG-Telefunken
/Komisija, 50. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 59. punkts), pierādot savas meitas sabiedrības
Virteon GmbH
autonomiju.
Jānoraida ir arī prasītājas arguments, kurā tā norāda, ka tās ekonomiskās vienības MHES nodošana citam uzņēmumam izraisa arī atbildības par pret konkurenci vērstu darbību pāreju uz jauno komersantu. Ņemot vērā iepriekš 50. punktā citēto judikatūru, prasītājai kā juridiskai personai, kura attiecīgo uzņēmumu vadīja brīdī, kad tika izdarīts pārkāpums, ir pienākums par to atbildēt pat tad, ja datumā, kad ir pieņemts pārkāpumu konstatējošais lēmums, uzņēmuma vadība bija nodota
Clariant AG
atbildībā. Personiskās atbildības princips nevar tikt apstrīdēts ar saimnieciskās pēctecības principu gadījumā, ja, kā šajā gadījumā, uzņēmums, kurš ir aizliegtās vienošanās dalībnieks, daļu savu darbību ir nodevis neatkarīgai trešai personai un ja starp agrāko un jauno komersantu nav strukturālas saiknes (šajā sakarā skat. ģenerāladvokātes Kokotes secinājumus lietā, kurā pieņemts iepriekš minētais spriedums
ETI
u.c., 82. punkts).
Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tā nav vienā no ārkārtas situācijām, kurās Tiesa būtu varējusi uzskatīt, ka ir jāizmanto saimnieciskās pēctecības princips, lai sākotnējā komersanta pret konkurenci vērstās darbības inkriminētu jaunajam attiecīgās darbības komersantam. Tā kā MHES daļa sākotnēji grupas iekšienē tika nodota
Virteon
, kas ir
Hoechst
meitas sabiedrība, lai tā tālāk tiktu nodota
Clariant AG
,
Hoechst
pēc pārkāpuma izdarīšanas turpināja pastāvēt kā atsevišķa juridiska persona (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
C-65/02 P un C-73/02 P
ThyssenKrupp
/Komisija, Krājums, I-6773. lpp.
, 88. punkts).
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, tā nevar atsaukties uz judikatūru, saskaņā ar kuru visas vai daļas saimniecisko darbību nodošanas no vienas juridiskas vienības otrai gadījumā atbildība par sākotnēji pastāvējušā komersanta izdarīto pārkāpumu attiecīgo darbību ietvaros var tikt inkriminēta jaunajam komersantam, ja tas kopā ar sākotnēji pastāvējušo komersantu veido vienu saimniecisko vienību konkurences noteikumu izpratnē, un tas tā ir pat tad, ja sākotnēji pastāvējušais komersants joprojām turpina pastāvēt kā juridiska vienība (iepriekš minētais spriedums lietā
ETI
u.c., 48. punkts). Jākonstatē, ka pēc
Virteon
nodošanas
Clariant AG
1997. gada 30. jūnijā nekāda nedz strukturāla, nedz organizatoriska saikne nesaistīja
Clariant AG
ar
Hoechst
, kuras ir divi atsevišķi uzņēmumi EKL 81. panta izpratnē un kuru vienīgā saimnieciskā saikne ir tā, ka
Clariant AG
iegādājās visu
Virteon
kapitālu un tādējādi
Hoechst
MHES darbības daļu.
Katrā ziņā jaunā komersanta atzīšana par vainojamu agrākā komersanta izdarītajā pārkāpumā ir iespēja, kura attiecībā uz Komisiju judikatūrā ir atzīta noteiktos apstākļos, nevis pienākums, un tas tā ir īpaši gadījumos, kuros, kā tas ir šajā lietā, sākotnējais komersants, kurš ir izdarījis pārkāpumu, turpina pastāvēt juridiskā un saimnieciskā ziņā (iepriekš minētā sprieduma lietā
ETI
u.c., 40. punkts, izpratnē). Turklāt šajā gadījumā risks, ka uzņēmums, kurš izdarījis pārkāpumu, varētu izvairīties no sankcijām, ko vēlas apkarot saimnieciskās pēctecības princips (skat. iepriekš 51. punktu), nepastāv, jo
Hoechst
turpina pastāvēt gan juridiski, gan saimnieciski.
Prasītāja vairs nevar atsaukties uz atbildības nodošanu ar darbības daļas pārvešanas līgumu, kas noslēgts ar
Virteon
. Pirmkārt, šāds līgums Komisijai nevar tikt iesniegts, lai izvairītos no sankcijām, kas radušās, piemērojot Kopienu konkurences tiesības, tiktāl, ciktāl tajās ir paredzēts sadalīt atbildību starp sabiedrībām sakarā ar to, ka tās ir aizliegtas vienošanās dalībnieces. Otrkārt, apgalvotā atbildības nodošana, kas šajā lietā veikta atbilstoši pārvešanas līguma noteikumiem, neietekmē prasītājas atbildības noteikšanu, jo šis līgums tika noslēgts starp
Hoechst
un tās meitas sabiedrību, kura tai pieder 100% apmērā un par kuras pārkāpjošo rīcību līdz ar to tā var tikt sodīta kā mātes sabiedrība. Katrā ziņā atšķirībā no lietas, kurā pasludināts 2001. gada 13. decembra spriedums apvienotajās lietās
T-45/98 un T-47/98
Krupp Thyssen Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija (
Recueil
, II-3757. lpp.
, 62. punkts), uz kuru atsaucās prasītāja un kurā Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka Komisijai izņēmuma kārtā bija tiesības uzlikt sabiedrībai atbildību par tās priekšteces pārkāpjošo rīcību, no lietas materiāliem neizriet, ka
Clariant AG
ir piekritusi uzņemties atbildību par
Hoechst
rīcību pirms MHES darbības daļas nodošanas.
No tā izriet, ka nevar pieņemt prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru atbildība par tās MHES darbības daļas pret konkurenci vērsto rīcību esot tikusi nodota, pārdodot to
Clariant AG
.
Līdz ar to, tā kā Komisija pamatoti inkriminējusi
Hoechst
atbildību pārkāpumā, kas izdarīts no 1984. gada 1. jūnija līdz , pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu, kas attiecas uz uzliktā naudas soda nelikumību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka tai uzliktais naudas sods ir nelikumīgs tiktāl, ciktāl jaunā
Virteon
mātes sabiedrība, par kuru kļuva
Clariant GmbH
, saņēma pilnīgu atbrīvojumu no naudas soda, bet prasītāja kā agrākā mātes sabiedrība to nesaņēma. Tādējādi Komisija esot pārkāpusi arī vienlīdzīgas attieksmes principu, kas paredzēts Pamatbrīvību hartas 20. pantā, kā arī paziņojuma par sadarbību nozīmi un mērķi.
Tiktāl, ciktāl MHES darbība, kura piederēja
Hoechst
un vēlāk tika nodota
Virteon
, kas kļuva par
Clariant GmbH
, pirms tā pārgāja
Clariant AG
īpašumā, bija viena saimnieciskā vienība,
Clariant GmbH
iesniegtais lūgums saņemt atbrīvojumu no naudas soda attiecoties uz visām juridiskajām personām, kuras bija ietvertas “sabiedrībā
Hoechst
/
Virteon
/
Clariant
”. Šādu analīzi apstiprinot fakts, ka Komisija (apstrīdētā lēmuma 332. apsvērums) paplašināja atbrīvojumu no naudas soda, kas piešķirts
Clariant GmbH
, attiecībā uz tās mātes sabiedrību
Clariant AG
sakarā ar saiknes, kas pastāvēja starp šo pēdējo minēto un
Virteon
, kas kļuva par
Clariant GmbH
, un
Virteon
un
Clariant GmbH
esamību, un tās lēmumu pieņemšanas prakse. Līdz ar to, neuzskatot, ka prasītāja bija vienas un tās pašas ekonomiskās vienības kā
Clariant GmbH
un
Clariant AG
daļa, Komisija esot pārkāpusi uzņēmuma jēdzienu EKL 81. panta izpratnē, kā tas ir definēts judikatūrā.
Prasītāja norāda arī, ka aizliegto vienošanos visā pārkāpuma laikposmā turpināti īstenoja vienas un tās pašas personas vienā un tajā pašā veidā un ka līdz ar to
Clariant GmbH
lūgums atbrīvot no naudas soda neattiecās tikai uz laikposmu pēc
Virteon
iegādes.
Clariant GmbH
atbrīvojuma lūguma pamatojumā norādītie fakti vienlīdz attiecās uz visu pārkāpuma laikposmu. Līdz ar to, ņemot vērā paziņoto informāciju, tā esot prasītāja, kurai būtu bijis jāsaņem labvēlīga attieksme sakarā ar sadarbību. Turklāt atbrīvojuma lūgums esot bijis iesniegts darbības jomas vārdā.
Prasītāja precizē, ka tai nebija iespējas iesniegt pašai savu atbrīvojuma lūgumu pirms 1997. gada otrās puses, jo tai nebija informācijas par aizliegto vienošanos pirms šī laikposma. Turklāt tai neesot bijusi iespēja iesniegt šādu lūgumu vēlāk, jo 1997. gada 30. jūnijā tā esot pārdevusi visus savus MHES aktīvus
Clariant AG
.
Visbeidzot, ja no paziņojuma par sadarbību izrietošā atbrīvojuma piešķiršana neattiektos arī uz laikposmu, kurā
Hoechst
bija MHES darbības īpašniece, paziņojumam par sadarbību vairs nebūtu jēgas, jo pārkāpuma izdarītāja, proti, MHES saimnieciskā vienība, esot sadarbojusies ar Komisiju un izpaudusi noslēpumu attiecībā uz pārkāpumu.
Komisija minēto pamatu lūdz noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jākonstatē, ka prasītājas atbildība par laikposmu no 1984. gada 1. janvāra līdz , kā tas tika pierādīts pirmā pamata, kas attiecas uz apgalvoto nelikumīgo pārkāpumu, kas izdarīti tās MHES darbības ietvaros, inkriminēšanu
Hoechst
, pārbaudes ietvaros (skat. iepriekš 53.–60. punktu), nevar tikt uzskatīta par nodotu
Clariant AG
no brīža, kad pēdējā minētā pārņēma MHES darbības no
Hoechst
.
Līdz ar to tiktāl, ciktāl nevar pieņemt prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru MHES darbība, kura piederēja
Hoechst
un vēlāk tika pārdota
Clariant AG
, bija autonoma saimnieciskā vienība, ar 1999. gada 6. decembra vēstuli
Clariant GmbH
atbilstoši paziņojumam par sadarbību iesniegtais lūgums (turpmāk tekstā — “vēstule par labvēlīgu attieksmi”) neattiecās uz sabiedrību, kurai agrāk piederēja MHES darbība, proti,
Hoechst
. Jāuzsver, ka
Hoechst
un
Clariant AG
ir divas sabiedrības, kuras ir atšķirīgas juridiskās personas, kuras secīgi ir bijušas aizliegtās vienošanās dalībnieces attiecībā uz MHES un kuras ir divi atšķirīgi uzņēmumi EKL 81. panta izpratnē (skat. iepriekš 63. punktu).
Clariant GmbH
atbilstoši paziņojumam par sadarbību iesniegtais lūgums tātad var tikt apmierināts tikai attiecībā uz uzņēmumu, kurā ietilpa
Clariant GmbH
, nevis
Hoechst
.
Turklāt šādu secinājumu nevar atspēkot prasītājas arguments, saskaņā ar kuru no vēstules par labvēlīgu attieksmi teksta izrietot, ka tā attiecas uz laikposmu, kurā prasītāja darbojās MHES tirgū. No paziņojuma par sadarbību, kas attiecas uz naudas soda neuzlikšanu vai tā apmēra būtisku samazinājumu, B punkta izriet, ka naudas soda apmēra samazinājumu vai pat tā pilnīgu neuzlikšanu var saņemt uzņēmums, kurš atbilst minētajā punktā norādītajiem nosacījumiem. Kā tas tika konstatēts iepriekš 75. punktā, vēstules autore nav
Hoechst
, bet
Clariant GmbH
, kura [šīs vēstules nosūtīšanas brīdī] bija
Clariant
uzņēmuma daļa. Ir skaidrs, ka
Hoechst
minētās vēstules nosūtīšanas brīdī vairs nebija nekādas ietekmes pār sabiedrību, kura paziņoja par aizliegto vienošanos. Līdz ar to un neatkarīgi no fakta, ka vēstulē ir atsauces uz laikposmu, kurā
Hoechst
darbojās MHES tirgū,
Clariant GmbH
ar šo rīcību nevēlējās nedz piesaistīt
Hoechst
, nedz arī tādējādi ļaut tai saņemt paziņojumā par sadarbību paredzēto labvēlīgo attieksmi.
Jānoraida ir arī prasītājas arguments, saskaņā ar kuru tai pašai nebija iespējas iesniegt lūgumu atbilstoši paziņojumam par sadarbību laikposmā, kurā tā kontrolēja MHES darbību. Prasītāja sava apgalvojuma pamatojumam nav iesniegusi nevienu pierādījumu, un katrā ziņā tā nav pierādījusi, ka MHES darbība, kas pirms 1997. gada 30. maija meitas sabiedrībai nebija nodota, bija autonoma un tā nebija par to atbildīga.
Pirmās instances tiesa, tāpat kā Komisija, uzskata arī, ka ar apstrīdēto lēmumu nekādi netiek apšaubīti paziņojuma par sadarbību jēga un mērķis. Tiktāl, ciktāl
Clariant AG
un tās meitas sabiedrība
Clariant GmbH
ir viena saimnieciskā vienība, tās, esot viens uzņēmums, var saņemt paziņojumā par sadarbību paredzētās priekšrocības, neapdraudot [šī paziņojuma] mērķi. Ņemot vērā saiknes ar vēstules par labvēlīgu attieksmi autori, proti,
Clariant GmbH
, neesamību, prasītājas gadījumā tas tā nav.
Visbeidzot, attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru Komisija esot pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, ir jāatgādina, ka minētais princips ir pārkāpts tikai tad, ja vienādas situācijas tiek risinātas dažādi vai dažādas situācijas tiek risinātas vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota (Tiesas 1984. gada 13. decembra spriedums lietā
106/83
Sermide
,
Recueil
, 4209. lpp.
, 28. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-304/02
Hoek Loos
/Komisija, Krājums, II-1887. lpp.
, 96. punkts). Šajā gadījumā, tā kā prasītāja, kura ir no
Clariant
atsevišķs uzņēmums, nav vienādā situācijā ar
Clariant
, jo tā pirmā iesniedza izšķirošus pierādījumus par aizliegtās vienošanās esamību, iebildums, kas attiecas uz vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, nevar tikt pieņemts.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, otrais pamats, kas attiecas uz uzliktā naudas soda nelikumību, ir noraidāms.
Par trešo pamatu, kas attiecas uz paziņojuma par sadarbību neievērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja iebilst, ka Komisija tai atbilstoši paziņojumam par sadarbību nav piešķīrusi uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu par vismaz 10%. Atbilstoši minētā paziņojuma D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam prasītāja Komisiju esot informējusi, ka tā savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem neapstrīd pārkāpuma faktus un tai šajā sakarā, tāpat kā citām aizliegtās vienošanās dalībniecēm, būtu jāsaņem uzliktā naudas soda samazinājums.
Prasītāja norāda, ka no tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 9. punkta izriet, ka tā neapstrīd Komisijas minētajā rīkojumā izklāstītos faktus. Šīs apstrīdēšanas neesamība netiek apšaubīta ar faktu, kuru tā norādīja tajā pašā 9. punktā, ka tā atturas no iespējas izvirzīt atšķirīgu juridisko vērtējumu, nekā to attiecībā uz pēc būtības atzītiem faktiem ir sniegusi Komisija.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru prasītāja neesot atzinusi faktus, jo tā ir apgalvojusi, ka tai par tiem nebija informācijas, prasītāja atbild, ka pašas informācijas par faktiem neesamība nevar apšaubīt to atzīšanu.
Tā turklāt norāda, ka nedz paziņojuma par sadarbību teksts, nedz Komisijas lēmumu pieņemšanas prakse vai judikatūra neprasot, lai naudas soda samazinājuma piešķiršana faktu neapstrīdēšanas dēļ būtu atkarīga no atsevišķa lūguma iesniegšanas. Līdz ar to prasītāja likumīgi varēja cerēt uz tai uzliktā naudas soda samazinājumu atbilstoši paziņojumam par sadarbību.
Turklāt Komisija neesot paskaidrojusi, kādēļ tā faktu neapstrīdēšanu nav ņēmusi vērā, lai noteiktu naudas sodu, un neesot precizējusi, kā tā [šo noteikšanu] ir veikusi. Šajā sakarā prasītāja norāda, ka Pirmās instances tiesa ir uzskatījusi, ka vērtējumam par faktu neapstrīdēšanu būtu jābūt norādītam apsvērumos attiecībā uz uzņēmuma sadarbību (Pirmās instances tiesas 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
T-236/01, T-239/01, no T-244/01 līdz T-246/01, T-251/01 un T-252/01
Tokai Carbon
u.c./Komisija,
Recueil
, II-1181. lpp.
, 414. un nākamie punkti).
Komisija atbild, ka, ja prasītāja būtu vēlējusies saņemt labvēlīgu paziņojuma par sadarbību [piemērošanu], tai būtu bijis jāiesniedz formāls lūgums atbilstoši minētā paziņojuma E punktam. Visa administratīvā procesa laikā tā ir aizstāvējusies, argumentējot, ka tā par pārkāpuma, kas tai tiek pārmests, esamību ir uzzinājusi tikai 2003. gadā un ka līdz ar to tā nav varējusi iesniegt lūgumu pati savā vārdā.
Turklāt Komisija uzskata, ka prasītāja nav tieši paziņojusi, ka tā neapstrīd faktus paziņojuma par sadarbību izpratnē. Šajā sakarā
Hoechst
norāda, ka tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem 9. punktā, tā, apgalvojot, ka tā neapstrīd faktus, ir precizējusi, ka šie fakti nebija pietiekami, lai pierādītu noteiktus Komisijas izvirzītos juridiskos secinājumus. Turklāt tās atbildes uz paziņojumu par iebildumiem iepriekšējā punktā prasītāja ir paziņojusi, ka tai nebija iespējas paust viedokli par apgalvotā pārkāpuma niansēm, izņemot informāciju, kuru tā varēja izsecināt no paša paziņojuma par iebildumiem, jo tā 1997. gadā MHES darbības daļu ar visu savu personālu un visu aktīvu vērtību pārdeva
Clariant
. Pēc Komisijas domām, prasītāja arī Pirmās instances tiesā skaidri neatzīst, ka tā ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece.
Komisija atgādina, ka saskaņā ar judikatūru naudas soda samazinājumu atbilstoši paziņojumam par sadarbību var attaisnot tikai tad, ja sniegto informāciju un — plašākā nozīmē — attiecīgā uzņēmuma rīcību var uzskatīt par patiesas sadarbības pierādījumu. Prasītāja neesot iesniegusi nedz nianses, nedz pierādījumus par savu sadarbību ar Komisiju un izvirza pati [saviem apgalvojumiem] pretrunīgu paziņojumu, ka tai nav nedz dokumentu, nedz līgumu, uz kuriem tā varētu atsaukties, lai noskaidrotu situāciju.
Visbeidzot, Komisija atbild, ka apstrīdētajā lēmumā netrūkst pamatojuma. Apstrīdētā lēmuma 324.–326. apsvērumā Komisija ir izskatījusi galvenos prasītājas iebildumus, cita starpā tos, kas patiešām tika izvirzīti administratīvā procesa par paziņojuma par iebildumiem piemērošanu laikā. Tā kā prasītāja nav skaidri un nepārprotami apstrīdējusi faktus, tā uzskata, ka nebija vajadzības sniegt padziļinātāku pamatojumu par to, kāds apstrīdētajā lēmumā jau ir ietverts. Turklāt neesot nozīmes atsaucei uz iepriekš minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Paziņojuma par sadarbību D punktā ar virsrakstu “Būtisks naudas soda apmēra samazinājums” ir paredzēts:
“1.
Ja uzņēmums sadarbojas, neizpildot visus B un C [punktā] uzskaitītos nosacījumus, tam naudas soda, kas tam būtu uzlikts gadījumā, ja tas nebūtu sadarbojies, apmēru samazina no 10 līdz 50%.
2.
Tā īpaši var būt gadījumos, ja:
—
pirms paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas uzņēmums sniedz Komisijai informāciju, dokumentus vai citus pierādījumus, kuri palīdz konstatēt pārkāpuma esamību;
—
uzņēmums pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas informē Komisiju, ka pēc būtības neapstrīd faktus, ar kuriem Komisija ir pamatojusi apsūdzību.”
Jāatgādina, ka, lai panāktu naudas soda apmēra samazināšanu, pamatojoties uz faktu neapstrīdēšanu saskaņā ar paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otro ievilkumu, uzņēmumam ir tieši jāinformē Komisija par savu nodomu pēc iepazīšanās ar paziņojumu par iebildumiem neapstrīdēt faktus pēc būtības (2004. gada 8. jūlija spriedums lietā
T-44/00
Mannesmannröhren-Werke
/Komisija, Krājums, II-2223. lpp.
, 303. punkts).
Šajā gadījumā no prasītājas apsvērumiem atbildē uz paziņojumu par iebildumiem izriet šāds paziņojums:
“
Hoechst
vēlas uzsvērt, ka tā neapstrīd Komisijas paziņojumā par iebildumiem pierādītos faktus pēc būtības.
Hoechst
tomēr parādīs, ka šie fakti nav juridiski pietiekami, lai pierādītu noteiktus Komisijas juridiskos secinājumus. Punkti, kurus
Hoechst
turpmāk izvirzīs, līdz ar to attiecas tikai uz juridisko faktu šajā lietā vērtējumu.”
Jānorāda arī, ka prasītāja savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir apgalvojusi:
“
Hoechst
nav citas iespējas paust viedokli par apgalvotā pārkāpuma faktu niansēm kā tikai, ņemot vērā informāciju, kuru tā var izsecināt no paša paziņojuma par iebildumiem, jo tā 1997. gadā MHES darbības daļu ar visu savu personālu un visu aktīvu vērtību pārdeva
Clariant
. Tātad
Hoechst
nav nekādu citu informācijas avotu par apgalvoto dalību aizliegtajā nolīgumā kā tikai noteikti pamata grāmatvedības dati, piemēram, apgrozījums u.tml.”
Komisija tomēr uzskata, ka šāds paziņojums par paziņojumā par iebildumiem pierādītu faktu neapstrīdēšanu nevar tikt uzskatīts par tiešu, skaidru, nepārprotami un tādu, kas var liecināt par patiesu prasītājas sadarbību.
Līdz ar to ir jāsecina, ka prasītāja savā atbildē uz paziņojumu par iebildumiem tieši ir paziņojusi, ka tā neapstrīd minētajā paziņojumā pierādītos faktus. Apstākļi, saskaņā ar kuriem prasītājai nebija nedz iespējas izteikties par citiem faktiem, kā tie, kas tai tika pārmesti paziņojumā par iebildumiem, nedz arī iesniegt citus pierādījumus par pārkāpumu, nevar apšaubīt faktu, ka prasītāja nav apstrīdējusi paziņojumā par iebildumiem izvirzītos faktus pēc būtības. Attiecībā uz prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Komisijas izvirzītie fakti esot nepietiekami, lai pamatotu noteiktus juridiskos secinājumus, ir jānorāda, ka tā būtībā nevēlējās apstrīdēt pārmestos faktus pēc būtības, bet iebilst pret Komisijas veikto interpretāciju un juridiskajiem secinājumiem, pie kuriem tā nonāca attiecībā uz prasītājas kā aizliegtās vienošanās dalībnieces vadošo lomu, augsto aizliegtās vienošanās dalībnieku hierarhijas līmeni vai arī attiecībā uz
Hoechst
pārkāpjošo rīcību izvirzīto recidīva kvalifikāciju. Jāuzsver, ka Komisijas veiktā noteiktu faktu juridiskā novērtējuma apstrīdēšana nevar tikt pielīdzināta pašu šo faktu esamības apstrīdēšanai. Turklāt jānorāda, ka pretēji tam, ko apgalvo Komisija, prasītāja savā Pirmās instances tiesā iesniegtajā prasībā nav apstrīdējusi, ka tā ir bijusi aizliegtās vienošanās MHES tirgū dalībniece.
Tomēr, kā to uzsver Komisija, nav pietiekami ar to, ka uzņēmums vispārēji apstiprina, ka neapstrīd apgalvotos faktus atbilstoši paziņojumam par sadarbību, ja konkrētā gadījuma apstākļos šis apstiprinājums nav necik lietderīgs Komisijai (Pirmās instances tiesas 2004. gada 8. jūlija spriedums lietā
T-48/00
Corus UK
/Komisija, Krājums, II-2325. lpp.
, 193. punkts). Lai uzņēmums varētu saņemt naudas soda samazinājumu par sadarbību administratīvā procesa laikā, tā rīcībai ir jāatvieglo Komisijas uzdevums konstatēt un sodīt Kopienu konkurences tiesību normu pārkāpumus (Pirmās instances tiesas spriedums lietā
T-38/02
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, II-4407. lpp.
, 505. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā, tā kā ir jāpiekrīt, ka prasītāja Komisijai nav palīdzējusi noskaidrot, vai tā ir bijusi aizliegtās vienošanās dalībniece, iesniedzot tai pierādījumus, kuru nebija Komisijas rīcībā, jākonstatē, ka paziņojums par paziņojumā par iebildumiem konstatēto faktu neapstrīdēšanu, kas skaidri un nepārprotami ir formulēts atbildē uz paziņojumu par iebildumiem, nevar atvieglot Komisijas uzdevuma [izpildi]. Lai pierādītu faktus, ar kuriem tā vēlas pamatot savu apsūdzību pret prasītāju, Komisija savā galīgajā lēmumā varēja atsaukties uz visiem faktiem, kuri tika izklāstīti paziņojumā par iebildumiem, jo tie ir skaidri un nepārprotami atzīti, turklāt bez pienākuma vēl pierādīt to esamību. Pie tam ir jānorāda, ka Komisija nav precizējusi, kādā ziņā prasītājas piedalīšanās nevar tikt uzskatīta par tādu, kas atvieglo Komisijas uzdevumu konstatēt pārkāpuma esamību un to izbeigt.
Tādējādi iemesli, kuru dēļ Komisija ir atteikusies piemērot paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunktu, no apstrīdētā lēmuma, it īpaši no tā 4. punkta ar virsrakstu “Paziņojuma par labvēlīgu attieksmi piemērošana”, neizriet. Pretēji tam, ko apgalvo Komisija, vērtējumam par prasītājas faktu neapstrīdēšanu būtu jābūt norādītam apsvērumos par sadarbību (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 415. punkts).
Jāpiebilst, ka, lai gan ir taisnība, ka Komisijai ir plaša rīcības brīvība, izvērtējot uzņēmuma sadarbības kvalitāti un noderīgumu (Tiesas 2007. gada 10. maija spriedums lietā
C-328/05 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-3921. lpp.
, 88. punkts), tomēr tā, nenorādot iemeslus, nevar atkāpties no uzvedības normām, kuras norāda, kāda prakse ir jāievēro, un kuras tā sev pati ir noteikusi (skat. pēc analoģijas Tiesas spriedumu lietā
C-397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija, Krājums, I-4429. lpp.
, 91. punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, prasītājai kļūdaini nav piemērots naudas soda samazinājums faktu neapstrīdēšanas dēļ atbilstoši paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam.
Šādos apstākļos Pirmās instances tiesai ir jānosaka atbilstoša samazināšanas likme. Saskaņā ar Regulas Nr. 17 17. pantu un Regulas Nr. 1/2003 31. pantu Pirmās instances tiesai EKL 229. panta izpratnē ir neierobežota jurisdikcija attiecībā uz prasībām, kas vērstas pret lēmumiem, ar kuriem Komisija noteikusi soda naudu, un tā var atcelt, samazināt vai palielināt uzlikto soda naudu. Īstenojot savu neierobežoto jurisdikciju, Pirmās instances tiesa uzskata par piemērotu samazināt naudas soda apmēru par 10%.
Šo grozījumu konkrētās sekas tiks izvērtētas turpmāk (skat. turpmāk 196.–198. punktu).
Par ceturto pamatu, kas attiecas uz kļūdu vērtējumā, aprēķinot naudas soda pamatsummu
Šī pamata ietvaros prasītāja izvirza divus iebildumus, pirmais no tiem attiecas uz naudas soda pamatsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā tirgus lielumu, bet otrais attiecas uz minētās summas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā iesaistīto uzņēmumu iedalījumu kategorijās.
Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz naudas soda pamatsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā tirgus lielumu
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka naudas soda pamatsumma ir pilnīgi nesamērīga un neatbilstoša, ņemot vērā salīdzinoši nelielo tirgus apjomu. Tā kā šī tirgus apjoms ir EUR 106 miljoni, tai šķiet nesaprotami, ka apstrīdētajā lēmumā Komisija pirmajai uzņēmumu kategorijai uzliktā naudas soda pamatsummu noteikusi EUR 30 miljonu apmērā, bet otrajai kategorijai — EUR 21 miljona apmērā. Turklāt tā norāda, ka šai summai nav nekāda sakara ar Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi, un šajā kontekstā atsaucas uz Komisijas 2004. gada 26. oktobra Lēmumu C(2004) 4221, galīgā redakcija, par [EKL] 81. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/F-1/38.338 — PO/adatas) (turpmāk tekstā — “Adatu lēmums”).
Pēc prasītājas domām, Komisijas veiktais salīdzinājums tās dokumentos nav pārliecinošs, jo tā kā salīdzinājuma kritēriju izmantojusi tikai pamatsummas, kas ņemtas no pirmās kategorijas uzņēmumiem. Analizējot pamatsummas Komisijas citētajos pašas lēmumos attiecībā uz otrās kategorijas uzņēmumiem, izrādās, ka prasītājai piemērotā summa ir nesamērīga.
Komisija būtībā atbild, ka pamatsummas nav nesamērīgas attiecībā pret tirgus apjomu un ka prasītājas norādītais salīdzinājums ar Adatu lēmumu nav pieņemams un katrā ziņā nav pamatots. Prasītāja atsaucoties uz šo lēmumu, nepievienojot to savam prasības pieteikumam, turklāt šis lēmums vēl nemaz neesot publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
, un tā, to citējot, esot pieļāvusi kļūdas. Turklāt Komisija atgādina, ka nedz Regulā Nr. 1/2003, nedz judikatūrā, nedz arī Pamatnostādnēs nav paredzēts, ka naudas sodi ir jānosaka, tieši ņemot vērā skartā tirgus lielumu, jo šis faktors ir tikai viens elements no daudziem. Tādējādi Komisija Adatu lēmumā sākumsummas noteikšanai esot ņēmusi vērā ne tikai pārkāpuma ietekmi uz adatu tirgu, bet arī — vismaz pagaidu kārtībā — ietekmi uz citu galantērijas produktu tirgu.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jānorāda, ka prasītāja neapstrīd naudas soda pamatsummu, kas saskaņā ar Pamatnostādņu 1.B punkta ceturto daļu atbilst summai, kas iegūta, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu. Tomēr no tās argumentiem izriet, ka apstrīdētais naudas soda apmērs ir tas, kurš noteikts, ņemot vērā pārkāpuma smagumu, tādējādi, ka apmērs, par kuru ir runa šajā pamatā, ir naudas soda sākumsummas apmērs.
Jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkta otrajai daļai un Regulas Nr. 1/2003 23. panta 3. punktam, lai noteiktu naudas soda apmēru, papildus pārkāpuma ilgumam ir jāņem vērā tā smagums. Turklāt atbilstoši Pamatnostādņu 1.A punkta pirmajai daļai, novērtējot pārkāpuma smagumu, jāņem vērā tā raksturs, faktiskā ietekme uz tirgu gadījumos, kad to iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Šīs atbilstošās tiesību normas Komisijai neuzliek pienākumu naudas soda sākumsummas noteikšanai ņemt vērā tirgus lielumu. Komisijas metodika, kas būtībā balstās uz naudas sodu aprēķinu pēc noteiktiem tarifiem, kaut arī tie ir samērā relatīvi un elastīgi, neprasa — taču arī neaizliedz — vispārīgās sākumsummas noteikšanai ņemt vērā ietekmētā tirgus lielumu un tātad — vēl jo vairāk — tā neprasa Komisijai noteikt minēto sākumsummu atbilstoši noteiktai procentuālai daļai no kopējā apgrozījuma attiecīgajā tirgū (Pirmās instances tiesas 2006. gada 15. marta spriedums lietā
T-15/02
BASF
/Komisija, Krājums, II-497. lpp.
, 134. punkts).
No tā izriet, ka Komisija, īstenojot savu rīcības brīvību naudas sodu apmēra noteikšanā, var izvēlēties neņemt vērā ietekmētā tirgus lielumu, šajā gadījumā — MHES tirgus lielumu.
Tiktāl, ciktāl aizliegtās vienošanās dalībnieki neapstrīd, ka tie ir izdarījuši sevišķi smagu pārkāpumu, Komisija atbilstoši Pamatnostādņu 1.A punkta trešajam ievilkumam var tiem uzlikt naudas sodu, kura sākumsummas apmērs pārsniedz EUR 20 miljonus.
Attiecībā uz argumentu par sākumsummas nesamērīgo raksturu, aplūkojot to Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses kontekstā, jāatgādina, ka [šī prakse] pati par sevi nav uzskatāma par tiesību normām attiecībā uz naudas sodiem konkurences jomā, jo [šīs normas] ir noteiktas tikai Regulā Nr. 17 un Regulā Nr. 1/2003, kā arī Pamatnostādnēs (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā
T-203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II-4071. lpp.
, 292. punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka iebildums, kas attiecas uz prasītājai uzliktā naudas soda sākumsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā tirgus lielumu, ir noraidāms kā nepamatots.
Par otro iebildumu, kas attiecas uz naudas soda pamatsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā iesaistīto uzņēmumu iedalījumu kategorijās
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja pārmet Komisijai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, klasificējot uzņēmumus, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, kategorijās. Ņemot vērā judikatūru, mazākas pamatsummas noteikšana pirmajai kategorijai tirgus nelielā apjoma dēļ būtu bijis jāatspoguļojas arī uz zemāk ierindoto kategoriju uzņēmumiem.
Tā uzskata arī, ka, klasificējot to otrajā kategorijā un tādējādi balstoties uz nesamērīgu pamatsummu, jo tā bija pārāk augsta, Komisija nav ievērojusi metodiku, kuru tā pati ir ieviesusi, lai noteiktu aizliegtās vienošanās dalībnieku relatīvo nozīmi. Tai būtu bijis jāpiemēro pareizi, konsekventi un it īpaši nediskriminējoši pašai savu metodiku. Ar šādu klasifikāciju esot pārkāpts arī samērīguma princips.
Tādējādi, tā kā
Akzo Nobel
grupai uzliktā naudas soda sākumsumma, ņemot vērā tirgus nelielo apmēru, tika noteikta EUR 20 miljonu apmērā, arī prasītājai uzliktā naudas soda sākumsummu būtu bijis jāsamazina līdz EUR 12,6 miljoniem, garantējot sākumsummu samērīgumu attiecībā pret uzņēmumu, kas bijuši aizliegtās vienošanās dalībnieki, tirgus daļām.
Visbeidzot, prasītāja uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 253. pantā paredzēto pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā apstrīdētajā lēmumā nav precīzi norādījusi kritērijus, kas prasītājai ļautu izvērtēt, vai iesaistīto uzņēmumu klasifikācija kategorijās, ņemot vērā to tirgus daļas, bija samērīga.
Attiecībā uz prasītājas izvirzīto argumentu, kas attiecas uz tirgus daļu starpību, Komisija būtībā atbild, ka Tiesa ir nospriedusi, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, klasificējot vienā un tajā pašā kategorijā uzņēmumus, kuriem pieder tirgus daļas, kuru starpība var būt pat līdz septiņiem punktiem (Tiesas 2005. gada 14. jūlija spriedums lietā
C-57/02 P
Acerinox
/Komisija, Krājums, I-6689. lpp.
, 76.–78. punkts). Līdz ar to Komisija uzskata, ka šajā gadījumā piemērotais kritērijs, lai izveidotu trīs kategorijas, proti, aizliegtās vienošanās dalībnieku tirgus daļas MHES tirgū pēdējā pilnajā kalendārajā pārkāpuma gadā (apstrīdētā lēmuma 292. apsvērums), ir atbilstošs un tādējādi prasītājas klasifikācija otrajā kategorijā ir pamatota.
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru
Akzo Nobel
grupai uzliktā naudas soda mazākai sākumsummai būtu jāizraisa tai uzliktā naudas soda apmēra samazinājumu, Komisija uzskata, ka tas ir nepamatots, jo prasītājas izvirzītā sākumsumma attiecībā uz sevišķi smagu pārkāpumu ir EUR 20 miljoni, bet pamatsumma — EUR 21 miljons. Pamatnostādnēs ir precizēts, ka pamatsumma par sevišķi smagiem pārkāpumiem vispārēji pārsniedz EUR 20 miljonus.
Komisija uzskata arī, ka tā ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā atbilstoši judikatūrai apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi novērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noskaidrot izdarītā pārkāpuma smagumu, un tai nav jāsniedz sīkāks izklāsts vai jānorāda skaitliski dati, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas veidu.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka iepriekš izklāstīto iemeslu dēļ (skat. iepriekš 107. punktu) ar prasītājas atsauci uz pamatsummu ir jāsaprot atsauce uz naudas soda sākumsummu.
Saskaņā ar Pamatnostādnēm, ja pārkāpumā piedalījušies vairāki uzņēmumi, Komisija var, kā tā to ir izdarījusi izskatāmajā gadījumā, līdzsvarot sākumsummu, lai ņemtu vērā katra uzņēmuma īpašo nozīmi, sadalot aizliegtās vienošanās dalībniekus grupās, “it īpaši, ja pastāv izteiktas atšķirības starp vienāda veida pārkāpuma izdarītāju uzņēmumu lielumiem” (Pamatnostādņu 1.A punkta sestā daļa). Turklāt [Pamatnostādnēs] ir precizēts, ka “princips, ka par vienādu rīcību uzliekamas vienādas sankcijas, var novest pie tā, ka, ja to prasa apstākļi, iesaistītajiem uzņēmumiem tiek noteiktas diferencētas summas, šai diferenciācijai neatbilstot aritmētiskiem aprēķiniem” (Pamatnostādņu 1.A punkta septītā daļa).
Atbilstoši Pirmās instances tiesas pastāvīgajai judikatūrai — gadījumā, kad naudas sodi par vienu pārkāpumu uzlikti vairākiem uzņēmumiem, Komisijai, nosakot pārkāpuma smagumu, nav jāraugās, lai naudas sodu galīgie apmēri, kas aprēķināti attiecīgajiem uzņēmumiem, atspoguļotu visas šo uzņēmumu atšķirības saistībā ar to kopējo apgrozījumu. Savukārt tā var šos uzņēmumus sagrupēt (Pirmās instances tiesas 2003. gada 19. marta spriedums lietā
T-213/00
CMA CGM
u.c./Komisija,
Recueil
, II-913. lpp.
, 385. punkts, un spriedums lietā
T-330/01
Akzo Nobel
/Komisija, Krājums, II-3389. lpp.
, 57. punkts). Ar metodi, saskaņā ar kuru aizliegtās vienošanās dalībnieki tiek sadalīti kategorijās, lai tiem atšķirīgi noteiktu naudas sodu sākumsummas, un kuras galvenais princips ir apstiprināts Pirmās instances tiesas judikatūrā, lai gan ar to tiek ignorēts vienas kategorijas uzņēmumu dažādais lielums (iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
CMA CGM
, 385. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 217. punkts), iepriekš tiek noteikta konkrēta sākumsumma vienai kategorijai piederošiem uzņēmumiem.
Tomēr, veicot šādu iedalījumu kategorijās, ir jāievēro vienlīdzīgas attieksmes princips, saskaņā ar kuru ir aizliegts vienādas situācijas risināt dažādi un dažādas situācijas risināt vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi pamatota. Turklāt saskaņā ar judikatūru — naudas sodu apmēram ir jābūt vismaz samērīgam ar apstākļiem, kas ņemti vērā, novērtējot pārkāpuma smagumu (iepriekš minētais 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 219. punkts).
Izskatāmajā lietā jānorāda, ka Komisija, lai noteiktu kategorijas, kas ļautu sagrupēt iesaistītos uzņēmumus, ir izvēlējusies ņemt vērā to nozīmi attiecīgajā tirgū, pamatojoties uz vienu vienīgu kritēriju, proti, [uzņēmumiem] piederošo tirgus daļu MHES pasaules tirgū pēdējā pilnajā pārkāpuma kalendārajā gadā, proti, 1998. gadā, izņemot attiecībā uz
Hoechst
, saistībā ar kuru vērā ņemtais gads bija 1996. gads.
Uz šī pamata Komisija izveidoja trīs kategorijas, ņemot vērā tirgus daļas attiecībā uz
Akzo Nobel
grupu 44% apmērā, attiecībā uz
Clariant
34% apmērā, attiecībā uz
Hoechst
28% apmērā un attiecībā uz
Atofina
/
Elf Aquitaine
17% apmērā. Tā noteica šādas sākumsummas:
—
pirmajai kategorijai (
Akzo Nobel
grupa): EUR 30 miljoni;
—
otrajai kategorijai (
Hoechst
,
Clariant
): EUR 21 miljons;
—
trešajai kategorijai (
Atofina/Elf Aquitaine
): EUR 12 miljoni (293.–296. apsvērums).
Jākonstatē, ka starp
Akzo Nobel
grupas un
Hoechst
tirgus daļām bija 16 punktu starpība, bet starp
Hoechst
un
Atofina
/
Elf Aquitaine
tirgus daļām bija 11 punktu starpība. Tādējādi Komisija pamatoti varēja izveidot vidējo kategoriju, kurā ietilpa uzņēmumi, kuriem piederēja ļoti līdzīgas tirgus daļas, proti, attiecībā uz
Hoechst
28% apmērā un attiecībā uz
Clariant
34% apmērā, kura tika iestarpināta starp pirmo kategoriju, kurā ietilpa
Akzo Nobel
ar lielāko tirgus daļu, un trešo kategoriju, kurā ietilpa uzņēmums
Atofina/Elf Aquitaine
, kuram piederēja vismazākā tirgus daļa.
Līdz ar to, šādi rīkojoties, Komisija ir izvēlējusies viendabīgu metodi aizliegtās vienošanās dalībnieku sadalīšanai trijās kategorijās, kura objektīvi ir pamatota ar starpību starp katram no šajās kategorijās ietilpstošajiem uzņēmumiem piederošajām tirgus daļām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 220. punkts). Turklāt ir jākonstatē, ka, šādi rīkojoties, Komisija pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, nav atkāpusies no savas ierastās Pamatnostādnēs noteiktās metodes. Līdz ar to izmantotā metode nav diskriminējoša.
Turklāt no Pirmās instances tiesas veiktās Pamatnostādņu analīzes izriet, ka jautājums nav par aritmētisku aprēķināšanas metodi, kas neļauj naudas sodus individuāli pielāgot katram attiecīgajam uzņēmumam atkarībā no tā, cik lielā mērā uzņēmums piedalījies pārkāpumā. Pamatnostādnēs ir ietverti dažādi elastīguma elementi, kuri Komisijai ļauj īstenot tās rīcības brīvību atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta un Regulas Nr. 1/2003 23. panta normām (šajā sakarā skat. Tiesas 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās
C-189/02 P, C-202/02 P, no C-205/02 P līdz C-208/02 P un C-213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I-5425. lpp.
, 266. un 267. punkts).
Attiecībā uz prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru
Akzo Nobel
grupai uzliktā naudas soda sākumsummas, ņemot vērā tirgus nelielo apjomu, noteikšanai mazākā apmērā būtu jāizraisa arī prasītājai uzliktā naudas soda sākumsummas samazinājums, ir jāatgādina, kā tas ir minēts iepriekš 110. punktā, ka Komisijai, atbilstoši Pamatnostādņu 1.A punktam nosakot naudas soda sākumsummu, nebija pienākuma ņemt vērā tirgus nelielo apjomu. Līdz ar to ir jāuzskata, ka par kā sevišķi smagu kvalificētu pārkāpumu, kurš paredzēts Pamatnostādņu 1.A punkta otrās daļas trešajā ievilkumā, Komisija attiecībā uz pirmo kategoriju sākumsummu varēja noteikt EUR 30 miljonu apmērā, attiecībā uz otro kategoriju — EUR 21 miljona apmērā un attiecībā uz trešo kategoriju — EUR 12 miljonu apmērā.
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru Komisija uzņēmumu iedalījumu kategorijās neesot pamatojusi, ir jākonstatē, ka apstrīdētā lēmuma 290.–296. apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka šajā gadījumā ir jāņem vērā uzņēmumu, kas piedalījās pārkāpumā, tirgus daļas EEZ kā salīdzinājuma pamats, lai noteiktu to attiecīgo nozīmi, un pēc tam, ņemot vērā starpību starp šīm tirgus daļām, veikusi aizliegtās vienošanās dalībnieku uzņēmumu iedalījumu trijās kategorijās. Šajā sakarā ir jāatgādina, ka attiecībā uz naudas sodu apmēra, ko Komisija uzlikusi par Kopienas konkurences tiesību pārkāpumiem, aprēķināšanu prasības saistībā ar tādu būtisku formalitāti, par kādu ir uzskatāms pienākums norādīt pamatojumu, ir izpildītas, ja Komisija savā lēmumā ir norādījusi novērtējuma elementus, kas tai ļāvuši noteikt pārkāpuma smagumu un ilgumu (Tiesas 2000. gada 16. novembra spriedums lietā
C-291/98 P
Sarrió
/Komisija,
Recueil
, I-9991. lpp.
, 73. punkts, un spriedums apvienotajās lietās
C-238/99 P, C-244/99 P, C-245/99 P, C-247/99 P, no C-250/99 P līdz C-252/99 P un C-254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I-8375. lpp.
; turpmāk tekstā — “spriedums apvienotajās lietās
LVM
”, 463. punkts). Pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, šīs prasības neuzliek Komisijai pienākumu savā lēmumā norādīt skaitliskus datus, kas attiecas uz naudas soda aprēķināšanas veidu, uzsverot, ka katrā ziņā Komisija, tikai mehāniski atsaucoties uz aritmētiskām formulām, nevar atteikties no tās izvērtēšanas pilnvarām (spriedums apvienotajās lietās
LVM
, 464. punkts; šajā sakarā skat. arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Sarrió
/Komisija, 76. un 80. punkts).
No tā izriet, ka prasītāja kļūdaini izsecina samērīguma principa pārkāpumu attiecībā uz tai uzliktā naudas soda sākumsummu, jo piemērotā naudas soda sākumsumma ir pamatota ar kritēriju, kuru Komisija izmantoja, lai novērtētu katra uzņēmuma nozīmīgumu attiecīgajā tirgū. Turklāt apstrīdētajā lēmumā sniegtais pamatojums attiecībā uz uzņēmumu klasifikāciju kategorijās ir pietiekams.
Līdz ar to iebildums, kas attiecas uz naudas soda sākumsummas, ņemot vērā dalībnieku uzņēmumu klasifikāciju kategorijās, nesamērīgo raksturu ir noraidāms.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, pamats, kas attiecas uz kļūdu vērtējumā, aprēķinot naudas soda sākumsummu, ir noraidāms.
Par piekto pamatu, kas attiecas uz nepamatoto naudas soda palielinājumu recidīva dēļ
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka naudas soda pamatsummas palielinājums par 50%, pamatojoties uz apgalvoto recidīvu, ir nepamatots. Recidīva fakts attiecībā uz prasītāju šo pašu iemeslu dēļ esot ņemts vērā jau Komisijas 2003. gada 1. oktobra Lēmumā 2005/493/EK attiecībā uz prāvu, kas uzsākta saskaņā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu pret
Chisso Corporation
,
Daicel Chemical Industries Ltd
,
Hoechst
,
The Nippon Synthetic Chemical Industry Co. Ltd
un
Ueno Fine Chemicals Industry Ltd
(Lieta COMP/E-1/37.370 — sorbāti), kura kopsavilkums ir publicēts
Oficiālajā Vēstnesī
(
OV L 182, 20. lpp.
; turpmāk tekstā — “Sorbātu lēmums”), un tādējādi Komisija, piemērojot šajā gadījumā otro palielinājumu, esot pārkāpusi
non bis in idem
principu.
Turklāt palielinājuma recidīva dēļ pamatojums esot maz ticams, jo palielinājuma pamatojumam norādītie lēmumi attiecoties uz citām
Hoechst
grupas darbībām un pārkāpuma izbeigšanas konstatēšanas brīdī arī vai nu vēl nebija
res judicata
, vai arī tie bija tik seni, ka vairs nevar būt soda palielināšanas iemesls.
Naudas soda palielinājums recidīva dēļ esot atkarīgs no materiālās un laika saiknes starp agrākajiem pārkāpumiem un pārkāpumu, par kuru uzlikts naudas sods. Tādējādi, ja uzņēmums izdarītu jaunu pārkāpumu vairākus desmitus gadu pēc pirmā pārkāpuma izdarīšanas un ilgu laiku pēc likumīgā noilguma termiņa beigām, turklāt persona, kas ir rīkojusies pirmā pārkāpuma laikā, no uzņēmuma ir aizgājusi, nebūtu iespējams uzņēmumu sodīt recidīva dēļ. Līdz ar to naudas sods, kas tai par aizliegto vienošanos uzlikts Krāsvielu lēmumā, esot pārāk sens un noildzis, un tādējādi tas nevarot pamatot soda palielinājumu. Turpretī
PVC II
lēmums nevar izraisīt naudas soda palielinājumu recidīva dēļ, pirmkārt, tādēļ ka šajā lēmumā tikai bija pārņemts agrāks lēmums, kuru Pirmās instances tiesa atzinusi par neesošu un Tiesa atcēlusi, un, otrkārt, tādēļ ka pārkāpumi, kuri bija šo abu lēmumu priekšmets, netika galīgi konstatēti ar spriedumu apvienotajās lietās
LVM
.
Prasītāja norāda arī, ka nevienam no sākotnējā pārkāpuma sakarā norādītajiem lēmumiem nav materiālas saiknes ar izskatāmo gadījumu. Neesot neviena iemesla, kas pamatotu, ka pārkāpumi, kas izdarīti vienā no grupas autonomajām daļām, kuriem ir atšķirīgs priekšmets un kuros ir iesaistītas atšķirīgas personas, recidīva sakarā tiek uzskatīti par sākotnējiem pārkāpumiem. MHES komercvienība esot pārkāpusi EKL 81. pantu, un minētā vienība nekādi neesot bijusi iesaistīta agrākajos Komisijas citētajos lēmumus. Tādējādi, atsaucoties uz citu grupas meitas sabiedrību agrākajām rīcībām un no jauna inkriminējot tās prasītājai, palielinot sodu, Komisija piemērojot diskriminējošu attieksmi attiecībā uz grupām, kurām pieder vairākas neatkarīgas darbību jomas, kuras kontrolē tikai viena juridiskā persona.
Komisija lūdz pamatu noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
No judikatūras izriet, ka atbildību pastiprinošu apstākļu ņemšana vērā, nosakot naudas soda summu, atbilst Komisijas uzdevumam nodrošināt atbilstību konkurences noteikumiem (Tiesas 2006. gada 29. jūnija spriedums lietā
C-308/04 P
SGL Carbon
/Komisija, Krājums, I-5977. lpp.
, 71. punkts). Tādējādi iespējamais recidīvs ir viens no elementiem, kas jāņem vērā, izvērtējot attiecīgā pārkāpuma smagumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 91. punkts).
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru laika saikne starp sākotnējo pārkāpumu un recidīvu ir obligāta un Krāsvielu lēmums, kurā uzlikts naudas sods par EKL 81. panta pārkāpumu, attiecoties uz noilgušu vai pārāk senu pārkāpumu, lai šajā gadījumā pamatotu soda palielinājumu, jāatgādina, ka recidīva īpašo pazīmju konstatēšana un novērtēšana ir daļa no Komisijas rīcības brīvības un Komisijai nevar būt saistošs iespējamais noilguma termiņš šāda konstatējuma izdarīšanai. Recidīvs ir būtisks apstāklis, kas Komisijai ir jānovērtē, jo tā ņemšana vērā varētu pamudināt uzņēmumus, kuriem ir tendence pārkāpt konkurences tiesību normas, mainīt savu uzvedību (Tiesas 2007. gada 8. februāra spriedums lietā
C-3/06 P
Groupe Danone
/Komisija, Krājums, I-1331. lpp.
, 38. un 39. punkts).
No tā izriet, ka Komisija katrā atsevišķā gadījumā var ņemt vērā norādes, kuras apstiprina šādas tendences esamību. Šajā sakarā Komisija šajā gadījumā balstījās uz diviem agrākiem lēmumiem, proti, Krāsvielu lēmumu un
PVC II
lēmumu (skat. iepriekš 21. punktu). Pirmās instances tiesa, tāpat kā Komisija, uzskata, ka minēto lēmumu esamība un šajā lietā konstatētais prasītājas pārkāpums liecina par tās tendenci neizdarīt attiecīgus secinājumus no tā, ka ir konstatēts tās izdarīts konkurences noteikumu pārkāpums, kas paredzēts EKL 81. pantā, turklāt neatkarīgi no laika, kāds pagājis kopš Krāsvielu lēmuma.
Attiecībā uz iebildumu, saskaņā ar kuru
PVC II
lēmums nevarot pamatot recidīva konstatējumu sakarā ar faktu, ka tas galīgo raksturu esot ieguvis tikai pēc šajā lietā izskatāmā pārkāpuma beigām, ir jāuzsver, ka pietiek ar to, ka uzņēmums iepriekš ir uzskatīts par tāda paša veida pārkāpuma izdarītāju, pat tad, ja lēmums ir pakļauts pārbaudei tiesā. Recidīva īpašo pazīmju izvērtējums ir atkarīgs no Komisijas veiktā izskatāmā gadījuma apstākļu novērtējuma tās rīcības brīvības ietvaros. Turklāt Komisijas lēmumiem ir piemērojama spēkā esamības prezumpcija tik ilgi, kamēr tie netiek atcelti vai atsaukti (Tiesas 1994. gada 15. jūnija spriedums lietā
C-137/92 P Komisija/
BASF
u.c.,
Recueil
, I-2555. lpp.
, 48. punkts).
Lai gan
PVC II
lēmums, ko Komisija pieņēma pēc tam, kad tika atcelts tās 1988. gada 21. decembra Lēmums 89/190/EEK par [EKL 81.] panta piemērošanas procedūru (IV/31.865,
PVC
) (OV 1989, L 174, 1. lpp.) (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/
BASF
u.c.), bija tiesvedību, kurās spriedums apvienotajās lietās
LVM
tika taisīts pēc attiecīgā pārkāpuma beigām, proti, attiecībā uz prasītāju — pēc , priekšmets, tas nevar atspēkot tā spēkā esamības prezumpciju līdz minētā sprieduma pasludināšanai. Jāuzsver, ka Pirmās instances tiesas un Tiesas spriedumi ir pasludināti pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas. Līdz ar to pretēji tam, ko apgalvo prasītāja, Komisija varēja pamatoties uz
PVC II
lēmumu.
Līdz ar to Komisija, lai konstatētu prasītājas recidīvu, pamatoti varēja balstīties uz Krāsvielu lēmumu un
PVC II
lēmumu.
Jānoraida arī arguments, saskaņā ar kuru Krāsvielu lēmumam un
PVC II
lēmumam nav materiālas saiknes ar izskatāmo gadījumu. Pamatnostādnēs par recidīvu tiek uzskatīts tā paša uzņēmuma tāda paša veida pārkāpums. Turklāt dažās valsts tiesību sistēmās iekļautais recidīva jēdziens nozīmē, ka persona ir pieļāvusi jaunus pārkāpumus pēc tam, kad ir bijusi sodīta par līdzīgiem pārkāpumiem (iepriekš minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 284. punkts).
Tā kā
Hoechst
Krāsvielu lēmumā un
PVC II
lēmumā tika sodīta par EKL 81. panta pārkāpumu, tad runa ir par vienu un to pašu uzņēmumu, kurš apstrīdētajā lēmumā ticis sodīts par tāda paša veida pārkāpumu sakarā ar to, ka tas bijis aizliegtas vienošanās dalībnieks MHES tirgū, pat tad, ja konkrētie pārkāpumi attiecas uz meitas sabiedrībām (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 290. punkts) vai atšķirīgiem tirgiem (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 12. decembra spriedumu apvienotajās lietās
T-101/05 un T-111/05
BASF
/Komisija, Krājums, II-4949. lpp.
, 64. punkts). Neraugoties uz Kopienu konkurences tiesību pārkāpuma konstatāciju, uzņēmums EKL 81. panta izpratnē (skat. iepriekš 58. punktu) ir turpinājis pārkāpt minēto normu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, Komisija bija tiesīga palielināt naudas soda pamatsummu par 50%, lai prasītājai liktu ievērot Līgumā paredzētos konkurences noteikumus.
Attiecībā uz apgalvoto
non bis in idem
principa pārkāpumu ir jāatgādina, ka šī principa piemērošana ir pakārtota trīskāršam faktu identiskuma, likumpārkāpēja vienotības un tiesiski aizsargātu interešu vienotības nosacījumam. Šis princips līdz ar to aizliedz sodīt vienu un to pašu personu vairāk nekā vienu reizi par to pašu nelikumīgo rīcību, lai aizsargātu to pašu tiesisko interesi (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 338. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatgādina, ka faktu identiskuma nav. Sorbātu lēmums, uz kuru prasītāja balstās, lai norādītu, ka ir noticis
non bis in idem
pārkāpums, attiecas uz aizliegtu vienošanos, kurai bija atšķirīgs priekšmets, proti, pārkāpums, kas attiecas uz atšķirīgu produktu tirgu, t.i, sorbātu tirgu, nevis MHES tirgu, kas tiek aplūkots šajā gadījumā (šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 339. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā
T-329/01
Archer Daniels Midland
/Komisija, Krājums, II-3255. lpp.
, 292. punkts).
Tādējādi apstrīdētais lēmums nav pieņemts, pārkāpjot
non bis in idem
principu.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, pamats, kas attiecas uz nepamatotu naudas soda palielinājumu recidīva dēļ, ir noraidāms.
Par sesto pamatu, kas attiecas uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem administratīvā procesa laikā
Prasītāja savu pamatu, kas attiecas uz tās procesuālo tiesību pārkāpumu, iedala divās daļās. Pirmā daļa attiecas uz nepietiekamu piekļuvi tās lietas materiāliem administratīvā procesa laikā, bet otrā daļa attiecas uz uzklausīšanas amatpersonas ziņojuma nelikumību.
Par pirmo daļu, kas attiecas uz nepietiekamu piekļuvi lietas materiāliem
— Lietas dalībnieku argumenti
Pirmām kārtām prasītāja apgalvo, ka tai nebija atļauta piekļuve
Clariant
apsvērumiem par MHES darbības daļas pārkāpumiem, it īpaši
Clariant
grupas atbildei uz paziņojumu par iebildumiem. Tā norāda, ka tā 2004. gada 22. maijā iesniedza pieteikumu gūt ieskatu
Clariant AG
un
Clariant GmbH
atbildēs uz paziņojumu par iebildumiem, ko Komisija ar vēstuli noraidīja.
Pēc prasītājas domām, šāds noraidījums tai liedza iespēju sadarboties ar Komisiju un īstenot tās tiesības uz aizstāvību. Ņemot vērā tās īpašo situāciju sakarā ar tās MHES darbības pārdošanu
Clariant AG
, tā vairs nevarēja gūt ieskatu nozīmīgajos komercdokumentos. Tā arī vairākkārt esot lūgusi
Clariant AG
atļaut gūt ieskatu dokumentos un informācijā par laikposmu pirms tās MHES darbības pārdošanas, ko
Clariant AG
esot atteikusi.
Pēc prasītājas domām, paziņojuma par iebildumiem adresāts, kurš uzzina, ka Komisijas rīcībā papildus tās izmeklēšanas lietas materiāliem ir dokumenti, kas varētu būt lietderīgi tā aizstāvībai, var lūgt piekļuvi šiem dokumentiem. Judikatūrā esot atzīts, ka trešo personu atbildes uz paziņojumu par iebildumiem un arī rakstveida dokumenti, kuri ietilpst Komisijas lietas materiālos attiecībā uz citiem procesiem par aizliegtiem nolīgumiem vai pat citām Komisijas darbības jomām, ir dokumenti, kuriem tai varētu būt piekļuve.
Tā precizē, ka piekļuve dokumentiem neattiecas tikai uz ieskatīšanos dokumentos, ar kuriem ir pamatots paziņojums par iebildumiem, bet ka ir jāļauj uzņēmumam sameklēt Komisijas lietas materiālos attaisnojošus dokumentus, lai izstrādātu savu aizstāvību. Tā apgalvo, ka šajā gadījumā tai bija vajadzīga piekļuve
Clariant AG
un
Clariant GmbH
atbildēm uz paziņojumu par iebildumiem, lai noteiktu, vai, neesot konkrētiem lietas materiāliem par MHES nozari, būtu bijusi iespējama ciešāka sadarbība ar Komisiju. Turklāt pēc savas MHES darbības pārdošanas
Clariant AG
1997. gadā tai vairs nebija iespējas ne gūt ieskatu komercdokumentos, ne noskaidrot konkrētos faktus.
Attiecībā uz argumentu, saskaņā ar kuru
Clariant AG
un
Clariant GmbH
apsvērumi esot varējuši būt tikai apsūdzoši, prasītāja atbild, ka Komisija tiktāl, ciktāl tā nepārzināja prasītājas aizstāvības stratēģiju, neesot varējusi pati nolemt, kuri no dokumentiem ir apsūdzoši vai kuri attaisnojoši. Saskaņā ar judikatūru un Komisijas lēmumu pieņemšanas praksi Komisijai nevarot būt tiesības lemt, kāda nozīme ir konkrētam dokumentam saistībā ar uzņēmumu un tā aizstāvības stratēģiju.
Komisija atbild, ka tiktāl, ciktāl prasītājai pēc paziņojuma par iebildumiem saņemšanas bija piekļuve izmeklēšanas lietas materiāliem, tās tiesības piekļūt lietas materiāliem administratīvā procesa laikā tika ievērotas. Tā precizē, ka prasītājai nekad nav bijušas tiesības piekļūt citiem rakstveida dokumentiem, tostarp citu paziņojuma par iebildumiem adresātu atbildēm. Saskaņā ar judikatūru piekļuve lietas materiāliem esot ierobežota ar dokumentiem, kas ietverti lietas materiālos, proti, dokumentiem, kas attiecībā pret izvirzītajiem iebildumiem var būt apsūdzoši vai attaisnojoši.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka konkurences lietās piekļuves lietas materiāliem mērķis tostarp ir ļaut paziņojuma par iebildumiem adresātiem iepazīties ar pierādījumiem, kas atrodas Komisijas lietas materiālos, lai tie varētu atbilstoši izteikt savu viedokli par secinājumiem, pie kuriem Komisija, pamatojoties uz šiem pierādījumiem, ir nonākusi savā paziņojumā par iebildumiem. Piekļuve lietas materiāliem tādējādi attiecas uz procesuālām garantijām, kuru mērķis ir aizsargāt tiesības uz aizstāvēšanos un it īpaši nodrošināt tiesību tikt uzklausītam efektīvu īstenošanu (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu apvienotajās lietās
T-191/98 un no T-212/98 līdz T-214/98
Atlantic Container Line
u.c./Komisija,
Recueil
, II-3275. lpp.
, 334. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesības piekļūt lietas materiāliem paredz, ka Komisija attiecīgajam uzņēmumam sniedz iespēju veikt visu izmeklēšanas lietā esošo dokumentu, kas varētu būt nozīmīgi tā aizstāvībai, pārbaudi (šajā sakarā skat. Tiesas 2003. gada 2. oktobra spriedumu lietā
C-199/99 P
Corus UK
/Komisija,
Recueil
, I-11177. lpp.
, 125. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedumu lietā
T-30/91
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II-1775. lpp.
, 81. punkts). Tas attiecas gan uz dokumentiem, kas ir apsūdzoši, gan arī uz dokumentiem, kas ir attaisnojoši pierādījumi, izņemot citu uzņēmumu komercnoslēpumus, Komisijas iekšējos dokumentus un citu konfidenciālu informāciju (Tiesas spriedums lietā
85/76
Hoffmann-La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp.
, 9. un 11. punkts, un iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 68. punkts).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītāja neapstrīd, ka tai ir bijusi piekļuve lietas materiāliem, tostarp Komisijai iesniegtajiem dokumentiem un paziņojumiem un dokumentiem, uz kuriem Komisija ir pamatojusies. Prasītāja tikai apgalvo, ka tai nav bijusi piekļuve
Clariant
apsvērumiem, it īpaši tās atbildei uz paziņojumu par iebildumiem, lai gan prasītājai būtu bijis vajadzīgs tiem piekļūt, lai noteiktu, vai, neesot konkrētiem lietas materiāliem attiecībā uz MHES darbību, kuru tā nodevusi
Clariant AG
, būtu bijusi iespējama ciešāka sadarbība ar Komisiju. Prasītāja apgalvo, ka tai kā agrākajai MHES darbības īpašniecei, salīdzinot ar citiem uzņēmumiem, kuriem ir uzlikts naudas sods saskaņā ar EKL 81. pantu, ir augstāka ieinteresētība saņemt piekļuvi šiem dokumentiem.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka tikai administratīvā posma, kurš balstīts uz sacīkstes principu, sākumā attiecīgais uzņēmums ar paziņojumu par iebildumiem tiek informēts par visiem būtiskajiem faktiem, uz kuriem Komisija balstās šajā procedūras stadijā, un šim uzņēmumam ir tiesības piekļūt lietas materiāliem, lai garantētu savu tiesību uz aizstāvību efektīvu īstenošanu. Līdz ar to citu lietas dalībnieku atbilde uz paziņojumu par iebildumiem principā netiek ietverta to izmeklēšanas lietas materiālu dokumentu kopumā, kuros var ieskatīties lietas dalībnieki.
Tomēr, ja Komisija vēlas pamatoties uz izvilkumu no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai uz dokumentu, kas ir pievienots šādai atbildei, lai pierādītu pārkāpumu EKL 81. panta 1. punkta piemērošanas procedūrā, pārējiem šajā procedūrā iesaistītajiem lietas dalībniekiem ir jānodrošina iespēja izteikt savu viedokli par šādu pierādījumu. Šajos apstākļos attiecīgais izvilkums no atbildes uz paziņojumu par iebildumiem vai no tai pievienotā dokumenta ir apsūdzošs pierādījums pret dažādiem lietas dalībniekiem, par kuriem tiek apgalvots, ka tie ir piedalījušies pārkāpumā (skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta spriedumu apvienotajās lietās
T-25/95, T-26/95, no T-30/95 līdz T-32/95, no T-34/95 līdz T-39/95, no T-42/95 līdz T-46/95, T-48/95, no T-50/95 līdz T-65/95, no T-68/95 līdz T-71/95, T-87/95, T-88/95, T-103/95 un T-104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II-491. lpp.
, 386. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Avebe
/Komisija, 50. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi attiecīgajam uzņēmumam ir jāpierāda, ka iznākums, pie kura ir nonākusi Komisija savā lēmumā, atšķirtos, ja kā apsūdzošs pierādījums tiktu atmests nepaziņots dokuments, uz kuru ir balstījusies Komisija, lai apsūdzētu šo uzņēmumu (iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās
Aalborg Portland
u.c./Komisija, 73. punkts).
Attiecībā uz to, ka nav ticis paziņots attaisnojošs dokuments, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecīgajam uzņēmumam ir tikai jāpierāda, ka nepaziņošana varēja uzņēmumam nelabvēlīgi ietekmēt procesa norisi un Komisijas lēmuma saturu (šajā sakarā skat. Tiesas 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā
C-51/92 P
Hercules Chemicals
/Komisija,
Recueil
, I-4235. lpp.
, 81. punkts, un spriedumu apvienotajās lietās
LVM
, 318. punkts).
Tomēr iepriekš minētajai judikatūrai šajā gadījumā nav nozīmes, jo, kā tas tika minēts iepriekš 163. punktā, paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas stadijā prasītājai bija piekļuve visiem to lietas materiālu elementiem, kuri tajā brīdī tajos ietilpa, tostarp tiem, kuri prasītājai varēja ļaut sadarboties uz Komisiju. Ņemot vērā iepriekš aprakstītās piekļuves lietas materiāliem apjomu, ir jāuzskata, ka šajā gadījumā prasītājas tiesības uz aizstāvību ir pilnībā ievērotas.
Katrā ziņā prasītāja savos rakstveida dokumentos nav nedz pierādījusi, nedz apgalvojusi, ka Komisija, lai pamatotu pierādījumus, kas attiecas uz prasītājas pārkāpjošo rīcību, apstrīdētajā lēmumā būtu balstījusies uz
Clariant
atbildes uz paziņojumu par iebildumiem aspektiem, nedz arī ka, ja prasītājai būtu bijusi piekļuve nepaziņotajiem dokumentiem, Komisijas lēmumam būtu bijis atšķirīgs saturs.
Attiecīgā atbildes nepaziņošana tātad, pirmkārt, nevar būt kavējusi prasītāju lietderīgi paust savu viedokli par secinājumiem, kurus Komisija, ņemot vērā pierādījumus, kas ietverti izmeklēšanas lietas materiālos, attiecībā uz kuriem prasītāja neapstrīd, ka tai ir bijusi piekļuve, ir izdarījusi savā paziņojumā par iebildumiem, nedz arī, otrkārt, būt ietekmējusi procesa norisi un apstrīdētā lēmuma saturu.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka Komisija, nepaziņojot prasītājai
Clariant
atbildi uz paziņojumu par iebildumiem, ir pārkāpusi tās tiesības uz aizstāvību.
Šis secinājums netiek atspēkots ar prasītājas izvirzītajiem apstākļiem, proti, faktu, ka tai kopš savu darbību MHES nozarē pārdošanas vairs nebija nozīmīgo komercdokumentu un ka
Clariant
atteicās tai tos nosūtīt. Atbilstoši vispārējam jebkuram uzņēmumam uzliktam piesardzības pienākumam prasītājai pat savu darbību MHES nozarē pārdošanas
Clariant AG
apstākļos bija jāraugās, lai grāmatvedības dokumentos un arhīvos pareizi tiktu uzglabāti elementi, kas ļautu izsekot tās darbībai, lai cita starpā tās rīcībā būtu vajadzīgie pierādījumi tiesvedības vai administratīvā procesa gadījumā (Pirmās instances tiesas 2003. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās
T-5/00 un T-6/00
Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
/Komisija,
Recueil
, II-5761. lpp.
, 87. punkts).
Līdz ar to [pamata] daļa, kas attiecas uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu sakarā ar piekļuves lietas materiāliem neesamību, ir noraidāma kā nepamatota.
Par otro daļu, kas attiecas uz uzklausīšanas amatpersonas ziņojuma nelikumību
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka uzklausīšanas amatpersonas galīgais ziņojums ir nepilnīgs un acīmredzami nelikumīgs tiktāl, ciktāl tajā nav minēti prasītājas iebildumi par procesuālo noteikumu pārkāpumiem un netiek aplūkoti prasītājas izvirzītie argumenti.
Turklāt secinājums uzklausīšanas amatpersonas ziņojumā, kurā ir norādīts, ka “apvienošanās dalībnieku uzņēmumu tiesības tikt uzklausītiem ir ievērotas”, esot kļūdains, jo šajā gadījumā runa esot par EKL 81. pantā ietverto procedūru. Ja uzklausīšanas amatpersonas ziņojums būtu bijis izstrādāts pareizi, Komisija būtu varējusi pieņemt atšķirīgu lēmumu. Katrā ziņā komisāru kolēģijai nevajadzēja pieņemt lēmumu, pirms ir labota uzklausīšanas amatpersonas kļūda tiesību piemērošanā. Līdz ar to apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ būtiskas procesuālo noteikumu neizpildes dēļ.
Komisija lūdz šo daļu noraidīt.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmām kārtām ir jāatgādina, ka uzklausīšanas amatpersonas ziņojums ir tikai iekšējs Komisijas dokuments, kura mērķis nav pilnveidot vai labot uzņēmumu argumentus un kuram tātad nav nekāda izšķiroša aspekta, kurš Kopienu tiesai būtu jāņem vērā, lai īstenotu savu kontroli (iepriekš minētie Pirmās instances tiesas spriedumi apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 375. punkts, un lietā
HFB
u.c./Komisija, 40. punkts).
Attiecībā uz iebildumu, kas saistīts ar to, ka uzklausīšanas amatpersonas ziņojums esot nepilnīgs, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Komisijas 2001. gada 23. maija Lēmuma 2001/462/EK, EOTK par uzklausīšanas amatpersonu darba uzdevumiem dažos [..] procesos par konkurenci (
OV L 162, 21. lpp.
) 15. punktu uzklausīšanas amatpersona izstrādā nobeiguma ziņojumu par tiesību tikt uzklausītam ievērošanu, proti, cita starpā par dokumentu atklāšanu un piekļuvi lietas materiāliem, termiņu, kurā jāsniedz atbilde uz paziņojumu par iebildumiem, un pienācīgu mutvārdu noklausīšanās vadīšanu. Tajā ir paredzēts arī, ka tā minētajā ziņojumā izvērtē arī, vai lēmumprojekts ietver tikai iebildumus, attiecībā uz kuriem pusēm ir dota iespēja darīt zināmu to viedokli, un vai izmeklēšanai ir bijis objektīvs raksturs.
Turklāt Lēmuma 2001/462 16. punktā ir precizēts, ka uzklausīšanas amatpersonas nobeiguma ziņojumu pievieno lēmumprojektam, ko iesniedz Komisijai, lai nodrošinātu, ka, pieņemot lēmumu noteiktā lietā, Komisija ir saņēmusi visu attiecīgo informāciju attiecībā uz procesa gaitu un tiesību tikt uzklausītam ievērošanu.
No iepriekš minētajiem noteikumiem izriet, ka uzklausīšanas amatpersonas uzdevums nav apkopot visus procesuāla rakstura iebildumus, kurus ieinteresētās personas izvirzījušas administratīvā procesa laikā. Tai ir jāpaziņo Komisijas komitejas locekļiem tikai iebildumi, kuri ir būtiski administratīvā procesa norises tiesiskuma novērtēšanai (iepriekš minētais 2004. gada 29. aprīļa spriedums apvienotajās lietās
Tokai Carbon
u.c./Komisija, 53. punkts).
Šajā gadījumā no uzklausīšanas amatpersonas ziņojuma izriet, ka lietas dalībniekiem ir bijusi iespēja piekļūt lietas materiāliem
CD-ROM
formātā, ka, lai gan sākotnēji prasītāja saņēma nepilnīgu paziņojuma par iebildumiem versiju, tai tomēr tika nosūtīta labota versija un ka tai tika dots pagarināts termiņš, lai uz to atbildētu. Ir skaidri norādīts, ka ar 2004. gada 22. jūnija un 28. jūlija vēstulēm prasītāja lūdza iespēju piekļūt
Clariant AG
atbildei uz paziņojumu par iebildumiem un ka tā tika informēta, ka citu lietas dalībnieku atbildes uz paziņojumu par iebildumiem nav izmeklēšanas lietas materiālu, kuriem tiek piešķirta vispārēja piekļuve, neatņemama sastāvdaļa. Tajā ir norādīts arī, ka lietas dalībnieki, izņemot
Elf Aquitaine
un prasītāju, ir bijuši noklausīšanās dalībnieki un ka Komisijai iesniegtajā lēmumprojektā tiek ietverti tikai iebildumi, par kuriem lietas dalībniekiem ir bijusi iespēja paust savu viedokli.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka šajā lietā izvirzītos procesuāla rakstura jautājumus ir minējusi uzklausīšanas amatpersona, kurai katrā ziņā, ņemot vērā minēto judikatūru (skat. iepriekš 179. punktu), nebija pienākuma apkopot visus šāda rakstura iebildumus, kuri tika izvirzīti administratīvā procesa laikā.
No tā izriet, ka iebildums, kas attiecas uz ziņojuma nepilnīgo un nelikumīgo raksturu sakarā ar to, ka tajā neesot pārņemts procesuālo noteikumu pārkāpuma apgalvojuma saturs un neesot ietverta neviena atbilde uz izvirzītajiem argumentiem, nevar tikt pieņemts.
Turklāt attiecībā uz iebildumu, kas saistīts ar kļūdu, kas pieļauta uzklausīšanas amatpersonas ziņojumā, kurā ir norādīts “Zusammenschluss” (koncentrācija), ir jākonstatē, ka šāda kļūda, kā to norāda Komisija, parādās tikai tā redakcijā vācu valodā. Kā to pierāda Komisija, pastāv redakcijas citās valodās, proti, redakcija franču valodā un redakcija angļu valodā, kuras arī tika paziņotas Komisijas kolēģijas locekļiem un kurās nav pieļauta kļūda.
Katrā ziņā ir jānorāda, ka visu ziņojuma valodu redakciju otrajā punktā ir norādīts “iespējams EKL 81. panta 1. punkta un EEZ līguma 53. panta 1. punkta pārkāpums MHES nozarē”.
No tā izriet, ka, ņemot vērā minētā ziņojuma saturu, kurā ir precizētas atbilstošās tiesību normas, kuras ir attiecināmas uz izskatāmo lietu, un tā kā apgalvotā kļūda parādās tikai tā redakcijā vācu valodā, šis iebildums ir noraidāms.
Līdz ar to sestā pamata daļa, kas attiecas uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem administratīvā procesa laikā, ir noraidāma.
Par septīto pamatu, kas attiecas uz rīkojuma izbeigt darbību nelikumību
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja uzskata, ka ar rīkojumu izbeigt darbību, kurš tai tika adresēts apstrīdētā lēmuma 3. punktā, ir pārkāpts Regulas Nr. 17 3. pants, jo tajā ir norādīta neiespējama darbība. Ņemot vērā tās darbības MHES tirgū pilnīgu izbeigšanu 1997. gadā, rīkojums izbeigt darbību nevar būt likumīgs. Tā kā papildus faktam, ka rīkojums trešām personām sniedz nepareizu iespaidu, pastāv vēl citas apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī neizvērtētas aizdomas, prasītāja uzskata, ka minētais rīkojums var kaitēt apstrīdētā lēmuma adresātu civiltiesībām.
Pēc tās domām, ja, kā tas ir šajā gadījumā, uzņēmums vairs nedarbojas tirgū un pat teorētiski nav iespējams, ka šis uzņēmums no jauna ir aizliegtas vienošanās konkrētajā tirgū dalībnieks, vairs neesot iespējams tam adresēt rīkojumu.
Komisija šo pamatu lūdz noraidīt.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktam un Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktam, ja Komisija pēc pieteikuma vai pēc savas iniciatīvas konstatē [EKL 81.] panta vai [EKL 82.] panta normu pārkāpumu, tā var ar lēmumu pieprasīt attiecīgajiem uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām konstatētā pārkāpuma izbeigšanu.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, piemērojot Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktu, var tikt noteikti aizliegumi turpināt noteiktas darbības, praksi vai situācijas, kuru nelikumība ir konstatēta, kā arī nākotnē rīkoties līdzīgi. Turklāt, tā kā Regulas Nr. 17 3. panta 1. punkts jāpiemēro atbilstoši konstatētā pārkāpuma veidam, Komisijai ir tiesības attiecīgajiem uzņēmumiem noteikt šī pienākuma apjomu, lai tiktu izbeigts pārkāpums (skat. iepriekš minēto Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija, 1249. un 1250. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā gadījumā atbilstoši apstrīdētā lēmuma 3. punktam:
“Pirmajā punktā norādītajiem uzņēmumiem pārkāpums nekavējoties jāizbeidz tiktāl, ciktāl tie to nav jau izdarījuši.
Tiem jāatturas no jebkādas turpmākās darbības vai rīcības, kas šajā lietā ir konstatēta kā pārkāpums, un jebkādas citas darbības ar tādu pašu vai līdzīgu mērķi vai iedarbību.”
Līdzīgi rīkojumi acīmredzami ietilpst pilnvarās, kas piešķirtas Komisijai atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktam un patlaban — Regulas Nr. 1/2003 7. panta 1. punktam. Uzliekot pienākumu uzņēmumiem, kas bijuši aizliegtas vienošanās dalībnieki, neatkārtot un izbeigt jebkādas darbības vai rīcības, kas minētas 1. punktā, proti, ražošanas un klientu kvotu piešķiršanu, saskaņotu cenu paaugstināšanu, kompensācijas mehānisma ieviešanu, informācijas apmaiņu par tirdzniecības apjomiem un cenu, dalību regulārās sanāksmēs un citus sakarus, lai īstenotu iepriekš minētos ierobežojumus, kā arī jebkādas darbības vai rīcības, kuru mērķis vai iedarbība ir līdzīga, Komisija ir tikai norādījusi sekas, kas attiecībā uz to rīcībām nākotnē izriet no apstrīdētā lēmuma 1. punktā ietvertā nelikumības konstatējuma.
Turklāt ir jānorāda, ka apstrīdētā lēmuma 3. punkta pirmajā daļā ir precizēts, ka tikai gadījumā, ja uzņēmums vēl nebūtu izbeidzis pārkāpumu, tam tas ir jādara. Līdz ar to, tā kā prasītāja ir pārdevusi savas MHES darbības un tā kā tā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī pārkāpumu ir izbeigusi, minētā apstrīdētā lēmuma 3. punkta daļa uz to neattiecas.
Tādējādi pamats, kas attiecas uz apstrīdētā lēmuma 3. punkta nelikumību nevar tikt pieņemts.
Par prasītājai uzliktā naudas soda galīgo apmēru
Ņemot vērā secinājumu, kas ietverts iepriekš 101. punktā, apstrīdētais lēmums ir jāgroza tiktāl, ciktāl Komisija atbilstoši paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam nav ņēmusi vērā prasītājas izvirzīto faktu neapstrīdēšanu. Šajā sakarā prasītājai uzliktais naudas sods ir jāsamazina par 10%.
Pārējā daļā Komisijas apsvērumi apstrīdētajā lēmumā, kā arī piemērotā aprēķina metodika paliek nemainīga.
Prasītājai uzliktā naudas soda galīgais apmērs tātad tiek aprēķināts šādi: lai ņemtu vērā pārkāpuma ilgumu, naudas soda sākumsumma EUR 21 miljona apmērā tiek palielināta par 135%. Tātad naudas soda pamatsumma tiek noteikta EUR 49,35 miljonu apmērā. Šai pamatsummai tiek pieskaitīts palielinājums 50% apmērā sakarā ar prasītājas recidīvistes statusu, kā rezultātā tiek iegūti EUR 74,03 miljoni. Visbeidzot, šī kopējā summa ir jāsamazina par 10% atbilstoši paziņojuma par sadarbību D punkta 2. apakšpunkta otrajam ievilkumam, kas nozīmē samazinājumu par EUR 7,403 miljoniem. Līdz ar to galīgā naudas soda apmērs ir EUR 66,627 miljoni.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 3. punktam, ja abiem lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, Pirmās instances tiesa var nolemt, ka tiesāšanās izdevumi ir jāsadala vai ka lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Šajā gadījumā ir jānolemj, ka katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (septītā palāta)
nospriež:

1)
Hoechst AG
Komisijas 2005. gada 19. janvāra Lēmuma C(2004) 4876, galīgā redakcija, par procesu saistībā ar [EKL] 81. pantu un EEZ līguma 53. pantu (lieta COMP/E-1/37.773 — monohloretiķskābe) 2. punkta b) apakšpunktā uzliktā naudas soda apmērs tiek noteikts EUR 66,627 miljoni;

2)
prasību pārējā daļā noraidīt;

3)
katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.

Forwood
Šváby
Truchot
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 30. septembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs

Prāvas priekšvēsture un apstrīdētais lēmums

Process un lietas dalībnieku prasījumi

Juridiskais pamatojums

Par pirmo pamatu, kas attiecas uz prasītājas atbildības sakarā ar aizliegto vienošanos, par kuru ir uzliktas sankcijas, neesamību MHES darbības pārdošanas dēļ

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par otro pamatu, kas attiecas uz uzliktā naudas soda nelikumību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par trešo pamatu, kas attiecas uz paziņojuma par sadarbību neievērošanu

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par ceturto pamatu, kas attiecas uz kļūdu vērtējumā, aprēķinot naudas soda pamatsummu

Par pirmo iebildumu, kas attiecas uz naudas soda pamatsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā tirgus lielumu

— Lietas dalībnieku argumenti

— Pirmās instances tiesas vērtējums

Par otro iebildumu, kas attiecas uz naudas soda pamatsummas nesamērīgo raksturu, ņemot vērā iesaistīto uzņēmumu iedalījumu kategorijās

— Lietas dalībnieku argumenti

— Pirmās instances tiesas vērtējums

Par piekto pamatu, kas attiecas uz nepamatoto naudas soda palielinājumu recidīva dēļ

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par sesto pamatu, kas attiecas uz procesuālo noteikumu pārkāpumiem administratīvā procesa laikā

Par pirmo daļu, kas attiecas uz nepietiekamu piekļuvi lietas materiāliem

— Lietas dalībnieku argumenti

— Pirmās instances tiesas vērtējums

Par otro daļu, kas attiecas uz uzklausīšanas amatpersonas ziņojuma nelikumību

— Lietas dalībnieku argumenti

— Pirmās instances tiesas vērtējums

Par septīto pamatu, kas attiecas uz rīkojuma izbeigt darbību nelikumību

Lietas dalībnieku argumenti

Pirmās instances tiesas vērtējums

Par prasītājai uzliktā naudas soda galīgo apmēru

Par tiesāšanās izdevumiem
(
*1
)	Tiesvedības valoda — vācu.