CELEX: 62004CJ0167
Apelācija
Aizliegta vienošanās
EKL 81. pants
Izplatīšanas līgumi
Saskaņotas darbības
Paziņošana
A/B veidlapa
Lūgums piešķirt atbrīvojumu
Noraidīšana
Paziņošanas procedūras pārbaudes ilgums
Aizstāvības tiesības
Nevainīguma prezumpcija
Sūdzība
Pārkāpums
Pasīvas tirdzniecības vispārējs aizliegums
Piegādes avotu ierobežojumi
Jauni pamati un argumenti
Sodanauda
Pamatnostādnes
Pārkāpuma smagums
Ilgums
Atbildību mīkstinoši apstākļi
Pretapelācija
Atbildību pastiprinoši apstākļi

Iesniedzot apelācijas sūdzību, sabiedrība
JCB Service
lūdz pilnībā vai daļēji atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra spriedumu lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija (
Recueil
, II‑49. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais spriedums”), ar kuru daļēji ir apmierināta tās prasība atcelt Komisijas 2000. gada
21. decembra Lēmumu 2002/190/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru (lieta COMP.F.1/35.918 –
JCB
) (OV 2002, L 69, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”).

Atbilstošās tiesību normas
Padomes 1962. gada 6. februāra Regulas Nr. 17: Pirmā regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 1962, 13, 204. lpp.;
turpmāk tekstā – “Regula Nr. 17”) 2. pants paredz, ka pēc attiecīgo uzņēmumu vai uzņēmumu apvienību lūguma Eiropas Kopienu
Komisija var apliecināt, ka, ņemot vērā tās rīcībā esošos faktus, tai nav pamata saistībā ar līgumu, lēmumu vai darbību rīkoties
saskaņā ar Līguma 81. panta 1. punktu vai 82. pantu.
Tās pašas regulas 3. panta 1. punkts paredz, ka tad, ja Komisija pēc pieteikuma vai pēc savas ierosmes secina, ka pastāv EKL
81. vai 82. panta pārkāpums, tā var ar lēmumu likt attiecīgajiem uzņēmumiem izbeigt konstatēto pārkāpumu.
Padomes Regulas Nr. 17 4. panta 1. punkts paredz, ka EKL 81. panta 1. punkta pirmajā teikumā paredzētie līgumi, lēmumi un
saskaņota darbība, kas rodas pēc šīs regulas stāšanās spēkā un attiecībā uz kuru ieinteresētās personas lūdz piemērot EKL
81. panta 3. punkta noteikumus, ir jādara zināmi Komisijai.
Saskaņā ar 4. panta 1. un 2. punktu Komisijas 1962. gada 3. maija Regulā Nr. 27: Pirmā regula par 1962. gada 6. februāra Regulas
Nr. 17 piemērošanu (Paziņojumu pieprasījumu forma, saturs un citas prasības) (OV 1962, 35, 1118. lpp.), ar grozījumiem, kas
izdarīti ar Komisijas 1968. gada 26. jūlija Regulu (EEK) Nr. 1133/68 (OV L 189, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 27”),
Regulas Nr. 17 2. pantā paredzētie pieprasījumi, kas attiecas uz EKL 81. panta 1. punkta piemērošanu, kā arī pēdējās minētās
regulas 4. pantā paredzētie paziņojumi ir jāiesniedz, izmantojot A/B veidlapu, un tajos ir jābūt iekļautai šajā veidlapā norādītajai
informācijai.
Regulas Nr. 17 15. pants, kas attiecas uz naudas sodiem, paredz:
“[..]
2.      Komisija ar lēmumu var uzlikt uzņēmumiem vai uzņēmumu apvienībām sodanaudas [naudas sodus] no [viena] tūkstoša līdz vienam
miljonam norēķinu vienību vai lielākā apmērā, bet nepārsniedzot desmit procentus no katra pārkāpēja uzņēmuma iepriekšējā finanšu
gada apgrozījuma, ja tie ar nodomu vai nolaidības dēļ:
a) pārkāpj Līguma [81.] panta 1. punktu vai [82.] pantu vai
b) neizpilda kādu no pienākumiem, kas uzlikts, ievērojot 8. panta 1. punktu.
Nosakot sodanaudas [naudas soda] apmēru, ņem vērā gan pārkāpuma smagumu, gan tā ilgumu.
[..]
5.      2. punkta a) [apakšpunktā] paredzētās sodanaudas [paredzētos naudas sodus] neuzliek par darbībām, kas notiek:
a) pēc paziņošanas Komisijai un pirms tās lēmuma piemērot vai nepiemērot Līguma [81.] panta 3. punktu, ja vien tās nepārsniedz
paziņojumā aprakstītās darbības [..].”
Komisijas 1998. gada 14. janvāra paziņojums ar nosaukumu “Pamatnostādnes sodanaudas [naudas sodu] noteikšanai, piemērojot
Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu” (OV 1998, C 9, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “Pamatnostādnes”)
nosaka:
“Turpmāk izklāstītie principi nodrošina Komisijas lēmumu pārredzamību un objektivitāti gan no uzņēmumu, gan no Eiropas Kopienu
Tiesas viedokļa, vienlaicīgi apstiprinot diskrecionāro varu, ko likumdevējs piešķīris Komisijai sodanaudu [naudas sodu] noteikšanai,
nepārsniedzot 10 % no uzņēmuma apgrozījuma kopējā apjoma. Šī vara jāīsteno ar saskaņotas un nediskriminējošas politikas palīdzību,
kura atbilst mērķiem, kas izvirzīti, lai sodītu par konkurences noteikumu pārkāpumiem.
Jaunā metodoloģija, ko piemēro sodanaudas [naudas soda] apjoma noteikšanai, atbilst turpmāk minētajiem noteikumiem, nosakot
vispirms pamatapmēru, ko palielina, ņemot vērā atbildību pastiprinošus apstākļus, vai samazina, ņemot vērā atbildību mīkstinošus
apstākļus.”
Saskaņā ar Pamatnostādņu 1. punktu naudas soda pamatapmēru nosaka, ņemot vērā pārkāpuma smagumu un ilgumu, kas ir vienīgie
kritēriji, kuri ir izklāstīti Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktā.
Novērtējot pārkāpuma smagumu, saskaņā ar šīm pašām Pamatnostādnēm ir jāņem vērā pārkāpuma raksturs, faktiskā ietekme uz tirgu
gadījumos, kad to ir iespējams noteikt, un attiecīgā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.
Minēto Pamatnostādņu 1. punkta A daļā pārkāpumi ir iedalīti sīkākos, smagos un sevišķi smagos pārkāpumos. Attiecībā uz sevišķi
smagiem pārkāpumiem šajā pašā punktā ir noteikts, ka tie galvenokārt ir horizontāli ierobežojumi, kas izpaužas kā “cenu karteļi”
un tirgus sadales kvotas vai citāda prakse, kura apdraud iekšējā tirgus pienācīgu darbību, piemēram, valstu tirgu sadale vai
izteikti ļaunprātīga uzņēmuma dominējošā stāvokļa izmantošana kvazimonopola situācijā.
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu Pamatnostādņu 1. punkta B daļā ir nodalīti īslaicīgi pārkāpumi, kas parasti ilgst mazāk nekā
vienu gadu un par kuriem pamata naudas sods netiek palielināts, vidēja termiņa pārkāpumi, kas parasti ilgst no viena līdz
pieciem gadiem, un ilgtermiņa pārkāpumi, kuri parasti ilgst vairāk nekā piecus gadus un par kuriem naudas soda apmēru par
katru gadu var palielināt līdz pat 10 % no summas, kas noteikta par pārkāpuma smagumu.
Šo Pamatnostādņu 2. punktā ir paredzēts, ka pamatapmēru palielina, ja pastāv tādi atbildību pastiprinoši apstākļi kā pretpasākumi,
kas vērsti pret citiem uzņēmumiem, lai liktu tiem “ievērot” lēmumus vai praksi, kas rada pārkāpumu. Minēto Pamatnostādņu 3. punktā
ir paredzēts arī samazināt pamatapmēru, ņemot vērā īpašus atbildību mīkstinošus apstākļus.

Prāvas rašanās fakti

JCB Service
ir atbilstoši Lielbritānijas tiesībām dibināta sabiedrība, kas pieder sabiedrībai
Transmissions and Engineering Services Netherlands BV
. Tai pieder un tā tieši vai netieši kontrolē
JCB
grupas sabiedrības, pavisam 28, kuru skaitā ir
JC Bamford Excavators
,
JCB Sales
,
JCB SA
,
JCB Germany
un
JCB Spain
.
JCB
grupa ražo un pārdod celtniecības mašīnas, attīrīšanas un celtniecības iekārtas, kā arī lauksaimniecības mašīnas un šo dažādo
preču rezerves detaļas.

JCB
grupas izplatīšanas tīkls ir strukturizēts valstu līmenī, izmantojot vienu meitas uzņēmumu katrā dalībvalstī (Beļģijas Karalistē,
Vācijas Federatīvajā Republikā, Spānijas Karalistē, Francijas Republikā, Itālijas Republikā un Nīderlandes Karalistē) vai
ekskluzīvo importētāju.
Divas
JCB
grupā ietilpstošās sabiedrības (
JC Bamford Excavators
un
JCB Sales
) 1973. gada jūnijā, iesniedzot A/B veidlapu, kas aizpildīta saskaņā ar Regulu Nr. 27, paziņoja Komisijai par vairākiem standarta
izplatīšanas līgumiem, ko tās gatavojas noslēgt ar galvenajiem izplatītājiem vai tālākpārdevējiem, kas ir saistīti ar grupu.
Šie līgumi attiecas uz kopējā tirgus dalībvalstīm, izņemot Francijas Republiku.
JCB
grupā ietilpstošās sabiedrības paziņoja arī par līgumiem, kas attiecas uz citām valstīm, kuras kopš tā laika ir kļuvušas
par Eiropas Savienības dalībvalstīm, proti, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku,
Somijas Republiku un Zviedrijas Karalisti, vai Eiropas Ekonomikas zonas (EEK) dalībvalstīm, proti, Islandes Republiku un Norvēģijas
Karalisti.
Attiecīgos līgumus Komisijas dienesti reģistrēja 1973. gada 30. jūnijā.
1975. gada 27. oktobra vēstulē Komisijas “Konkurences” ģenerāldirektorāts (turpmāk tekstā – ĢD) norādīja
JCB Sales
, ka paziņotajos līgumos ir vairāki ierobežojumi, kas ir pretrunā EKL 81. pantam, un lūdza tajos izdarīt grozījumus. Vislielāko
uzmanību Komisija pievērsa līgumiem, kas attiecās uz kopējo tirgu, attiecībā uz pārējiem līgumiem norādot, ka tie, kā šķiet,
nevar ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm.
1975. gada 18. decembra sanāksmē, kurā piedalījās “Konkurences” ģenerāldirektorāta un
JCB Service
locekļi, pēdējā minētā sabiedrība iesniedza to līgumu pārstrādātās versijas, kas attiecās uz Lielbritānijas un Ziemeļīrijas
Apvienoto Karalisti un citām kopējā tirgus dalībvalstīm faktisko apstākļu rašanās laikā, izņemot Francijas Republiku.
1976. gada 13. janvāra vēstulē Komisija apstiprināja šo jauno versiju saņemšanu un norādīja
JCB Sales
, ka dažas iepriekš norādītās nepilnības ir novērstas, taču dažas vēl ir palikušas nenovērstas. Turklāt tā lūdza precizēt
vairākus šo līgumu noteikumus.

JCB Sales
atbildēja uz šo lūgumu, 1976. gada 11. martā nosūtot vēstuli, kurā tika sniegta sīka informācija par iespējamām atlikušajām
nepilnībām, ko Komisija bija norādījusi 1976. gada 13. janvāra vēstulē.
Turklāt 1976. gada 18. marta sanāksmē
JCB Service
darīja Komisijai zināmu papildu informāciju, nenosūtot tomēr jaunu attiecīgo līgumu versiju.
Tajā pašā dienā
JCB Service
nosūtīja arī ar savu Francijas meitas uzņēmumu
JCB SA
noslēgtā līguma kopiju, kas bija līdzīgs jau paziņotajiem līgumiem.
Ar
JCB
grupas paziņojumiem saistītajos lietas materiālos nekādas izmaiņas nenotika līdz 1980. gada 6. martam, kad
JCB Sales
nosūtīja Komisijai standarta līgumu, kas noslēgts ar Apvienotajā Karalistē nodibinātiem izplatītājiem, kuri pārņēma 1973. un
1975. gadā paziņotos līgumus, kuru termiņš bija izbeidzies un kuros pēc šīs sabiedrības uzskatiem bija izdarītas tikai nelielas
izmaiņas.
Ar 1995. gada 29. decembra vēstuli
JCB Sales
nosūtīja Komisijai vēl vienu standarta līgumu, kas noslēgts ar Apvienotās Karalistes izplatītājiem un ar ko bija paredzēts
aizstāt 1980. gadā paziņoto līgumu.
Abi iepriekš minētie līgumi Komisijai netika paziņoti, iesniedzot A/B veidlapu, un tā šos nosūtītos līgumus neņēma vērā.
Ar
Tribunal de commerce de Paris
[Parīzes Tirdzniecības tiesa] (Francija) 1995. gada 11. decembra spriedumu daļēji tika noraidīta prasība sakarā ar negodīgu
konkurenci, ko 1990. gada 28. novembrī
JCB Service
meitas uzņēmums Francijā, proti,
JCB SA
– ekskluzīvais
JCB
grupas preču importētājs Francijā, bija cēlis pret sabiedrību
Central Parts SA
(turpmāk tekstā – “
Central Parts
”), kas no Apvienotās Karalistes saņēma šīs grupas rezerves detaļas, lai pēc tam tās pārdotu Francijā.
JCB SA
apsūdzēja
Central
Parts
, ka tā bez atļaujas izmanto apzīmējumu “JCB” un norādi “apstiprināts izplatītājs”. Šis spriedums vēlāk tika atcelts ar
Cour
d’appel de Paris
[Parīzes Apelāciju tiesa] (Francija) 1998. gada 8. aprīļa spriedumu, jo
Central Parts
attiecībā pret
JCB SA
bija īstenojis ar negodīgu konkurenci saistītas darbības.
1996. gada 15. februārī
Central Parts
iesniedza Komisijā sūdzību sakarā ar sabiedrības
JCB Grande Bretagne
tirdzniecības praksi, kas saistīta ar šo produktu izplatīšanu.
Lai Komisija varētu pārbaudīt un papildināt tās rīcībā esošo informāciju, tā atbilstoši Regulas Nr. 17 14. panta 3. punktam
veica pārbaudi
JCB Service
, tā Francijas meitas uzņēmumam, proti,
JCB SA
, un diviem Apvienotajā Karalistē esošiem tās koncesionāriem, proti,
Gunn JCB Ltd
(Altrinčema) un
Watling JCB Ltd
(Leičestera), piederošajās telpās.
1998. gada 24. martā Komisija nosūtīja
JCB Bamford Excavators
pirmo paziņojumu par iebildumiem, kurā nebija ņemts vērā 1973. gadā izdarītais paziņojums par līgumiem, uz ko 1998. gada
6. jūlijā savos rakstiskajos apsvērumos par paziņojumu par iebildumiem un pēc tam 1998. gada 16. oktobrī Komisijas dienestu
veiktajā uzklausīšanā norādīja ieinteresētā persona.
Otrs paziņojums par iebildumiem, kurā bija ņemts vērā šis 1973. gadā izdarītais paziņojums par līgumiem,
JCB Service
tika nosūtīts 1999. gada 30. jūlijā, un par to 1999. gada 13. decembrī
JCB Bamford Excavators
sniedza rakstiskus paziņojumus, kas 2000. gada janvārī uzklausīšanas laikā tika papildināti ar mutiskiem paziņojumiem.

Apstrīdētais lēmums un tiesvedība Pirmās instances tiesā
2000. gada 21. decembrī Komisija pieņēma apstrīdēto lēmumu. Pēc atbilstošo šīs lietas faktisko apstākļu aplūkošanas Komisija
vispirms lēma par
JCB Service
un tās filiāļu izdarīto EKL 81. panta 1. punkta pārkāpumu (Apstrīdētā lēmuma simt trīsdesmit septītais līdz simt deviņdesmit
sestais apsvērums).
Komisija šajā sakarā pārbaudīja, vai apstrīdēto līgumu mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana vai izkropļošana. Pēc
līgumu un konkrēto darbību ierobežojošā mērķa un seku novērtēšanas kopumā Komisija uzskatīja, ka šajā gadījumā pastāv valstu
tirgu sadale un absolūta teritoriāla aizsardzība. Ņemot vērā
JCB Service
un tās meitas uzņēmumu stāvokli konkrētajos tirgos un to ierobežojumu raksturu, kas paredz vairāku dalībvalstu tirgu sadali,
paredzot absolūtu teritoriālu aizsardzību un nosakot cenas, Komisija precizēja, ka iespējamie konkurences ierobežojumi un
ietekme uz tirdzniecību starp dalībvalstīm ir būtiska.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai apstrīdēto līgumu mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana vai izkropļošana, Komisija
Apstrīdētā lēmuma simt četrdesmitajā apsvērumā ir norādījusi, ka
JCB Service
un tās koncesionāri īstenoja dažādus līgumus vai saskaņotas darbības, kuru atsevišķais mērķis vai sekas bija konkurences ierobežošana
dažādās dalībvalstīs EKL 81. panta nozīmē. Runa ir par daudz plašāka mēroga konkurenci ierobežojoša līguma elementiem minētā
panta nozīmē, kas reglamentē
JCB
grupas mašīnu un to detaļu izplatīšanu Eiropas Kopienā.
Šie elementi, kas, kā uzskata Komisija, nav precīzāk jādefinē kā līgumi vai kā saskaņotas darbības, tiktāl, ciktāl uz tiem
attiecas EKL 81. panta 1. punkts, ir šādi:
–        aizliegums vai ierobežojums
JCB
grupas koncesionāriem ārpus tiem piešķirtajām teritorijām un, konkrēti, citās dalībvalstīs veikt gan aktīvu, gan pasīvu tirdzniecību
ar galalietotājiem un apstiprinātiem vai neapstiprinātiem tālākpārdevējiem;
–        komisijas naudas noteikšana par garantijas apkalpošanu precēm, ko koncesionāri pārdevuši ārpus tiem piešķirtajām teritorijām
un, konkrēti, citās dalībvalstīs;
–        atlīdzības sistēmas, ko sauc par “komercatbalstu plaša profila darbībai” (
Multiple Deal Trading Support
), piemērošana vismaz Apvienotajā Karalistē, kā rezultātā koncesionāriem piešķirtie atvieglojumi ir atkarīgi no tirdzniecības
galamērķa un tie attiecas tikai uz tirdzniecību ar galalietotājiem;
–        tālākpārdošanas vai mazumtirdzniecības cenu vai atlaižu noteikšana precēm, kas pirktas no
JCB
grupas, lai šīs grupas koncesionāri tās pārdotu tālāk, un
–        koncesionāru pienākums visas savas tālākpārdošanai paredzētās mašīnas un to daļas pirkt tikai no
JCB
grupas, paredzot aizliegumu tās pirkt no citu dalībvalstu koncesionāriem.
Attiecībā uz dažādu līgumu elementu ierobežojošo mērķi vai sekām kopumā Komisija Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmitajā apsvērumā
ir norādījusi, ka
JCB
grupas mašīnu un to daļu cenu un par tām gūtās peļņas atšķirības dalībvalstīs izskaidro šīs grupas un dažu tās koncesionāru
interesi sadalīt valstu tirgus un noteikt tālākpārdošanas cenas vai atlaides kopējā tirgū, lai neļautu pircējiem gūt labumu
no lielām cenu atšķirībām Kopienā.
Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit pirmajā apsvērumā Komisija ir precizējusi, ka visi ierobežojumi, ko radījis starp
JCB
grupu un tās koncesionāriem noslēgtais līgums, nepārprotami ir vērsti uz valstu tirgu sadali kopējā tirgū, lai nodrošinātu
absolūtu teritoriālu aizsardzību.
Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit otrajā apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka būtībā noteikumi par nosakāmajām atlaidēm,
kā arī mērķis optimizēt bruto peļņu, ko izvirzījusi
JCB
grupa un tās koncesionāri Lielbritānijā, izkropļo un saskaņo tirgus cenas visās valstīs. Tā uzskata, ka tas pats attiecas
uz īpašu finanšu atbalstu, ko
JCB
grupa Francijā sniedz koncesionāriem, kas konkurē ar tālākpārdevējiem, kas veic paralēlu darbību.
Savukārt Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit piektajā apsvērumā Komisija ir norādījusi arī to, ka teritoriālajai pieejamībai
kā priekšnosacījumam un līdz ar to kā ierobežojumam, lai varētu kļūt par
JCB
grupas koncesionāru, nav tiešas saistības ar sniedzamā pakalpojuma kvalitāti. Izplatītājam, kas atrodas reģionā, kurā veiksmīgi
darbojas
JCB
grupas koncesionārs, nav nekādas iespējas kļūt par šīs grupas koncesionāru neatkarīgi no tā potenciāla vai tā faktiskajiem
panākumiem. Šī ierobežojuma rezultātā koncesionāru skaitu un to radīto konkurenci kvantitatīvi ierobežo tas, ka tiem ir jānodod
kāda teritorija. Uz šo
JCB
grupas selektīvajā izplatīšanas sistēmā paredzēto ierobežojumu, kas nav ne kvalitatīvs ierobežojums, ne arī vienādi noteikts
visiem iespējamiem tālākpārdevējiem, var attiekties EKL 81. panta 1. punkts.
Turklāt saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit septīto apsvērumu arī koncesionāriem Lielbritānijā, kam ir liegts jaunas
mašīnas pārdot neapstiprinātiem tālākpārdevējiem, ir jāmaksā komisijas maksa par garantijas apkalpošanu par precēm, kas pārdotas
ārpus tiem piešķirtās teritorijas. Šī komisijas nauda ir paredzēta, lai saglabātu
JCB
grupas garantijas apkalpošanas kvalitāti, atlīdzinot vietējam koncesionāram izmaksas, kas radušās, nodrošinot apkalpošanu
mašīnai, kuru tas nav pārdevis.
Šajos apstākļos atbilstoši Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit astotajam apsvērumam aizliegums mašīnas tieši vai netieši pārdot
neapstiprinātiem tālākpārdevējiem citās dalībvalstīs neatbilst mērķim nodrošināt augstu garantijas apkalpošanas kvalitāti
un tā mērķis vai sekas ir konkurences ierobežošana.
Saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma simt astoņdesmit devīto apsvērumu tirgus sadali, ko radīja teritoriālais sadalījums, kurš ierobežoja
pārrobežu tirdzniecību, un selektīvie noteikumi, pastiprināja vēl trīs citi ierobežojumi, proti, pirmkārt, aizliegums vai
ierobežojums veikt savstarpēju piegādi oficiālajā tīklā, otrkārt, komisijas maksa par garantijas apkalpošanu, kas tiek nodrošināta
precēm, kuras pārdotas ārpus piešķirtās teritorijas, un, treškārt, komercatbalsta sistēma plaša profila darbībai Apvienotajā
Karalistē.
Šajā situācijā Komisija Apstrīdētā lēmuma simt deviņdesmit pirmajā apsvērumā ir secinājusi, ka dažādu līguma elementu ierobežojošie
mērķi un sekas viens otru papildina, lai traucētu vai ierobežotu importu vai eksportu
JCB
grupas izplatīšanas tīklā un ārpus tā, nodrošinot absolūtu teritoriālo aizsardzību. Selektīvā izplatīšana (aizliegums preces
pārdot neapstiprinātiem tālākpārdevējiem), kas paredzēta
JCB
grupas koncesijas līgumos, apvienojumā ar, pirmkārt, trim iepriekš minētajām ierobežojumu kategorijām, otrkārt, citiem ierobežojumiem,
kuru rezultātā mākslīgi tiek saskaņotas cenas un atlaides dažādās teritorijās, un, visbeidzot, teritoriālo aizsardzību, kas
ierobežo pasīvo tirdzniecību, acīmredzami ir vērsta uz Kopienā esošo valstu tirgu sadali ar konkurenci nesaderīgā veidā, un
tādējādi uz to attiecas EKL 81. panta 1. punkts.
Otrkārt, Komisija pārbaudīja, vai ir izpildīti EKL 81. panta 3. punktā paredzētie nosacījumi, un secināja, ka tie nav izpildīti
(no Apstrīdētā lēmuma simt deviņdesmit septītā līdz divsimt divdesmit otrajam apsvērumam).
Treškārt, tā kā Komisija uzskatīja, ka tās rīcībā nav neviena pierādījuma, ka EKL 81. panta pārkāpums būtu izbeigts, un konstatēja,
ka
JCB
grupa noliedz šī pārkāpuma pastāvēšanu, tā atbilstoši Regulas Nr. 17 3. panta 1. punktam Apstrīdētā lēmuma divsimt divdesmit
ceturtajā apsvērumā norādīja, ka ir jāpieprasa
JCB
grupai izbeigt minēto pārkāpumu.
Visbeidzot, Komisija lēma par uzliekamo naudas sodu. Šajā sakarā pirms lēmuma pieņemšanas par šo naudas sodu Komisija Apstrīdētā
lēmuma divsimt divdesmit astotajā apsvērumā norādīja, ka tikai līgumi, kas paziņoti 1973. gada 30. jūnijā, iesniedzot A/B veidlapu,
bija atbilstoši paziņoti. Tādējādi tā uzskata, ka pārējos līgumus, kas Komisijai nosūtīti, neizmantojot šo veidlapu, nevar
ņemt vērā saistībā ar Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta piemērošanu.
Attiecībā uz uzliekamā naudas soda apmēru Komisija Apstrīdētā lēmuma divsimt četrdesmit septītajā apsvērumā ir atgādinājusi,
ka ir jāņem vērā pārkāpuma smagums un ilgums, attiecīgā gadījumā ņemot vērā arī atbildību pastiprinošos un mīkstinošos apstākļus.
Attiecībā uz pārkāpuma smagumu Komisija šajā sakarā Apstrīdētā lēmuma divsimt piecdesmit pirmajā apsvērumā ir norādījusi,
ka izdarītie pārkāpumi ir “sevišķi smagi” un tāpēc tā naudas sodu ir noteikusi 25 miljonu euro apmērā.
Attiecībā uz pārkāpuma ilgumu šī lēmuma divsimt piecdesmit otrajā apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka pierādījumi liecina
par to, ka dažādi pārkāpumu elementi bija spēkā no 1988. līdz 1998. gadam.
Šajos apstākļos Komisija Apstrīdētā lēmuma divsimt piecdesmit trešajā apsvērumā ir precizējusi, ka vienpadsmit gadu laika
posms, kurā vismaz viens šo līgumu un darbību elements ticis piemērots, ir jāuzskata par ilgtermiņa laika posmu. Šī lēmuma
divsimt piecdesmit ceturtajā apsvērumā Komisija ir secinājusi arī to, ka naudas soda pamatapmērs, ņemot vērā pārkāpuma smagumu
un ilgumu, bija jānosaka EUR 38 750 000 apmērā.
Ņemot vērā atbildību pastiprinošu apstākli, proti, naudas sodu, kas tika noteikts kādam izplatītājam kā sods par ārpus teritorijas
veikto tirdzniecību, Komisija uzlikto naudas sodu palielināja par EUR 864 000, divsimt piecdesmit septītajā apsvērumā precizējot,
ka nepastāv atbildību mīkstinoši apstākļi, kurus varētu ņemt vērā. Tādējādi kopējā atbilstoši Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktam
Komisijas uzliktā naudas soda summa sasniedza EUR 39 614 000.
Apstrīdētajā lēmumā ir iekļauti šādi noteikumi:
“1. pants
JCB Service
un tās meitas uzņēmumi ir pārkāpuši EKL 81. pantu, ar koncesionāriem noslēdzot līgumus vai veicot saskaņotas darbības, kuru
mērķis ir konkurences ierobežošana kopējā tirgū, lai sadalītu valstu tirgus un nodrošinātu absolūtu aizsardzību ekskluzīvajās
teritorijās, ārpus kurām koncesionāriem ir liegts veikt aktīvu tirdzniecību, un kurām ir raksturīgi šādi elementi:
a)      pasīvās tirdzniecības ierobežojumi, kas noteikti koncesionāriem Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Francijā un Itālijā, to skaitā
ierobežojumi tirdzniecībai ar neapstiprinātiem tālākpārdevējiem, galalietotājiem vai koncesionāriem ārpus ekskluzīvajām teritorijām
un it īpaši citās dalībvalstīs;
b)      piegādes avotu ierobežojumi, kas saistīti ar līgumos paredzēto preču pirkšanu, kuru veic koncesionāri Francijā un Itālijā,
kas liedz koncesionāriem veikt savstarpējas piegādes;
c)      atlaižu vai tālākpārdošanas cenu noteikšana koncesionāriem Apvienotajā Karalistē un Francijā;
d)      komisijas maksas noteikšana par garantijas apkalpošanu precēm, ko citās dalībvalstīs pārdevuši koncesionāri, kuri reģistrēti
ārpus Apvienotās Karalistes ekskluzīvajām teritorijām, ņemot vērā
JC Bamford Excavators Ltd
vai citu
JCB Service
meitas uzņēmumu iniciatīvu, un atbilstoši šo sabiedrību noteiktajai skalai, tādējādi koncesionāru atlīdzību padarot atkarīgu
no tirdzniecības ģeogrāfiskā galamērķa;
e)      atvieglojumu atcelšana atkarībā no tā, vai tirdzniecība Apvienotajā Karalistē ir veikta ekskluzīvajās teritorijās vai ārpus
tām un vai koncesionāri, kuru teritorijā tiek izmantotas līgumā paredzētās preces, panāk vienošanos ar koncesionāriem pārdevējiem,
tādējādi koncesionāru atlīdzību padarot atkarīgu no tirdzniecības ģeogrāfiskā galamērķa.
2. pants
Lūgums piešķirt atbrīvojumu, ko
JC Bamford Excavators Ltd
iesniedza 1973. gada 30. jūnijā, tiek noraidīts.
3. pants
Pēc šī lēmuma paziņošanas
JCB Service
un tās meitas uzņēmumi izbeidz 1. pantā konstatētos pārkāpumus.
JCB Service
vai tās meitas uzņēmumiem un it īpaši
JC

Bamford Excavators Ltd
divu mēnešu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas:
a)      jāinformē savi koncesionāri, kas reģistrēti Kopienā, ka tie var veikt pasīvu tirdzniecību ar galalietotājiem un koncesionāriem;
b)      jāgroza [līgumi], kas noslēgti ar to koncesionāriem, atļaujot veikt pasīvu tirdzniecību ar neapstiprinātiem tālākpārdevējiem
citu koncesionāru ekskluzīvajās teritorijās un aktīvu un pasīvu tirdzniecību ar neapstiprinātiem tālākpārdevējiem savā teritorijā
vai atļaujot saviem koncesionāriem veikt aktīvu vai pasīvu tirdzniecību ar citiem koncesionāriem, ar galalietotājiem vai to
atbilstoši pilnvarotiem aģentiem ārpus to ekskluzīvās teritorijas;
c)      jāgroza [līgumi], kas noslēgti ar to koncesionāriem Itālijā un Francijā, atļaujot līgumā paredzētās preces pirkt no citiem
koncesionāriem, kuri ir reģistrēti Kopienā, un par to jāinformē visi koncesionāri, kas ir reģistrēti Kopienā;
d)      jāinformē savi koncesionāri, kas darbojas Kopienā, ka lūgumi, kurus ir iesnieguši meitas uzņēmumi, kas vēlas no koncesionāriem
iekasēt komisijas maksu par garantijas apkalpošanu, nepastāvot pierādījumiem par nesaskaņām starp attiecīgajiem koncesionāriem,
tiek uzskatīti par spēkā neesošiem un nav jāņem vērā;
e)      jāinformē savi koncesionāri, kas darbojas Apvienotajā Karalistē, ka atlaides, kuras paredzēts piešķirt atbilstoši komercatbalstam
plaša profila darbībai, tiek piešķirtas neatkarīgi no tā, vai tirdzniecība ir notikusi koncesionāriem piešķirtajā teritorijā
vai ārpus tās un vai ir noslēgts līgums ar citiem koncesionāriem ārpus šīs teritorijas;
f)      jānosūta Komisijai sarakstes un iepriekš minēto grozīto [līgumu] kopijas.
4. pants
JCB Service
tiek uzlikts naudas sods EUR 39 614 000 apmērā 1. pantā konstatēto pārkāpumu dēļ, izņemot ierobežojumus, kas noteikti tirdzniecībai
ar Apvienotajā Karalistē neapstiprinātiem tālākpārdevējiem, par kuriem naudas sods netiek uzlikts.”
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 22. martā (lieta T‑67/01),
JCB
Service
atbilstoši EKL 230. pantam iesniedza, pirmkārt, lūgumu atcelt Apstrīdēto lēmumu un, pakārtoti, lūgumu daļēji atcelt to pašu
lēmumu un vienlaicīgi samazināt tai uzlikto naudas sodu.
Apstrīdētā sprieduma rezolutīvās daļas 1. punktā Pirmās instances tiesa ir atcēlusi Apstrīdētā lēmuma 1. panta c)–e) apakšpunktu
un 3. panta d) un e) apakšpunktu. Turklāt saskaņā ar Apstrīdētā sprieduma rezolutīvās daļas 2. punktu šī lēmuma 4. punktā
JCB Service
noteiktā naudas soda apmērs tika samazināts līdz 30 miljoniem euro. Visbeidzot, saskaņā ar minētās rezolutīvās daļas 4. punktu
JCB
Service
prasība pārējā daļā tika noraidīta.

Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Apelācijas sūdzībā
JCB Service
lūdz Tiesu:
–        pilnībā atcelt Apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā nav ievēroti Kopienu tiesību akti, apdraudot
JCB Service
tiesības uz aizstāvību;
–        atcelt Apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl, pirmkārt, tajā ir uzlikts sods par, iespējams, vispārēju pasīvas tirdzniecības
ierobežojumu, kas noteikts koncesionāriem, kuri dibināti Apvienotajā Karalistē, Īrijā, Francijā un Itālijā, kā arī ierobežojumu
par piegādes avotiem izmantot tikai izplatītājus, kuri darbojas Francijā un Itālijā, kas rada šķērsli izplatītājiem veikt
savstarpējas piegādes, un, otrkārt, tajā
JCB Service
ir uzlikts naudas sods par šiem iespējamajiem pārkāpumiem;
–        lietā T‑67/01 pieņemt galīgo lēmumu atbilstoši Tiesas Statūtu 61. pantam un līdz ar to pilnībā vai daļēji atcelt Apstrīdēto
lēmumu, un, īstenojot savu neierobežoto kompetenci, atcelt vai samazināt naudas sodu, ko Apstrīdētajā spriedumā
JCB Service
30 miljonu euro apmērā ir uzlikusi Pirmās instances tiesa;
–        atbilstoši Reglamenta 69. pantam piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies gan Pirmās instances tiesā,
gan Tiesā;
–        pakārtoti, gadījumā, ja Tiesa nelemtu par šo lietu, atlikt lēmumu par tiesāšanās izdevumiem un nodot lietu Pirmās instances
tiesai atkārtotai izskatīšanai atbilstoši Tiesas spriedumam.
Atbildes rakstā, ko 2004. gada 23. jūnijā Komisija iesniedza saskaņā ar Reglamenta 115. panta 1. punktu un kurā tā ir formulējusi
arī pretapelāciju par Apstrīdēto spriedumu, Komisija lūdz Tiesu:
–        apelācijas sūdzību noraidīt pilnībā;
–        atcelt Apstrīdēto spriedumu tiktāl, ciktāl tajā ir samazināts uzliktā naudas soda apmērs, lai ņemtu vērā atbildību pastiprinošu
apstākli (EUR 864 000), un līdz ar to par atbilstošu summu palielināt Apstrīdētajā spriedumā noteikto summu;
–        piespriest
JCB Service
atlīdzināt šajā tiesvedībā radušos tiesāšanās izdevumus.
2004. gada 26. jūlija vēstulē
JCB Service
atbilstoši Reglamenta 117. panta 1. punktam lūdza atļauju iesniegt replikas rakstu.
Ar 2004. gada 5. augusta lēmumu Tiesas priekšsēdētājs ļāva iesniegt replikas rakstu, kurā
JCB Service
uzturēja prasījumus, kas tika izvirzīti pamata apelācijā, un lūdza Tiesu noraidīt pretapelāciju.

Par pamata apelācijas sūdzību
Lai pamatotu savus prasījumus atcelt Apstrīdēto spriedumu,
JCB Service
izvirza trīs pamatus. Pirmais pamats ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu; otrais – uz EKL 81. panta pārkāpumu
– un trešais – uz Regulas Nr. 17 15. panta pārkāpumu.

Par pirmo pamatu
Šis pirmais pamats ir sadalīts divās daļās.
JCB Service
atsaucas, pirmkārt, uz Komisijā notikušās procedūras pārmērīgo ilgumu, kas apdraud tās tiesības uz aizstāvību, un, otrkārt,
uz to, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā tās tiesības atsaukties uz nevainīguma prezumpciju. Katrā šajā daļā ir izvirzīti
atšķirīgi iebildumi.
Par pirmo daļu
Jānorāda, ka Apstrīdētā sprieduma 36. punktā Pirmās instances tiesa vispirms ir atsaukusies uz Tiesas pastāvīgo judikatūru,
saskaņā ar kuru saprātīga termiņa ievērošana, īstenojot administratīvas procedūras saistībā ar konkurences politikas jautājumiem,
ir vispārējs Kopienu tiesību princips, kura ievērošanu nodrošina Kopienu tiesa (skat. 2002. gada 15. oktobra spriedumu apvienotajās
lietās C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, no C‑250/99 P līdz C‑252/99 P un C‑254/99 P
Limburgse Vinyl Maatschappij
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑8375. lpp., 167.–171. punkts).
Pirms nostājas ieņemšanas attiecībā uz
JCB Service
izteiktajiem argumentiem Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 37. punktā ir nošķīrusi divas attiecīgās administratīvās
procedūras, proti, pirmkārt, 1973. gadā paziņoto līgumu pārbaudi, kura tika pabeigta, Apstrīdētā lēmuma 2. pantā noraidot
lūgumu piešķirt atbrīvojumu, un, otrkārt, 1996. gadā iesniegtās sūdzības izskatīšanu, kuras rezultāti ir izklāstīti citos
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvās daļas pantos, kas attiecas uz pārkāpumu.
Attiecībā uz procedūru, kas tika īstenota pēc 1973. gadā izdarītā paziņojuma, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā lēmuma 38. punktā
ir norādījusi, ka Komisija paziņotos līgumus 1992. gadā reģistrēja, nepieņemot lēmumu, un ka tikai pēc
JCB Bamford Excavators
sniegtās atbildes uz pirmo paziņojumu par iebildumiem atbildētāja atkārtoti pārbaudīja šos līgumus saistībā ar izskatāmo
sūdzību.
Tajā pašā Apstrīdētā sprieduma punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka, “šai procedūrai ilgstot 27 gadus, nav izpildīts
administrācijas pienākums izteikt konkrētu viedokli un saprātīgā termiņā izbeigt uzsākto procedūru”, tomēr precizējot, ka,
“lai arī cik peļama nebūtu šī pienākuma neizpilde, tā nevarēja ietekmēt ne lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidīšanas likumīgumu,
ne pārkāpuma konstatēšanas procedūras likumīgumu”.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 40. punktā ir norādījusi, ka principa, kas noteic, ka Komisijai
ir jārīkojas saprātīgā termiņā, pārkāpums, ja tas ir pierādīts, tāda lēmuma atcelšanu, kas pieņemts, pabeidzot administratīvu
procedūru, kura saistīta ar konkurenci, pamato tikai tad, ja arī šis lēmums ir saistīts ar attiecīgā uzņēmuma tiesību uz aizstāvību
pārkāpumu. Ja nav pierādīts, ka pārmērīgi ieilgusī norise ir ietekmējusi attiecīgo uzņēmumu spēju efektīvi aizstāvēties, iepriekš
minētā principa neievērošana neietekmē administratīvās procedūras spēkā esamību.
Apstrīdētā sprieduma 42. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi arī to, ka
JCB Service
nav uzsvērusi, ka ilgā termiņa rezultātā būtu radušies konkrēti procesuāli pārkāpumi, un ka tā tikai uzsvērusi, ka Komisijas
rīcība norādīja uz lietas sliktu pārvaldību. Līdz ar to Pirmās instances tiesa uzskata, ka, lai pārbaudītu ar atcelšanu saistītos
prasījumus, nekādas nozīmes nav tam, cik ilgs laiks ir pagājis kopš 1973. gadā notikušās paziņošanas.
Attiecībā uz sūdzības izskatīšanu, kas Komisijai tika iesniegta 1996. gada 15. februārī, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā
sprieduma 43. punktā ir norādījusi, ka kopējais procedūras ilgums – 4 gadi, 10 mēneši un 6 dienas – nešķiet pārmērīgs termiņš,
ņemot vērā lietas, kurā ir iesaistītas vairākas dalībvalstis un kas attiecas uz piecām pārkāpuma daļām, sarežģītību un nepieciešamību
sagatavot otro paziņojumu par iebildumiem.
Pirmās instances tiesa turklāt Apstrīdētā sprieduma 45. punktā ir norādījusi, ka
JCB Service
nav apgalvojusi, ka saprātīga termiņa neievērošana, Komisijai izskatot sūdzību, šajā gadījumā izraisīja tiesību uz aizstāvību
neievērošanu. Pirmās instances tiesa piebilda: “kā tas tika apstiprināts tiesas sēdē,
JCB Service
tikai apgalvo, ka procedūras ilgums norāda uz Komisijas neobjektivitāti un lietas sliktu pārvaldību, un tādējādi pierāda
Apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu. Šajos apstākļos, nepastāvot vajadzībai lemt par sūdzības izskatīšanas termiņa pārmērīgo
ilgumu, ir jāsecina, ka izvirzītais pamats nav pietiekams, lai pilnībā vai daļēji atceltu Apstrīdētā sprieduma rezolutīvo
daļu”.
Visbeidzot, Apstrīdētā sprieduma 46. punktā Pirmās instances tiesa ir secinājusi, ka
JCB Service
izvirzītais pamats nevar ietekmēt Apstrīdētā lēmuma likumīgumu ne saistībā ar lūgumu piešķirt atbrīvojumu, ne saistībā ar
pārkāpumu un ka tas ir jānoraida kā neefektīvs.
Pirmkārt,
JCB Service
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir noraidījusi pirmo pamatu, kas izvirzīts, lai pamatotu prasību, kas celta par Apstrīdēto
lēmumu un kas balstīta uz to, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu rīkoties saprātīgā termiņā, nelemjot par tiesību
uz aizstāvību pārkāpumu, uz kuru tā tomēr bija tieši norādījusi. Turklāt
JCB Service
uzsver, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo tā neņēma vērā objektīvus draudus tiesībām uz
aizstāvību, uz ko, viņasprāt, norādīja jau tas, ka procedūras kopējais termiņš acīmredzami bija pārmērīgi ilgs.
Šajā sakarā ir jāatgādina, kā tas izriet no Apstrīdētā sprieduma 32. un 33. punkta, ka
JCB Service
Pirmās instances tiesā apgalvoja, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu rīkoties saprātīgā termiņā, kas izriet gan no
vispārējā Kopienu tiesību principa, gan no Romas 1950. gada 4. novembra Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas (turpmāk tekstā – “ECTK”) 6. panta 1. punkta.
JCB Service
uzskata, ka līgumi, kas attiecas uz tās izplatīšanas sistēmu, bija paziņoti 1973. gada 30. jūnijā, bet Komisija šo procedūru
izbeidza 27 gadus vēlāk, noraidot lūgumu piešķirt atbrīvojumu. Turklāt šī pati sabiedrība uzskata, ka pārkāpumu procedūra,
kas tika uzsākta pēc
Central Parts
iesniegtās sūdzības, ilga apmēram piecus gadus, kas arī nav saprātīgs termiņš.
Jāsecina, ka pretēji
JCB Service
izteiktajam argumentam, tā pietiekami vispārīgi Pirmās instances tiesā atsaucās uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu saistībā
ar abu administratīvo procedūru pārmērīgo ilgumu (paziņojums un pārkāpums), tomēr konkrēti neprecizējot, kādā veidā tās spēja
aizstāvēt savu nostāju katrā atsevišķā posmā vienā vai otrā procedūrā tika ietekmēta.
It īpaši attiecībā uz paziņošanas procedūru
JCB Service
tikai kritizēja šīs procedūras pārmērīgo ilgumu. Pirmās instances tiesa pamatoti Apstrīdētā sprieduma 39. punktā norādīja,
ka tas vien, ka pēc līguma paziņošanas Komisija lēmumu ir pieņēmusi, pārsniedzot saprātīgu termiņu, nepadara to par prettiesisku.
Viens pats šis nokavējums neradīja kaitējumu
JCB Service
interesēm. Pēc līgumu paziņošanas 1973. gadā un visā laika posmā līdz Apstrīdētā lēmuma pieņemšanai uz
JCB Service
attiecās Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta noteikumi.
Attiecībā uz to Apstrīdētā lēmuma daļu, kurā ir konstatēts EKL 81. panta 1. punkta pārkāpums un ir uzlikts naudas sods
JCB Service
, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa ir uzsvērusi, ka
JCB Service
tikai izteica argumentu, ka procedūras ilgums liecina par Komisijas neobjektivitāti un sliktu lietas pārvaldību un tādējādi
ar to pietiek, lai pierādītu Apstrīdētā lēmuma prettiesiskumu.
Jāsecina, ka Pirmās instances tiesa varēja pamatot savu argumentāciju, nepārkāpjot Kopienu tiesības un nesagrozot
JCB Service
argumentus.

JCB Service
tomēr apgalvo, ka tai tika liegtas tiesības lūgt sodīt Komisiju par tās bezdarbību, iesniedzot prasību sakarā ar bezdarbību
atbilstoši EKL 232. pantam, un katrā ziņā aizstāvēt savu nostāju pret jebkuru citu kļūdainu Komisijas viedokli procesuālajā
dialogā starp paziņotāju un Komisiju, kā arī pārkāpuma procedūrā.
Pat ja
JCB Service
iepriekš minētos argumentus varētu izvirzīt Tiesā, ir jāprecizē, ka tiesību uz aizstāvību izmantošanu nevar ietekmēt ilgais
termiņš starp līgumu paziņošanu 1973. gadā un Apstrīdētā lēmuma pieņemšanu. Šajā laika posmā
JCB Service
varēja, pirmkārt, pret Komisiju iesniegt prasību sakarā ar bezdarbību, lai tā pieņemtu lēmumu par lūgumu piešķirt atbrīvojumu,
par kuru ir strīds, un, otrkārt, iesniedzot A/B veidlapu, paziņot Komisijai par līgumiem vai darbībām, kurās tā ir iesaistījusies.
Šajā gadījumā tas tā nenotika.
No tā izriet, ka
JCB Service
katrā ziņā nevar atsaukties uz tiesību uz aizstāvību pārkāpumu paziņošanas procedūrā.
Attiecībā uz pārkāpumu procedūru ir jānorāda, ka
JCB Service
nav izvirzījusi nevienu konkrētu argumentu, lai pierādītu tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, kas būtu saistīts ar
Central Parts
sūdzības izskatīšanu Komisijas dienestos. Turklāt
JCB Service
Tiesā nav apstrīdējusi pamatojumu, ar kādu Pirmās instances tiesa ir noraidījusi tās iebildumu, ka Komisija nav ievērojusi
tās tiesības piekļūt lietas materiālos iekļautajiem dokumentiem, kas varētu noderēt tās aizstāvībai.
Līdz ar to šis arguments ir jānoraida un pirmais
JCB Service
izvirzītais arguments jāatzīst par nepamatotu.
Otrkārt,
JCB Service
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdu novērtējumā, nenosakot sodu par to, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija
ir nošķīrusi paziņošanas procedūru un pārkāpumu procedūru. Šāda nošķiršana ir pilnīgi nepamatota, un tās mērķis ir noliegt,
ka lēmuma pieņemšanas procesa pārmērīgais ilgums negatīvi ietekmēja visu attiecīgo lietu kopumā.
Jāsecina, ka, pat ja formāli Apstrīdētajā lēmumā nav nošķirta paziņošanas procedūra un pārkāpumu procedūra, no šī lēmuma skaidri
izriet, ka Komisijas vērtējums atsevišķi attiecas uz lūgumu piešķirt atbrīvojumu un uz pārkāpumu procedūru.
Vispirms attiecībā uz to Apstrīdētā lēmuma daļu, kas attiecas uz 1973. gada lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidīšanu, no šī
lēmuma simt deviņdesmit septītā līdz divsimt divdesmit otrā apsvēruma skaidri izriet, ka pirms lūguma piešķirt atbrīvojumu
noraidīšanas Komisija pārbaudīja, vai šo lūgumu var izpildīt atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam vai atbilstoši režīmiem,
kas paredzēti regulās, kuras pieņemtas saskaņā ar šo pantu, proti, Komisijas 1983. gada 22. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1983/83
par Līguma [81.] panta 3. punkta piemērošanu dažām ekskluzīvās izplatīšanas līgumu kategorijām (OV L 173, 1. lpp.), Komisijas
1995. gada 28. jūnija Regulā (EK) Nr. 1475/95 par Līguma [81.] panta 3. punkta piemērošanu dažām mehānisko transportlīdzekļu
izplatīšanas un apkalpošanas līgumu kategorijām (OV L 145, 25. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1475/95”) un Komisijas 1999. gada
22. decembra Regulā (EK) Nr. 2790/1999 par Līguma 81. panta 3. punkta piemērošanu vertikālo līgumu un saskaņotu darbību kategorijām
(OV L 336, 21. lpp.).
Tas pats attiecas arī uz to Apstrīdētā lēmuma daļu, kurā ir konstatēts pārkāpums. Kā izriet no Apstrīdētā lēmuma simt četrdesmitā
līdz simt septiņdesmitā apsvēruma, Komisijas vērtējums nepārprotami ir balstīts uz
JCB Service
līgumiem vai to noteikumiem, kas nav paziņoti parastajā veidā, proti, nav paziņoti, iesniedzot Regulā Nr. 27 paredzēto A/B veidlapu.
Turklāt no Apstrīdētā lēmuma izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā
JCB Service
rīcību, kas nebija saistīta ar 1973. gadā paziņotajiem līgumiem.
Šajā jautājumā
JCB Service
tomēr Pirmās instances tiesā un šajā tiesvedībā apgalvo, ka jaunākie grozījumi 1973. gadā paziņotajos līgumos, kaut arī tie
Komisijai tika paziņoti, neiesniedzot A/B veidlapu, ņemot vērā šajā lietā pastāvošos apstākļus, bija jāņem vērā un attiecībā
uz tiem bija jāpiemēro Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkts.
Šādam argumentam katrā ziņā nevar piekrist. Jāatgādina, ka iepriekš minētās A/B veidlapas izmantošana ir obligāta un tā ir
neizbēgams priekšnosacījums paziņošanas spēkā esamībai (skat. 1980. gada 29. oktobra spriedumu apvienotajās lietās no 209/78
līdz 215/78 un 218/78
Van Landewyck
u.c./Komisija,
Recueil
, 3125. lpp., 61. un 62. punkts).
Līdz ar to Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 41. punktā pamatoti ir norādījusi, ka tiktāl, ciktāl lēmumā ir konstatēts
pārkāpums, tā pamatojumā nav minēti elementi, kas tika paziņoti, un ir mēģināts pierādīt, ka darbības, par kurām tiek vainota
JCB Service
, nesaskan ar paziņoto līgumu noteikumiem. Pirmās instances tiesa pamatoti ir secinājusi, ka laiks, kas ir pagājis kopš līgumu
paziņošanas, nevar ietekmēt, vai pārkāpumu procedūra, kura balstīta uz elementiem, kas netika paziņoti, ir likumīga.
Visbeidzot, attiecībā uz naudas sodu, ko Komisija ir uzlikusi
JCB Service
, no šī lēmuma un konkrēti no tā divsimt divdesmit septītā un divsimt divdesmit astotā apsvēruma neapšaubāmi izriet, ka 1973. gada
līgumi, kas tika paziņoti atbilstoši Regulas Nr. 27 formālajām prasībām, netika ņemti vērā, Komisijai novērtējot uzliekamā
naudas soda apmēru.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka otrais
JCB Service
izvirzītais iebildums ir jānoraida un tādējādi šī pamata pirmā daļa ir jāatzīst par nepamatotu.
Par otro daļu
Jāprecizē, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 50. punktā ir atgādinājusi, ka nevainīguma prezumpcijas princips
ir daļa no Kopienu tiesību sistēmas un attiecas uz procedūrām, kas saistītas ar uzņēmumiem piemērojamo konkurences tiesību
normu pārkāpumiem, par kuriem var uzlikt naudas sodu vai kavējuma naudu (1999. gada 8. jūlija spriedums lietā C‑199/92 P
Hüls
/Komisija,
Recueil
, I‑4287. lpp., 149. un 150. punkts, kā arī spriedums lietā C‑235/92 P
Montecatini
/Komisija,
Recueil
, I‑4539. lpp., 175. un 176. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 53. punktā ir norādījusi, ka, lai pierādītu, ka ir pārkāpts
nevainīguma prezumpcijas princips, nepietiek ar to vien, ka Komisija sagatavoja divus secīgus paziņojumus par iebildumiem.
Tajā pašā punktā Pirmās instances tiesa ir piebildusi, ka Komisijai varētu pārmest vispārējas attiecīgā uzņēmuma vainojamības
prezumpcijas izdarīšanu tikai tad, ja tās konstatētie faktiskie apstākļi Apstrīdētajā lēmumā nebūtu pamatoti ar tās sniegtajiem
pierādījumiem.
Ņemot vērā, ka 1995. gada 16. maijā tirdzniecības departamenta direktors izdeva paziņojumu, kas tika nosūtīts
JCB
grupā ietilpstošo sabiedrību vadītājiem un kurā bija norādīts, ka paralēlā importa aizliegums ir pretrunā Komisijas lēmumiem
un Tiesas judikatūrai, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 54. punktā ir norādījusi, ka
JCB Service
nevar apgalvot, ka tai nebija zināmas Kopienas konkurences tiesību prasības, par ko, starp citu, liecina šo līgumu paziņošana
pēc Apvienotās Karalistes pievienošanās Kopienai.
Šajā pašā sakarā attiecībā uz 1995. gada 13. aprīļa
Berkeley JCB
vēstuli, ko tā nosūtīja
JCB Sales
, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 55. punktā ir norādījusi, ka šī sarakste norāda uz lūgumiem, kurus šim izplatītājam
varēja izteikt gan galalietotāji, gan aģenti, piebilstot, ka, pat ja pieņemtu, ka Komisija nav pareizi interpretējusi šo teikuma
daļu, Apstrīdētajā lēmumā norādot, ka ar to bija domāti ārvalstu galalietotāji un atbilstoši pilnvaroti viņu aģenti, šī iespējamā
neprecizitāte nenorāda uz neobjektīvu attieksmi, bet gan ne uz ko vairāk kā uz sliktu dokumenta izpratni.
Turklāt Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 56. punktā attiecībā uz
Cour d’appel de Paris
1998. gada 8. aprīļa spriedumu un
Tribunal de commerce de Nîmes
[Nimas Tirdzniecības tiesa] (Francija) 1999. gada 22. jūnija spriedumu ir norādījusi – tas, ka sūdzības iesniedzējs Regulas
Nr. 17 piemērošanas procedūrā, iespējams, bija rīkojies nosodāmi, par ko tam ar tiesas nolēmumu ir noteikts sods, neietekmē
to pārkāpumu esamību, kuros tiek vainota
JCB Service
un kuri turklāt ir atšķirīgi.
Visbeidzot, attiecībā uz tās sarunas ierakstu, kas starp “Konkurences” ĢD pārstāvjiem un
Watling JCB
atbildīgajām personām notika apstiprinātā izplatītāja
Watling JCB
telpās 1996. gada 6. novembrī, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 58. punktā ir norādījusi, ka sarunu laikā sniegtajā
aprakstā par
JCB
grupas un viena no tās apstiprinātajiem izplatītājiem attiecībām nevar skaidri nodalīt nevienu apstākli, kas varētu būtu
apstiprinošs vai noliedzošs pierādījums, ka izplatīšanas tīklā veiktajām darbībām piemīt pārkāpuma raksturs. Pirmās instances
tiesa uzskata, ka nav iespējams apstiprināt, ka Komisija pārkāpuma elementu pārbaudē nav ņēmusi vērā dokumentu tāpēc, lai
izvairītos no attaisnojoša pierādījuma.

JCB Service
uzskata, ka Apstrīdētais spriedums pārkāpj nevainīguma prezumpcijas principu, saskaņā ar kuru tiek pieņemts, ka visas saprātīgas
šaubas par pierādījumiem ir jāvērtē par labu apsūdzētajam. Šajā sakarā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi acīmredzamas kļūdas
vērtējumā, jo nav izpildījusi pienākumu ņemt vērā atsevišķus pierādījumus, ko bija iesniegusi
JCB
Service
, un tos pārbaudīt saistībā ar citiem pierādījumiem, lai pamatojumā būtu iekļauts uzticamu, precīzu un saskaņotu faktu kopums.
Turklāt Pirmās instances tiesa nepamatoti noraidīja vai ignorēja pierādījumus, kas, kā uzskata
JCB Service
, apstiprināja, ka Komisija ir pārkāpusi nevainīguma prezumpcijas principu.

JCB Service
, pirmkārt, apgalvo, ka lietas materiālu izskatīšana šajā lietā, kuras rezultātā tika sagatavoti divi paziņojumi par iebildumiem,
norāda uz Komisijas neobjektivitāti un tādējādi ir pamatots apgalvojums par nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu. Šajos
apstākļos
JCB Service
būtībā uzsver, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti Apstrīdētā sprieduma 53. punktā ir norādījusi, ka, lai pierādītu, ka
šis princips minētajā lietā nav ievērots, nepietiek tikai ar to vien, ka Komisija pieņēma divus paziņojumus par iebildumiem.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Komisijas sagatavotu paziņojumu par iebildumiem nekādā gadījumā nevar uzskatīt par attiecīgā uzņēmuma
vainojamības prezumpcijas pierādījumu. Pretējā gadījumā jebkuras procedūras uzsākšana šajā jautājumā, iespējams, varētu būt
pretrunā nevainīguma prezumpcijas principam.
Turklāt ir jāatgādina, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem nebija ņemts vērā 1973. gadā izdarītais paziņojums, uz ko
JCB
Service
ir norādījusi 1998. gada 6. jūlijā savos rakstveida apsvērumos par šo paziņojumu un pēc tam arī 1998. gada 16. oktobrī Komisijas
dienestu rīkotās uzklausīšanas laikā. Līdz ar to saistībā ar šo situāciju un, lai labotu pirmajā paziņojumā pieļautos trūkumus,
Komisija, ņemot vērā
JCB Service
apsvērumus, pieņēma otro paziņojumu par iebildumiem.
No tā izriet, ka pretēji tam, ko šajā gadījumā apgalvo
JCB Service
, divu secīgu paziņojumu par iebildumiem sagatavošana iepriekšējā punktā minētajā situācijā nekādā gadījumā nav apstāklis,
kas pierāda nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu.
Tādējādi pirmais
JCB Service
izvirzītais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Otrkārt,
JCB Service
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav sodījusi Komisiju par vērtējumu, kas pamatots ar
JCB Service
iekšējiem dokumentiem, piemēram, 1995. gada 13. aprīļa vēstuli, ko
Berkeley JCB
nosūtīja
JCB Sales
, 1995. gada 16. maija paziņojumu un protokolu, kurā ir atspoguļota viedokļu apmaiņa ar
Watling JCB
, kas notika 1996. gada 6. novembrī.
JCB Service
uzskata, ka Komisija šos dokumentus pārbaudīja neobjektīvi, nepievēršot uzmanību attaisnojošiem apstākļiem un prezumējot
tās vainu.
Šajos apstākļos
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa, tāpat kā Komisija, nepamatoti neņēma vērā un ignorēja dažus valsts tiesu vai iestāžu
lēmumus, kas norādīja uz
JCB Service
noslēgto līgumu likumību, kā arī to īstenošanu, proti: a)
Cour d’appel de Paris
1998. gada 8. aprīļa, b)
Tribunal de commerce de Nîmes
1999. gada 22. jūnija, c) Francijas Konkurences padomes 2001. gada 20. jūlija un d) Īrijas Konkurences iestādes 1994. gada
22. septembra lēmumus.
Vispirms ir jāsecina, ka, kaut arī
JCB Service
formāli atsaucas uz kļūdām novērtējumā vai pamatojumā, tā būtībā vēlas apšaubīt Pirmās instances tiesas veikto faktisko apstākļu
novērtējumu un it īpaši apstrīdēt dažu to faktisko apstākļu un dokumentu pierādījuma spēku, kā rezultātā minētā tiesa secināja,
ka Komisija pret to bija objektīva.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no EKL 225. panta un Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas izriet,
ka tikai Pirmās instances tiesas kompetencē ir, pirmkārt, konstatēt faktus, izņemot gadījumus, kad no tai nodotajiem lietas
materiāliem izriet tās izdarīto secinājumu būtiska neprecizitāte, un, otrkārt, novērtēt šos faktus. Ja Pirmās instances tiesa
ir konstatējusi vai novērtējusi faktus, Tiesas kompetencē saskaņā ar EKL 225. pantu ir pārbaudīt šo faktu juridisko kvalifikāciju
un tiesiskās sekas, ko Pirmās instances tiesa ir paredzējusi (skat. 1998. gada 17. decembra spriedumu lietā C‑185/95 P
Baustahlgewebe
/Komisija,
Recueil
, I‑8417. lpp., 23. punkts, un 2006. gada 6. aprīļa spriedumu lietā C‑551/03 P
General Motors
/Komisija, Krājums, I‑3173. lpp., 51. punkts).
Turklāt no judikatūras izriet, ka Tiesas kompetencē nav ne konstatēt faktus, ne arī principā pārbaudīt pierādījumus, ar ko
Pirmās instances tiesa ir pamatojusi šos faktus. Ja šie pierādījumi ir iegūti likumīgi un vispārējie tiesību principi, kā
arī procesuālās normas, kas ir piemērojamas jautājumā par pierādīšanas pienākumu un pārvaldību, ir ievērotas, tikai Pirmās
instances tiesa var novērtēt, kāda nozīme ir piešķirama apstākļiem, kas tai darīti zināmi. Ja vien šie apstākļi nav sagrozīti,
šis vērtējums nav tiesību jautājums, ko Tiesa var pārbaudīt (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Baustahlgewebe
/Komisija, 24. punkts; 2005. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑40/03 P
Rica Foods
/Komisija, Krājums, I‑6811. lpp., 60. punkts; iepriekš minēto spriedumu lietā
General Motors
/Komisija, 52. punkts, un 2006. gada 18. maija spriedumu lietā C‑397/03 P
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland
Ingredients
/Komisija, Krājums, I‑4429. lpp., 85. punkts).
Jāatgādina arī, ka, lai fakti un pierādījumi nebūtu jānovērtē no jauna, šādai faktu sagrozīšanai ir acīmredzami jāizriet no
lietas materiāliem (iepriekš minētais spriedums lietā
General Motors
/Komisija, 54. punkts).
Jāsecina, ka Pirmās instances tiesas vērtējums, kas minēts Apstrīdētā sprieduma 54.–59. punktā, ir faktu vērtējums, kuru nevar
apšaubīt apelācijas tiesvedībā, jo
JCB Service
nav pierādījusi, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai nodotajos lietas materiālos iekļauto dokumentu saturu. Pirmās
instances tiesa ir pārbaudījusi tikai to, vai šo pierādījumu pārbaudi, ko veikusi Komisija, var atzīt par neobjektīvu, lai
secinātu, ka to šajā gadījumā nevar atzīt.
Līdz ar to šie pirmie argumenti, ko ir minējusi
JCB Service
saistībā ar otro iebildumu, ir jānoraida kā nepieņemami.

JCB Service
saistībā ar šo iebildumu atsaucas arī uz Francijas Konkurences padomes 2001. gada 20. jūlija lēmumu un Īrijas Konkurences
biroja 1994. gada 22. septembra lēmumu, kas tai bijuši labvēlīgi.
Ja pieņem, ka šajā gadījumā varētu atsaukties uz pirmo no iepriekšējā punktā minētajiem lēmumiem, ir jāsecina, ka tas tika
pieņemts pēc Apstrīdētā lēmuma. Tādējādi, pamatojoties uz to vien, nevar apstrīdēt ne Apstrīdētā sprieduma, ne Apstrīdētā
lēmuma likumīgumu.
Attiecībā uz iepriekš minēto Īrijas Konkurences biroja lēmumu ir jānorāda, ka tas Pirmās instances tiesā netika minēts saistībā
ar nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu.
Ja šajos apstākļos kādam lietas dalībniekam ļautu Tiesā pirmoreiz izvirzīt pamatus un argumentus, ko tas nebija izvirzījis
Pirmās instances tiesā, tas varētu Tiesai, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, lūgt risināt strīdu, kas
ir plašāks par strīdu, kuru ir izskatījusi Pirmās instances tiesa. Līdz ar to apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir tikai
novērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts atbilstoši pamatiem un argumentiem, kuri tika izvirzīti pirmajā instancē (skat.
2000. gada 30. marta spriedumu lietā C‑266/97 P
VBA
/
VGB
u.c.,
Recueil
, I‑2135. lpp., 79. punkts).
Līdz ar to arī tie
JCB Service
apgalvojumi, kas pamatoti ar Īrijas Konkurences biroja lēmumu, ir jānoraida kā nepieņemami.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka otrais
JCB Service
izvirzītais iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.

JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā nepamatoti nav ņēmusi vērā dažus pierādījumus, kas liecina par
nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, proti,
JCB Sales
tirdzniecības direktora 1997. gada 2. jūnija faksu un 1996. gada 26. janvāra ziņojumu.
Attiecībā uz 1996. gada 26. janvāra ziņojumu ir jānorāda, ka – tāpat kā iepriekš minētais Īrijas Konkurences biroja lēmums
– arī šis ziņojums netika minēts Pirmās instances tiesā saistībā ar nevainīguma prezumpcijas principa pārkāpumu, un tādējādi,
kā izriet no Apstrīdētā sprieduma 114. punkta, arguments, kas ir pamatots ar šo ziņojumu, ir jānoraida kā nepieņemams.
Attiecībā uz 1997. gada 2. jūnija faksu, ko kāds ĢD IV ierēdnis bija nosūtījis
Central Parts
pārstāvim un kurā bija darīts zināms Komisijas dienestu nodoms savākt
JCB
Service
nelabvēlīgus pierādījumus, ir jāsecina, ka apgalvojumi, kuri ir pamatoti ar šo faksu, katrā ziņā nav pierādījums, ka Pirmās
instances tiesa ir sagrozījusi tai sniegtos pierādījumus.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka minētais fakss prasītāja (
Central Parts
) pārstāvim tika nosūtīts 1997. gada 2. jūnijā, proti, vairāk nekā sešus mēnešus pēc pārbaudes, ko Komisijas dienesti 1996. gada
5. novembrī veica
JCB
grupā ietilpstošajām sabiedrībām un tās koncesionāriem Apvienotajā Karalistē piederošajās telpās. Tas, ka kādam Komisijas
ierēdnim, kurš, kā norāda
JCB Service
, bija piedalījies
Central Parts
sūdzības izskatīšanā, bija savs viedoklis par šīs sūdzības noraidīšanu vai pārkāpumu procedūras uzsākšanu, šajos apstākļos
neļauj secināt, ka Komisijas dienesti attiecīgo lietu izskatījuši neobjektīvi un ka tādējādi ir noticis nevainīguma prezumpcijas
principa pārkāpums.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 60. punktā pamatoti secinājusi,
ka administratīvās procedūras norise neliecina par to, ka Komisija dokumentus un faktus interpretējusi tendenciozi vai neprecīzi,
ne arī ka tai būtu bijusi neobjektīva attieksme pret prasītāju apelācijas tiesvedībā.
No tā izriet, ka pēdējais
JCB Service
izvirzītais iebildums un šī pamata otrā daļa, kā arī līdz ar to pirmais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepieņemami
un daļēji nepamatoti.

Par otro pamatu
Šis otrais pamats ir sadalīts divās daļās.
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi, pirmkārt, EKL 81. panta 1. punktu un, otrkārt, EKL 81. panta 3. punktu,
atsakoties atcelt Apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā ir noraidīts lūgums piešķirt atbrīvojumu, ko
JCB Service
iesniegusi 1973. gadā. Saistībā ar katru no šīm divām daļām ir izvirzīti atšķirīgi iebildumi.
Par pirmo daļu

JCB Service
pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā ir pieļāvusi kļūdas tiesību piemērošanā saistībā ar, pirmkārt, pirmo pārkāpuma elementu,
kas ir norādīts Apstrīdētā lēmuma 1. panta a) punktā un kas attiecas uz
JCB
grupas koncesionāriem, kas darbojas Apvienotajā Karalistē, Īrijā un Francijā, noteiktiem ierobežojumiem veikt pasīvo tirdzniecību
ar neapstiprinātiem izplatītājiem, galalietotājiem vai izplatītājiem, kas atrodas ārpus ekskluzīvajām teritorijām un it īpaši
citās dalībvalstīs, un, otrkārt, otro pārkāpuma elementu, kas ir norādīts minētā lēmuma 1. panta b) punktā un kas attiecas
uz koncesionāriem, kas darbojas Francijā, kā arī Itālijā, noteiktiem piegādes avotu ierobežojumiem, aizliedzot tiem veikt
savstarpējas piegādes.
–       Par pirmo pārkāpuma elementu, kas attiecas uz pasīvās tirdzniecības ierobežojumiem koncesionāriem, kuri darbojas Apvienotajā
Karalistē, Īrijā un Francijā
Pirmkārt, attiecībā uz Apvienoto Karalisti Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 86. punktā ir norādījusi, ka paziņotajos
līgumos, kas attiecas uz konkrētās dalībvalsts galvenajiem izplatītājiem un tālākpārdevējiem, redakcijā, kurā 1975. gadā tika
izdarīti grozījumi, ir iekļauts 4. noteikums. Šis noteikums, kurā ir paredzēts aizliegums veikt tirdzniecību ar neapstiprinātiem
aģentiem, nav vispārējs aizliegums veikt tirdzniecību ar galatālākpārdevējiem vai apstiprinātiem aģentiem ārpus piešķirtās
teritorijas. Tomēr Komisija minēto noteikumu interpretēja kā vispārēju aizliegumu veikt tirdzniecību ārpus attiecīgās teritorijas.
Apstrīdētā sprieduma 88. punktā aplūkojot dažādus dokumentus, proti,
Watling JCB
1992. gada 26. oktobra vēstuli
Queen’s Award Office
sekretāram,
Berkeley JCB
1995. gada 13. aprīļa vēstuli
JCB Sales
,
TC Harrison JCB
1995. gada 21. novembra vēstuli un
Gunn JCB
vēstuli
JCB Sales
, Pirmās instances tiesa ir konstatējusi, ka attiecīgie dokumenti nepārprotami norāda, ka izplatītāji uzskatīja, ka viņu līgums
ar
JCB
grupu tiem uzliek pienākumu veikt ierobežotu tirdzniecību, un tā rezultātā attiecīgi rīkojās. Turklāt Pirmās instances tiesa
ir precizējusi, ka papildus attiecīgā līguma 4. noteikumā iekļautajam aizliegumam veikt tirdzniecību ar neapstiprinātiem aģentiem,
attiecīgie izplatītāji rīkojās tā, it kā uz tiem attiektos plašāks aizliegums veikt tirdzniecību ārpus savas teritorijas,
it īpaši eksportu.
Ņemot vērā šos apsvērumus, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 89. punktā secināja, ka Apvienotajā Karalistē tika
īstenota ierobežojoša prakse, kas atšķiras no paziņoto līgumu satura, un ka līdz ar to pirmais pārkāpuma elements, kas attiecas
uz pasīvās tirdzniecības ierobežojumiem, ir pierādīts.

JCB Service
apgalvo, ka acīmredzami kļūdainas faktu analīzes rezultātā Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
nosakot sodu par izplatītājam uzlikto pienākumu nepārdot preces vairumā, lai tās pārdotu tālāk citiem neapstiprinātiem izplatītājiem,
proti, pienākumu, kas bija iekļauts attiecīgā līguma 4. noteikumā.
Vispirms ir jāsecina, ka savā iebildumā
JCB Service
tikai vispārīgi apstrīd faktu un pierādījumu vērtējumu, ko Pirmās instances tiesa ir veikusi Apstrīdētā sprieduma 88. punktā,
kā arī secinājumu, kas ir izdarīts minētā sprieduma 89. punktā, būtībā apgalvojot, ka Pirmās instances tiesai bija jānonāk
pie pretēja secinājuma, ņemot vērā šajā gadījumā pastāvošos faktiskos apstākļus.
JCB Service
tomēr neizvirza nevienu būtisku argumentu, kas ļautu secināt, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi tai nodotajos lietas
materiālos ietilpstošo dokumentu saturu vai pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajos apstākļos saskaņā ar šī sprieduma 106.–108. punktā minēto judikatūru saistībā ar pirmo iebildumu izteiktais arguments
ir jānoraida kā nepieņemams.
Otrkārt, attiecībā uz Īriju Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 90. punktā ir norādījusi, ka paziņotajos standarta
līgumos nav iekļauts noteikums, kas liedz veikt tādu vairumtirdzniecību ar neapstiprinātiem aģentiem kā tā, kas tika aplūkota
Apvienotās Karalistes gadījumā, bet līgumā, ko
JCB Sales
1992. gadā noslēgusi ar
Earthmover
Commercial Industrial
(
ECI
)
JCB
, proti, tās izplatītāju Īrijā, bija iekļauts 4. noteikums par vairumtirdzniecību, kas bija līdzīgs 4. noteikumam līgumos
par galvenajiem izplatītājiem un tālākpārdevējiem Apvienotajā Karalistē. Atbilstoši tam pašam Apstrīdētā sprieduma punktam
attiecīgais līgums nav ticis paziņots.
Šajā sakarā, pārbaudot dažādus dokumentus, ar kuriem Komisija bija pamatojusi savu lēmumu, proti,
JCB Sales
1995. gada 31. janvārī nosūtīto faksu
JCB SA
un divus citus
ECI JCB
1995. gada 31. janvārī un 30. martā nosūtītos faksus
JCB Sales
, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 92. punktā ir atzinusi – ņemot vērā, ka līguma noteikumi šajā gadījumā ir līdzīgi
noteikumiem, kas attiecas uz Apvienoto Karalisti, bet kas nav paziņoti, ar tai nodotajiem faktiskajiem pierādījumiem kopā
ar vispārēju stratēģiju ierobežot tirdzniecību ārpus teritorijas pārējā
JCB
grupas izplatīšanas tīklā pietiek, lai pierādītu pārkāpuma elementu, proti, ierobežojumus, kas noteikti pasīvajai tirdzniecībai
ārpus teritorijas.

JCB Service
apgalvo, ka pretēji tam, kas izriet no Apstrīdētā sprieduma 90. un 91. punkta, izplatīšanas līguma 4. noteikums, kas attiecas
uz Īriju, nerada EKL 81. panta pārkāpumu. Šajā sakarā tā norāda, ka tirdzniecības aizliegums, kas iekļauts 1992. gadā noslēgtajā
līgumā ar izplatītājiem un tālākpārdevējiem Īrijā, ir formulēts līdzīgi 4. noteikumam, kas ir iekļauts tajās līgumu versijās,
kas attiecas uz Apvienoto Karalisti. Ņemot vērā, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 86. punktā ir norādījusi,
ka šis noteikums, kas attiecas uz līgumiem, kuri ir piemērojami Apvienotajā Karalistē, nerada EKL 81. panta pārkāpumu, nav
nekādas nozīmes tam, ka līgums, kas attiecas uz Īriju un kurā ir iekļauts tāds pats noteikums, netika paziņots Komisijai.
Turklāt
JCB
Service
apgalvo, ka Apstrīdētā sprieduma 92. punktā minētos dokumentus Pirmās instances tiesa ir analizējusi acīmredzami kļūdaini.
Pirmkārt, ir jāsecina, ka pretēji tam, ko apgalvo
JCB Service
, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 86. punktā nav norādījusi, ka 4. noteikums ar izplatītājiem un tālākpārdevējiem
Apvienotajā Karalistē noslēgtajos līgumos nerada problēmu saistībā ar EKL 81. panta 1. punktu. Pirmās instances tiesa ir norādījusi,
ka, neraugoties uz to, ka Apvienotajai Karalistei piemērojamajā līgumā nebija iekļauts vispārējs tirdzniecības aizliegums,
attiecīgo noteikumu izplatītāji interpretēja kā vispārēju aizliegumu veikt tirdzniecību ārpus teritorijas.
Otrkārt, ņemot vērā šī sprieduma 86. punktā minēto judikatūru, ir jāatgādina, ka, lai līguma paziņošana būtu spēkā saskaņā
ar EKL 81. pantu, paziņošanai ir jāizmanto A/B veidlapa. Šajā gadījumā netiek apstrīdēts, ka līgums, ko 1992. gadā noslēdza
JCB Service
un kas ir piemērojams Īrijā, Komisijai netika paziņots.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ar pirmo iebildumu saistītais otrais arguments, ko ir minējusi
JCB Service
, ir pilnībā nepamatots, un tādējādi tas ir jānoraida.
Attiecībā uz to, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 92. punktā, iespējams, ir kļūdaini izvērtējusi dokumentus,
ir jāsecina, ka savā iebildumā
JCB Service
apstrīd Pirmās instances tiesas veikto faktu un pierādījumu vērtējumu, neminot argumentus, kas ļautu secināt, ka Pirmās instances
tiesa būtu sagrozījusi tai nodotajos lietas materiālos iekļauto dokumentu saturu vai pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajos apstākļos saskaņā ar šī sprieduma 106.–108. punktā minēto judikatūru arī šis arguments ir jānoraida kā nepieņemams.
Treškārt, attiecībā uz Franciju Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 96. punktā ir norādījusi, ka 1991. gada standarta
koncesijas līguma 2. punktā ir iekļauts noteikums par savstarpējām ekskluzīvām tiesībām, kas aizliedz koncesionāriem tieši
vai netieši pārdot, izplatīt vai reklamēt
JCB
grupas preces ārpus piešķirtās teritorijas. Saskaņā ar to pašu Apstrīdētā sprieduma punktu šajā nepaziņotajā līgumā ir aizliegts
veikt aktīvu tirdzniecību, kā arī tieši noteikts aizliegums veikt pasīvu tirdzniecību ārpus piešķirtās teritorijas.
Pēc dokumentu, ar kuriem Komisija ir pamatojusi Apstrīdēto lēmumu, lai pierādītu attiecīgo ierobežojumu pastāvēšanu, proti,
JCB SA
1988. gada 21. jūnija faksa apstiprinātam koncesionāram,
JCB

SA
1995. gada 10. janvāra vēstules sabiedrībai
Philippe MPT
un
Pinault
Équipement
1996. gada 31. janvāra vēstules
JCB SA
, pārbaudes Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 98. punktā ir konstatējusi, ka minētie dokumenti lielā mērā apstiprina
ierobežojošu praksi un tirgus sadali, kas paredzēta standarta koncesijas līgumā.
Šajā sakarā
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa acīmredzami kļūdaini ir analizējusi līguma 2. pantu, kas attiecas uz Franciju, norādot,
ka tas “aizliedz aktīvu tirdzniecību un pat tieši nosaka arī aizliegumu veikt pasīvu tirdzniecību ārpus piešķirtās teritorijas”.
Turklāt, kā uzskata
JCB Service
, Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz pierādījumiem, kas acīmredzami nav atbilstoši, lai pierādītu attiecīgo ierobežojumu.
Jāsecina, ka Apstrīdētais lēmums nav pamatots ar iespējamo skaidri izteikto aizliegumu, kas iekļauts pašā koncesijas līgumā,
bet ar tā faktisko piemērošanu. Šis secinājums izriet no Apstrīdētā lēmuma simt vienpadsmitā līdz simt četrpadsmitajam apsvērumam
un īpaši no šī lēmuma simt četrdesmit sestā apsvēruma, kurā Komisija ir secinājusi, ka “[līgums] starp
JCB
[grupu] un tās koncesionāriem, kas faktiski tiek īstenots, ierobežo vai traucē pēdējiem minētajiem veikt tirdzniecību ārpus
teritorijas, kas tiem piešķirta”.
Šajos apstākļos tas nekādā veidā nevar ietekmēt Apstrīdētā lēmuma spēkā esamību. No tā izriet, ka
JCB Service
minētais arguments šajā gadījumā nav atbalstāms un tādējādi tas ir jānoraida.
Attiecībā uz
JCB Service
argumentiem, ka Pirmās instances tiesa ir izmantojusi pierādījumus, kas nav atbilstoši, lai pamatotu pārkāpuma esamību, proti,
JCB SA
1988. gada 21. jūnija faksu kādam koncesionāram un
Pinault Équipement
1996. gada 31. janvāra vēstuli
JCB SA
, ir jāsecina, ka
JCB Service
atkārtoti apstrīd Pirmās instances tiesas faktisko vērtējumu par aizliegtas prakses pastāvēšanu, nekādā veidā nepierādot
pierādījumu sagrozīšanas faktu.
Tas pats ir jāsecina attiecībā uz paralēlo eksportu visā attiecīgajā ģeogrāfiskajā tirgū tiktāl, ciktāl tas ir saistīts ar
argumentu, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 106. un 107. punktā ir kļūdaini novērtējusi izskatītos dokumentus,
proti, 1992. gada 2. jūnija vēstuli, ko
JCB Sales
bija nosūtījusi
Watling JCB
, un divus Vācijas meitas uzņēmuma –
JCB Germany
– 1995. gada 11. un 15. maija faksus.
Apstrīdētā sprieduma 107. punktā Pirmās instances tiesa, nekādā veidā nesagrozot faktus, ir pilntiesīgi atzinusi, pirmkārt,
ka attiecīgie dokumenti norāda, ka
JCB Service
īsteno politiku, kuras mērķis ir sadalīt izplatītāju teritorijas un valsts tirgus, kā rezultātā tā vispārīgi ir aizliegusi
veikt jebkādu tirdzniecību ārpus teritorijas, neatkarīgi no tā, vai runa ir par paralēlo eksportu ārpus tās izplatīšanas tīkla,
un, otrkārt, ka attiecīgā rīcība pastiprinās pasīvajai tirdzniecībai noteiktos ierobežojumus.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka ir jānoraida visi argumenti, ko ir minējusi
JCB Service
un kuru mērķis ir apstrīdēt pārkāpuma pirmo elementu.
–       Par pārkāpuma otro elementu, kas attiecas uz piegādes avotu ierobežojumu koncesionāriem, kuri darbojas Francijā un Itālijā,
un uz aizliegumiem koncesionāriem veikt savstarpējas piegādes
Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 112. punktā ir norādījusi, ka attiecībā uz Franciju standarta koncesijas līguma
2. pantā kā šī līguma galvenais nosacījums ir izvirzīts, ka
JCB
grupas preču piegādi veic tikai Francijas meitas uzņēmums –
JCB SA
– un
JCB Service
.
Saskaņā ar to pašu punktu izplatīšanas līguma 4. pants Itālijā aizliedz izplatītājiem pārdot preces, kas nav
JCB
grupas preces, vai tieši vai netieši iesaistīties šādu preču tirdzniecībā, bet šī līguma 6. pants uzliek tiem pienākumu rezerves
daļas un citas papildu preces, kas tiek izmantotas
JCB
grupas preču remontam, abos šajos pantos paredzētajos gadījumos, ja vien
JCB Service
nav devusi iepriekšēju rakstisku piekrišanu, iegādāties tikai no
JCB SpA
.
Uzskatot, ka iepriekš minētie līgumu noteikumi ir ierobežojoši, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 115. punktā aplūkoja
dokumentus, kurus Komisija ir izmantojusi, lai konstatētu Francijā izdarīto pārkāpumu, proti, 1996. gada 21. jūnija vēstuli,
ko
JCB SA
nosūtīja
Sem‑Cedima
, vienam no tās koncesionāriem, un vēl vienu Francijā apstiprināta koncesionāra 1999. gada 10. februāra vēstuli. Saskaņā ar
to pašu Apstrīdētā sprieduma punktu šie dokumenti apstiprina līgumu izpildi un to, ka Francijā pastāvēja ierobežojumi attiecībā
uz
JCB
grupas apstiprināto aģentu piegādes avotiem.
Attiecībā uz Itāliju Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 116. punktā ir norādījusi, ka Komisija, uzskatot, ka pārkāpuma
otrais elements ir pierādīts, ir pamatojusies tikai uz līguma noteikumiem, nevis citiem pierādījumiem, un ka
JCB Service
šajā sakarā uzsver, ka Komisija nevarēja to sodīt par noteikumiem, kas netika rūpīgi interpretēti un piemēroti, neizmeklējot
un nepierādot, ka tie faktiski tikuši izpildīti.
Pēc tam Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 117. punktā atzina, ka apstāklim, saskaņā ar kuru konkurenci ierobežojošie
noteikumi netika rūpīgi interpretēti un piemēroti, nav nozīmes saistībā ar jautājumu par to, vai attiecīgais pārkāpums ir
pierādīts. Tajā pašā punktā, atsaucoties uz Tiesas judikatūru, Pirmās instances tiesa ir piebildusi – tas, ka Apstrīdētajā
lēmumā nav analizēta līguma iedarbība, pats par sevi, ņemot vērā, ka ar konkurenci nesaderīgs līguma priekšmets vai iedarbība
ir ņemta vērā atsevišķi, nevis kumulatīvi, nav uzskatāms par šī lēmuma trūkumu.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 118. punktā ir atzinusi, ka Komisija pamatoti uzskatīja, ka pārkāpuma
elements, kas attiecas uz piegādes avotu ierobežojumiem saistībā ar līgumā paredzēto preču pirkšanu, ko veic koncesionāri,
kuri darbojas Francijā un Itālijā, ir pierādīts.
Šajā sakarā
JCB Service
norāda, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārkāpjot atbilstošo Kopienu tiesisko regulējumu,
kas šajā gadījumā ir Komisijas Regula Nr. 1983/83 un 1967. gada 22. marta Regula Nr. 67/67/EEK par EK līguma [81.] panta 3. punkta
piemērošanu dažām ekskluzīvās izplatīšanas līgumu kategorijām (OV 1967, 57, 849. lpp.). Atbrīvojumus dažām kategorijām varēja
piešķirt saskaņā ar Regulu Nr. 67/67 un Regulu Nr. 1983/83.
Jāatgādina, ka
JCB Service
Pirmās instances tiesā apgalvoja, ka iebildums, saskaņā ar kuru līgumi rada piegādes avotu ierobežojumus Francijā un Itālijā
apstiprinātiem izplatītājiem, uzliekot tiem pienākumu saņemt piegādes tikai no
JCB Service
valsts meitas uzņēmuma un aizliedzot apstiprinātajiem izplatītājiem veikt savstarpējas piegādes, ir pamatots ar Komisijas
nepareizu līgumu interpretāciju, jo apstrīdēto noteikumu mērķis ir nodrošināt tikai to, lai izplatītāji pārdotu tikai
JCB
grupas preces. Turklāt
JCB Service
apgalvo, ka Komisija nav pārbaudījusi, vai minētie noteikumi faktiski tika piemēroti.
Jāsecina, ka argumenti, ko
JCB Service
minējusi, lai pamatotu Tiesā izvirzīto pamatu, ir jauni un līdz ar to nav pieņemami. Jāatgādina, kā tas ir norādīts šī sprieduma
114. punktā, ka apelācijas tiesvedībā Tiesas kompetencē ir tikai novērtēt tiesisko risinājumu, kas sniegts atbilstoši pamatiem
un argumentiem, kuri tika izvirzīti pirmās instances tiesā.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka
JCB Service
argumentiem, kuri izteikti, lai apstrīdētu pārkāpuma otro elementu, nevar piekrist un tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir
jānoraida kā daļēji nepieņemama un daļēji nepamatota.
Par otro daļu
Pirmkārt, Apstrīdētā sprieduma 160. punktā Pirmās instances tiesa ir norādījusi, ka no Apstrīdētā lēmuma izriet, ka 1973. gadā
iesniegto lūgumu piešķirt atbrīvojumu Komisija ir noraidījusi tāpēc, ka šī lūguma izskatīšanai bija jāaplūko visa
JCB
grupas izplatīšanas sistēma kopumā, ko nebija iespējams izdarīt, ņemot vērā paziņojumu nepilnību un to, ka
JCB
grupas līgumi un prakse radīja konkurences ierobežojumus un neatbilda kumulatīvajiem nosacījumiem, kas paredzēti EKL 81. panta
3. punktā un kam ir jābūt izpildītiem, lai varētu piešķirt atbrīvojumu. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šis lūgums attiecās
tikai uz standarta līgumu par Īriju, Zviedriju un Normandijas salām un to bija iesniedzis
JCB Sales
.
Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 161. punktā ir atzinusi, ka lietas dalībnieki tajā apsprieda vispārīgu jautājumu
par to, vai uz
JCB
grupas izplatīšanas sistēmu varētu attiekties lēmums, kas pieņemts saskaņā ar EKL 81. panta 3. punktu, un ka šis jautājums
aplūkots Apstrīdētā lēmuma divsimt pirmajā un divsimt divdesmit otrajā apsvērumā.
Tā piebilst, ka atbrīvojumu tomēr jebkurā gadījumā var piešķirt tikai attiecībā uz precīzi paziņotu līgumu, kuram to lūgts
piešķirt, un ka
JCB
Service
lūguma mērķis šajā sakarā bijis panākt, ka tiek atcelts Apstrīdētā lēmuma 2. pants, kurā ir noraidīts 1973. gadā izteiktais
lūgums. Pirmās instances tiesa uzskata, ka lūguma piešķirt atbrīvojumu pamatotība ir jāizskata, ņemot vērā tikai Apstrīdētā
sprieduma 160. punktā minēto līgumu, un Pirmās instances tiesai nav jāpārbauda, vai šādu atbrīvojumu varētu piešķirt visiem
līgumiem, ko
JCB
grupa ir nosūtījusi Komisijai.
Otrkārt, Apstrīdētā sprieduma 164. punktā konstatējot, ka uz attiecīgo līgumu nevar attiekties atsevišķu kategoriju atbrīvojumu
režīms, kas paredzēts Komisijas 1984. gada 12. decembra Regulā (EEK) Nr. 123/85 par EEK līguma [81.] panta 3. punkta piemērošanu
dažām mehānisko transportlīdzekļu izplatīšanas un apkalpošanas līgumu kategorijām (OV 1985, L 15, 16. lpp.; turpmāk tekstā
– “Regula Nr. 123/85”), kas tika aizstāta ar Regulu Nr. 1475/95, Pirmās instances tiesa pārbaudīja, vai attiecīgajam līgumam
var piešķirt atsevišķu atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 165. punktā ir atzinusi, ka šāda iespēja bija paredzēta gadījumam,
ja attiecīgie līgumi vai prakse sekmētu ražošanas vai preču izplatīšanas uzlabošanos vai veicinātu tehnisko un ekonomisko
attīstību, lietotājiem nodrošinot taisnīgu šādā veidā gūtās peļņas daļu, nedz uzliekot attiecīgajiem uzņēmumiem ierobežojumus,
kas nav nepieciešami, lai sasniegtu šos mērķus, nedz arī dodot uzņēmumiem iespēju saistībā ar būtisku konkrēto preču daļu
novērst konkurenci. Turklāt tiesa tajā pašā Apstrīdētā sprieduma punktā ir precizējusi, ka Apstrīdētajā lēmumā Komisija ir
atzinusi, ka
JCB
grupas izplatīšanas sistēmai raksturīgā selektivitāte un ekskluzīvās tiesības radīja nevajadzīgus kumulatīvus ierobežojumus,
šos ierobežojumus nekompensējot ar labvēlīgām sekām patērētājiem.
Saskaņā ar Apstrīdētā sprieduma 166. punktu
JCB Service
tikai vispārīgi apstiprina, ka izplatīšanas līgumi atbilst nosacījumiem, kas izvirzīti atbrīvojuma piešķiršanai, precīzi
nenorādot, kādas priekšrocības attiecīgais līgums radīja, lai uz to attiektos šāds lēmums. Turklāt saskaņā ar to pašu Apstrīdētā
sprieduma punktu
JCB Service
tikai uzsver, ka šis līgums nav nelabvēlīgs patērētājiem un ka Komisija nav pierādījusi, ka tas nerada priekšrocības, un
nevienā brīdī nav norādījusi uz priekšrocībām un īstenoto ierobežojumu pamatojumu.
Visbeidzot, attiecībā uz Komisijas lēmumiem, ar kuriem tiek piešķirti atsevišķi atbrīvojumi attiecībā uz izplatīšanas sistēmām,
kam raksturīga gan ekskluzīvās tiesības, gan selektivitāte un uz ko
JCB Service
ir atsaukusies, lai pamatotu savu izvirzīto pamatu, proti, Komisijas 1974. gada 13. decembra Lēmumu 75/73/EEK par EEK līguma
[81.] panta piemērošanas procedūru (IV/14.650 –
Bayerische Motoren
Werke AG
) (OV 1975, L 29, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “
BMW
lēmums”) un Komisijas 1985. gada 27. novembra Lēmumu 85/559/EEK par EEK līguma [81.] panta piemērošanas procedūru (IV/30.846
–
Ivoclar
) (OV L 369, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “
Ivoclar
lēmums”), kā arī Komisijas Paziņojumu 93/C 275/03 atbilstoši Regulas Nr. 17 19. panta 3. punktam – Lieta Nr. IV/34.084 –
Sony España SA
(OV 1993, C 275, 3. lpp.), Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 167. punktā ir atzinusi, ka šajās lietās panāktie
risinājumi nav attiecināmi uz
JCB
grupas izplatīšanas sistēmu.
Saskaņā ar to pašu Apstrīdētā sprieduma punktu, runājot par
BMW
lēmumu, nebija aizliegta aktīva tirdzniecība ārpus teritorijas, ne arī
a fortiori
pasīva tirdzniecība un piegāde tīklā. Attiecībā uz
Ivoclar
izplatīšanas sistēmu ieinteresētajai personai turpmāk ir jāizvēlas vai nu ekskluzīvs modelis, vai arī selektīvs modelis.
Sony España SA
bija tikai viens ierobežojošs elements, kas kopīgs ar
JCB
grupas izplatīšanas sistēmu.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 168. punktā ir atzinusi, ka
JCB Service
nav pierādījusi, ka uz tās līgumu varētu attiekties dažu kategoriju atbrīvojumu režīms, kas paredzēts Regulā Nr. 123/85,
kas tika aizstāta ar Regulu Nr. 1475/95, kā arī nav pierādījusi, ka uz to varētu attiekties lēmums piešķirt individuālu atbrīvojumu
atbilstoši EK līguma 81. panta 3. punktam.

JCB Service
apgalvo, ka, pirmkārt, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu, vērtējot pieprasītā individuālā atbrīvojuma
piemērošanas jomu, lūguma piešķirt atbrīvojumu izskatīšanai, kā tas izriet no Apstrīdētā sprieduma 161. punkta, izmantojot
tikai vienu no paziņotajiem līgumiem.
Jānorāda, ka, simt deviņdesmit septītajā līdz divsimtajā apsvērumā precizējot, ka atbilstoši Regulai Nr. 1983/83, Regulai
Nr. 1475/95 un Regulai Nr. 2790/1999 nav piešķirams nevienas kategorijas atbrīvojums, Komisija pēc tam pārbaudīja, vai saskaņā
ar Regulas Nr. 17 4. panta 1. punktu tā var piešķirt individuālu atbrīvojumu atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam.
Apstrīdētā lēmuma divsimt otrajā apsvērumā norādot, ka atbilstoši EKL 81. panta 3. punktam nav iespējams pieņemt nevienu lēmumu
par ierobežojošiem līgumiem vai saskaņotām darbībām, kas nav atbilstoši paziņoti, Komisija šī lēmuma divsimt septītajā līdz
divsimt divdesmitajā apsvērumā pārbaudīja, vai iepriekš minētajā pantā paredzētie kumulatīvie nosacījumi ir izpildīti saistībā
ar spēkā esošajiem līgumiem vai saskaņotajām darbībām.
Apstrīdētā lēmuma divsimt divdesmit pirmajā apsvērumā konstatējot, ka iepriekš izklāstītais neattiecas uz šo gadījumu, Komisija
nākamajā apsvērumā atzina, ka nevar piešķirt nekādu atbrīvojumu, kaut arī
JCB Service
bija paziņojusi šos līgumus tādā veidā, kādā tie tika īstenoti.
No iepriekš minētā izriet, ka Komisija saistībā ar EKL 81. panta 3. punktu ir pārbaudījusi visus spēkā esošos līgumus vai
saskaņotās darbības. Pirmās instances tiesa nav apšaubījusi Komisijas vērtējumu šajā sakarā. Šajos apstākļos arguments, kas
pamatots ar to, ka Apstrīdētā sprieduma 160. un 161. punktā ir iekļauta atsauce tikai uz līgumu, kas attiecas uz Īriju, Zviedriju
un Normandijas salām, ir jānoraida.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pirmais
JCB Service
iebildums ir jānoraida.

JCB Service
, otrkārt, norāda uz pretrunām Apstrīdētajā spriedumā, kas saistītas ar tās lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidīšanu.
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa attiecīgi Apstrīdētā sprieduma 133., 145. un 154. punktā ir atzinusi, ka nav pierādīti šādi
trīs pārkāpumi:
–        atlaižu vai tālākpārdošanas cenu noteikšana, ko izmanto koncesionāri, kuri darbojas Apvienotajā Karalistē un Francijā,
–        komisijas naudas noteikšana par garantijas apkalpošanu precēm, ko Apvienotās Karalistes izplatītāji pārdevuši citās dalībvalstīs,
atbilstoši
JCB Service
noteiktai skalai, un
–        plaša profila darbībai piešķirama komercatbalsta atcelšana Apvienotās Karalistes aģentiem, ja tie veic ārēju tirdzniecību,
koncesionāru atlīdzību padarot atkarīgu no tirdzniecības ģeogrāfiskā galamērķa.
Otrkārt, Pirmās instances tiesa turklāt ir apstiprinājusi lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidījumu, Apstrīdētajā spriedumā
pamatojoties uz Apstrīdētā lēmuma divsimt pirmo līdz divsimt divdesmit otro apsvērumu, kas, kā uzskata
JCB Service
, attiecas uz šiem trim pārkāpuma elementiem.
Jāsecina, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 160.–169. punktā ir pārbaudījusi, bet nav apšaubījusi, vai Komisijas
analīze, noraidot
JCB Service
lūgumu piešķirt individuālu atbrīvojumu, ir pamatota.
Šajā sakarā vispirms ir jānorāda, ka Apstrīdētā lēmuma divsimt devītajā apsvērumā Komisija ir atsaukusies uz to, ka ekskluzīvas
tiesības uz teritoriju un aizliegums veikt tirdzniecību ar neapstiprinātiem izplatītājiem, kas var konkurēt ar koncesionāriem,
kā arī ekskluzīvā rezerves daļu pirkšana koncesionāriem šādā apvienojumā traucē vai ierobežo apkopes, remonta un rezerves
detaļu piegādes tirgus, kas ir nodalīts no jaunu transportlīdzekļu pārdošanas tirgus, attīstību visdrošākajos apstākļos. Tajā
pašā apsvērumā Komisija ir piebildusi, ka, ņemot vērā koncesionāru komerciālo potenciālu vietējā mērogā, kas ir nepieciešams,
lai veiktu piegādes ļoti īsos termiņos, šis apvienojums, ņemot vērā ļoti lielo
JCB Service
piederošo kausa iekrāvēju tirgus daļu, gūst virsroku pār priekšrocībām, kas paredzētas lietotājiem.
Apstrīdētā lēmuma divsimt četrpadsmitajā un divsimt piecpadsmitajā apsvērumā Komisija ir norādījusi, ka ekskluzīvās izplatīšanas
sistēmā ir jāatļauj pasīva tirdzniecība, lai izvairītos no tā, ka konkurences traucējumi gūst virsroku pār priekšrocībām,
un ka kopējā tirgū ekskluzīvas tiesības uz teritoriju, aktīvās un pasīvās tirdzniecības ierobežojumu, kā arī selektīvo izplatīšanu
JCB
grupas tīklā šādā apvienojumā nevar uzskatīt par nepieciešamu, lai uzlabotu celtniecības un zemesdarbu mašīnu izplatīšanu,
kuru tirgū
JCB
grupai pieder 45 % no Kopienas kausa iekrāvēju tirgus. Komisija ir precizējusi, ka pretēji mehāniskajiem transportlīdzekļiem
šīs mašīnas izmanto galvenokārt ierobežotos ģeogrāfiskos apgabalos un ar tām neveic lielus attālumus un nepārvietojas no vienas
vietas uz citu.
Visbeidzot, divsimt astoņpadsmitajā apsvērumā Komisija ir atzinusi, ka, lai uzlabotu izplatīšanu, ļaujot lietotājiem izmantot
stingru drošības normu priekšrocības, nav jānosaka ierobežojums, ka
JCB
grupas mašīnas un rezerves daļas var piegādāt tikai apstiprinātiem izplatītājiem vai galalietotājiem, ne arī jāpiešķir ekskluzīvās
teritorijas, ārpus kurām aktīva tirdzniecība un vēl jo vairāk pasīva tirdzniecība nav iespējama.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, pārbaudot EKL 81. panta 3. punktā paredzētos kumulatīvos nosacījumus, Komisija katrā ziņā
ir atsaukusies uz elementiem, ko veido divi pirmie Apstrīdētā lēmuma 1. pantā paredzētā pārkāpuma elementi. Šajos apstākļos
nevar norādīt ne uz vienu pretrunu, lai apšaubītu lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidījumu.
Tādējādi arī otrais
JCB Service
iebildums ir jānoraida.
Treškārt,
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā, Apstrīdētā sprieduma 166. punktā apstiprinot, ka
JCB
Service
nav precīzi norādījusi priekšrocības, kas bija paredzētas šajos izplatīšanas līgumos.
JCB Service
uzsver, ka attiecīgās priekšrocības tika analizētas jau Apstrīdētā lēmuma divsimt septītajā un divsimt astotajā apsvērumā
un ka Pirmās instances tiesa acīmredzami nav ņēmusi vērā šo elementu.
Vispirms ir jānorāda, ka secinājums, ko Pirmās instances tiesa ir izdarījusi Apstrīdētā sprieduma 166. punktā, proti, ka
JCB Service
nav norādījusi, kādas tieši priekšrocības attiecīgais līgums radīja, lai par to varētu pieņemt lēmumu par atbrīvojumu, ir
nepareizs.
Kā izriet no Apstrīdētā lēmuma divsimt septītā apsvēruma, Komisija atzīst, ka dažas konkrētām izplatīšanas līgumu kategorijām
kopīgas priekšrocības, piemēram, ekskluzīvā izplatīšana, ekskluzīvā automašīnu pirkšana un izplatīšana, var būt atrodamas
JCB
grupas izplatīšanas kārtībā, kas faktiski apvieno šajās trīs kategorijās pastāvošos noteikumus.
Turklāt Apstrīdētā lēmuma divsimt astotajā apsvērumā Komisija ir norādījusi – pamatoti ir tas, ka lietotāji iegūst samērīgu
objektīvo priekšrocību daļu un ka rūpes par izplatītāju izvēli atkarībā no to spējas
JCB
grupas preču pircējiem nodrošināt ļoti augstas kvalitātes apkalpošanu ir leģitīmas.
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, ja Pirmās instances tiesas sprieduma pamatojumā ir atklāts Kopienu tiesību
pārkāpums, bet tā rezolutīvā daļa ir balstīta uz citu tiesisko pamatojumu, apelācijas sūdzība ir jānoraida (2004. gada 2. decembra
spriedums lietā C‑226/03 P
José Martí Peix
/Komisija, Krājums, I‑11421. lpp., 29. punkts).
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, lai lūgums piešķirt individuālu atbrīvojumu tiktu apmierināts atbilstoši
EKL 81. panta 3. punktam, ir jābūt izpildītiem visiem attiecīgajā pantā paredzētajiem nosacījumiem (skat. 1996. gada 25. marta
rīkojumu lietā C‑137/95 P
SPO
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1611. lpp., 34. punkts).
Neatkarīgi no
JCB Service
apgalvojuma pamatotības šajā gadījumā, tā ar citu argumentu palīdzību nav pierādījusi, ka Apstrīdētā lēmuma divsimt divdesmit
pirmajā apsvērumā minētais secinājums, ka kumulatīvie nosacījumi EKL 81. panta 3. punkta piemērošanai šajā gadījumā nav izpildīti,
ir nepareizs un ka tādējādi, apstiprinot Komisijas nostāju šajā jautājumā, Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību
piemērošanā.
No tā izriet, ka arī trešais apelācijas sūdzības iesniedzējas iebildums ir jānoraida.
Ceturtkārt,
JCB Service
norāda, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 167. punktā ir nepareizi interpretējusi ar atbrīvojumiem saistītās
normas. Tā norāda, ka nepastāv pasīvās tirdzniecības ierobežojumi, līdz ar to lietās, kurās tika pieņemts
BMW
lēmums un
Ivoclar
lēmums, izstrādātie principi pēc analoģijas būtu jāpiemēro šajā gadījumā un līdz ar to ar tiem būtu jāpietiek, lai tiktu
piešķirts lūgtais atbrīvojums.
Jāsecina, ka, izvirzot iebildumu,
JCB Service
apstrīd tikai Pirmās instances tiesas veikto faktu novērtējumu, apgalvojot, ka Pirmās instances tiesai, ņemot vērā iepriekš
minēto
BMW
lēmumu un
Ivoclar
lēmumu, būtu vajadzējis secināt pretēji Apstrīdētā sprieduma 167. punktā norādītajam secinājumam. Neraugoties uz to,
JCB Service
šajā sakarā neizvirza nevienu argumentu, kas ļautu secināt, ka Pirmās instances tiesa jebkādā veidā būtu sagrozījusi faktus
vai šajā gadījumā pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
Šajos apstākļos atbilstoši šī sprieduma 106.–108. punktā minētajai judikatūrai ceturtais
JCB Service
iebildums ir jānoraida kā nepieņemams.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka arī otrā pamata otrā daļa, kā arī otrais pamats kopumā ir jānoraida kā daļēji nepieņemami
un daļēji nepamatoti.

Par trešo pamatu
Šis trešais pamats ir sadalīts divās daļās. Saistībā ar katru no šīm abām daļām ir izvirzīti atšķirīgi iebildumi.
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā Regulas Nr. 17 15. pantu, un šajā sakarā tā atsaucas, pirmkārt, uz dažu
pamatprincipu pārkāpumu un, otrkārt, uz to, ka ir pārkāptas normas, kas attiecas uz uzliktā naudas soda apmēra noteikšanu.
Par pirmo daļu
Pirmkārt, Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 176. punktā ir norādījusi, ka Komisija nevarēja
JCB Service
uzlikt naudas sodu saistībā ar 1973. un 1975. gadā paziņotajiem līgumiem, nepārkāpjot Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta
a) apakšpunkta noteikumus. Tā uzskata, ka Apstrīdētā lēmuma likumīgums šajā sakarā ir jāpārbauda tikai saistībā ar pārkāpuma
elementiem, uz kuriem attiecas paziņojums un ko Pirmās instances tiesa uzskata par pierādītiem. Runa ir, pirmkārt, par pārkāpuma
pirmo elementu, kas attiecas uz pasīvajai tirdzniecībai noteiktajiem ierobežojumiem, kuri ir paredzēti Apstrīdētā lēmuma 1. panta
a) punktā un ir saistīti ar attiecībā uz Apvienoto Karalisti paziņotajiem līgumiem un kuri izriet no minēto līgumu 4. noteikuma,
un, otrkārt, par pārkāpuma otro elementu, kas ir saistīts ar piegādes avotu ierobežojumu, kurš ir paredzēts Apstrīdētā lēmuma
1. panta b) punktā un uz ko, kā uzskata Pirmās instances tiesa, neattiecas paziņošana.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 177. punktā ir atzinusi, ka 4. noteikums ticis piemērots atšķirīgi
no tā formulējuma, tā piemērošanas jomu paplašinot, lai tajā ietilptu vispārējs aizliegums izplatītājiem veikt tirdzniecību
ārpus tiem piešķirtās teritorijas, it īpaši aizliegums eksportēt. Tiesa ir precizējusi arī to, ka tiktāl, ciktāl darbības,
par kurām ir uzlikts naudas sods, neatbilst paziņoto līgumu noteikumiem, Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta a) apakšpunkta
noteikumi nav pārkāpti.
Šajā sakarā
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, jo, izskatot jautājumu par naudas sodu, tā nav
pietiekami ņēmusi vērā, pirmkārt, labas pārvaldības principa pārkāpumu, kas noticis, ņemot vērā Komisijas pienākumu pieņemt
lēmumu pienācīgā termiņā, un, otrkārt,
JCB Service
tiesiskās paļāvības pārkāpumu. Komisijas 1976. gada 13. janvāra vēstule, kā arī valsts iestāžu un tiesu lēmumi mudināja
JCB Service
domāt, ka pastāv reāla iespēja, ka uz strīdā aplūkotajiem līgumiem attiecas pieprasītais atbrīvojums, un ka tādējādi tai
netiks uzlikts iespējamais naudas sods.
Pirmkārt, attiecībā uz labas pārvaldības principa pārkāpumu, kas noticis, ņemot vērā Komisijas pienākumu pieņemt lēmumu pienācīgā
termiņā, ir jāsecina, ka šajā iebildumā
JCB Service
būtībā pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav sodījusi Komisiju par to, ka tā šajā gadījumā ir uzlikusi naudas sodu, neņemot
vērā to, ka Apstrīdētais lēmums tika pieņemts, neievērojot pienācīgu termiņu.
Kā norādīts šī sprieduma 77.–79. punktā,
JCB Service
katrā ziņā šajā gadījumā nevar lūgt atcelt Apstrīdēto lēmumu tāpēc vien, ka tas tika pieņemts, neievērojot pienācīgu termiņu,
jo tiesības uz aizstāvību nav pārkāptas. Līdz ar to šis pirmais iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, attiecībā uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu ir jānorāda, ka savā iebildumā
JCB Service
būtībā norāda, ka uz to attiecas Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta a) apakšpunkta noteikumi. Šāds apgalvojums ir jānoraida
kā acīmredzami nepamatots attiecībā uz līgumiem, kas nav tikuši paziņoti atbilstoši tiesību aktu prasībām.
Otrkārt, atbildot uz
JCB Service
argumentu, ka uzliktais naudas sods ir nesamērīgs salīdzinājumā ar naudas sodiem, kas atbilstoši tai pašai procedūrai uzlikti
tādiem uzņēmumiem kā
Volkswagen AG
un
Opel Nederland BV
[Komisijas 1998. gada 28. janvāra Lēmums 98/273/EK par EK līguma [81.] panta piemērošanas procedūru (IV/35.733 –
VW
) (OV L 124, 60. lpp.) un Komisijas 2000. gada 20. septembra Lēmums 2001/146/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru
(Lieta COMP/36.653 –
Opel
) (OV 2001, L 59, 1. lpp.)], Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 187. punktā ir precizējusi, ka neatkarīgi no salīdzinājumiem,
uz kuriem Komisija uzskatīja par lietderīgu atsaukties, lai noteiktu
JCB
Service
uzliktā naudas soda apmēru, šie elementi var būt tikai orientējoši, jo lietas faktiskie apstākļi, piemēram, attiecīgais tirgus,
preces, valstis, uzņēmumi un laika posmi nav līdzīgi.
Tādējādi tā Apstrīdētā sprieduma 189. punktā ir atzinusi, ka fakts, ka
Volkswagen AG
,
Opel Nederland BV
un
JCB Service
uzlikto naudas sodu apmērs atbilst dažādam to attiecīgā apgrozījuma procentuālajam lielumam, šajā gadījumā nenorāda uz diskriminējošu
attieksmi pret apelācijas sūdzības iesniedzēju.
Šajā sakarā
JCB Service
tomēr apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vienlīdzīgas attieksmes principu, neatbildot uz tās argumentu, ka naudas
sods bija nesamērīgs salīdzinājumā ar naudas sodiem, kas bija uzlikti līdzīgos apstākļos
Volkswagen AG
lēmumā un
Opel Nederland BV
lēmumā.
Vispirms ir jāsecina, ka pretēji tam, ko šajā gadījumā apgalvo
JCB
Service
, Pirmās instances tiesa uz tās apgalvojumiem ir skaidri atbildējusi Apstrīdētā sprieduma 187. un 189. punktā.
Turklāt ir jānorāda, ka savos argumentos
JCB Service
necenšas apšaubīt Tiesas pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru Komisijas iepriekšējā lēmumu pieņemšanas prakse nav izmantojama
kā naudas sodu tiesiskais regulējums konkurences jomā, un ka lēmumi, kas attiecas uz citām lietām, ir tikai orientējoši, nosakot,
vai pastāv diskriminācija.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
JCB Service
iebildumi un tādējādi šī pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par otro daļu
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru, kaut arī Pamatnostādnes nevar uzskatīt par tiesību normu, kas administrācijai
jebkurā gadījumā ir jāievēro, tās tomēr ir atzīstamas par uzvedības normu, kas norāda, kāda ir prakse, kura ir jāievēro un
no kuras administrācija atsevišķā gadījumā nevar atkāpties, nenorādot iemeslus, kas ir saderīgi ar vienlīdzīgas attieksmes
principu (2005. gada 28. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 209. punkts).
Pieņemot šādas uzvedības normas un pēc to publicēšanas paziņojot, ka turpmāk šīs normas tiks piemērotas gadījumos, uz kuriem
tās attiecas, Komisija pati ierobežo savu izvērtēšanas pilnvaru izmantošanu un nevar atkāpties no šīm normām, lai attiecīgā
gadījumā netiktu sodīta par tādu vispārējo tiesību principu kā vienlīdzīgas attieksmes princips vai tiesiskās paļāvības aizsardzības
princips pārkāpumu (iepriekš minētais spriedums lietā
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 211. punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar to pašu judikatūru Pamatnostādnes vispārīgi un abstrakti nosaka metodoloģiju, ko Komisija
ir apņēmusies izmantot, lai noteiktu to naudas sodu apmēru, kas uzlikti atbilstoši Regulas Nr. 17 15. pantam. Šīs Pamatnostādnes,
kuru izstrādāšanai Komisija izmantoja Tiesas judikatūrā izstrādātos principus, līdz ar to nodrošina uzņēmumu tiesisko drošību
(šajā sakarā skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, 213. punkts).
Ņemot vērā šo judikatūru, ir jāpārbauda
JCB Service
argumenti, kas minēti, lai pierādītu, ka Pirmās instances tiesa nepamatoti nav uzlikusi sodu par to, ka Komisija bija pārkāpusi
Pamatnostādnes.
Pirmkārt, attiecībā uz pārkāpuma smagumu ir jāprecizē, ka visu valodu versijās, izņemot angļu valodas versiju, kurā attiecībā
uz konkrētajiem pārkāpumiem ir izmantots termins “smagi”, saskaņā ar Apstrīdētā sprieduma 182. punktu minētos pārkāpumus var
uzskatīt par “sevišķi smagiem”, ņemot vērā draudus, ko tie rada iekšējā tirgus pienācīgai darbībai, it īpaši sadalot valstu
tirgus, kas ir to mērķis un sekas, un tādējādi tie paši par sevi ir pamats paaugstinātam naudas sodam. Saskaņā ar nākamo tā
paša sprieduma punktu
JCB Service
ir uzņēmums, kam ir salīdzinoši būtiska nozīme Kopienā un attiecīgajā nozarē, un tādējādi Komisija nav pieļāvusi kļūdu, novērtējot
pārkāpuma ietekmi attiecīgajos valstu tirgos, lai noteiktu naudas soda apmēru.
Otrkārt, attiecībā uz pārkāpuma ilgumu no Apstrīdētā sprieduma 184. punkta izriet, ka tas ildzis desmit gadus. Šajā sakarā
Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 185. punktā ir precizējusi, ka “abi pārkāpuma elementi vienlaicīgi pastāvēja pusi
no šī laika posma.
JCB Service
uzsver, ka tikai piecu gadu laika posmā vienlaicīgi pastāvēja visi pārkāpuma elementi – kas tika samazināti uz diviem elementiem.
Tomēr eksportam noteiktajiem ierobežojumiem, kas veido pirmo pārkāpuma elementu un kas ir
JCB
[grupas] izplatīšanas sistēmas pamatā, ir visbūtiskākā nozīme, no kuras loģiski izriet piegādes avotu ierobežojumi, kuri
veido otro pārkāpuma elementu. [..] Ņemot vērā lielo nozīmi, kāda piemīt pirmā pārkāpuma elementam, kas attiecas uz
JCB
[grupas] izplatīšanas sistēmas centrālo aspektu, nevar uzskatīt, ka pārkāpuma ilgumam bija jābūt mazākam nekā desmit gadi”.
Visbeidzot, attiecībā uz to, ka Komisija, kā izriet no Apstrīdētā sprieduma 190. punkta, atteicās ņemt vērā īpašus atbildību
mīkstinošus apstākļus,
JCB Service
nav pamata apgalvot, ka tas, ka Komisija nebija ieņēmusi formālu nostāju attiecībā uz līgumiem, bija uzskatāms par “tieši
neizteiktu apstiprinājumu”, jo šāda pieeja Kopienu konkurences tiesībās nav zināma.
Turklāt saskaņā ar to pašu Apstrīdētā sprieduma punktu
JCB Service
nevar arī atsaukties nedz uz iepriekš minēto Īrijas Konkurences biroja lēmumu, ne arī uz iepriekš minēto
Cour d’appel de Paris
spriedumu. Tāpat arī Pirmās instances tiesa uzskata, ka, tā kā
JCB Service
lūguma piešķirt atbrīvojumu noraidījums tika uzskatīts par pamatotu, šajā gadījumā nevar atzīt nevienu atbildību mīkstinošu
apstākli, kas pamatots ar iespējamo
JCB
grupas izplatīšanas sistēmas atbilstību Kopienu normām konkurences jomā.
Pirmkārt,
JCB Service
būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 182. punktā nepamatoti ir atzinusi, ka divu veidu prakse,
kas nav saderīga ar konkurenci un kas šajā gadījumā ir pierādīta, pati par sevi pamato paaugstināta naudas soda uzlikšanu
par “sevišķi smagiem” pārkāpumiem. Neatkarīgi no to formālās kvalifikācijas Apstrīdētajā lēmumā attiecīgo praksi nevar kvalificēt
kā “sevišķi smagus” pārkāpumus, ņemot vērā to raksturu un to faktisko ietekmi uz tirgu.
Pretēji tam, ko šajā gadījumā apgalvo
JCB Service
, konstatētie pārkāpumi acīmredzami ir pārkāpumi, kas klasificējami kā “sevišķi smagi” Pamatnostādņu 1. punkta A daļas nozīmē,
un tādējādi par tiem var uzlikt naudas sodu, kāds uzliekams par šāda veida pārkāpumiem.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Apstrīdētā lēmuma divsimt četrdesmit astoto apsvērumu koncesijas līgumi, kuru mērķis,
tāpat kā
JCB Service
līgumiem, ir Kopējā tirgus iekšienē sadalīt valstu tirgus, izmantojot vairākus konkurences ierobežojumus, apdraud vienotā
tirgus pienācīgu darbību, rada šķēršļus viena no galvenajiem Kopienas mērķiem sasniegšanai un jau desmitiem gadu lēmumu pieņemšanas
praksē un judikatūrā tiek uzskatīti par EKL 81. panta pārkāpumu.
Apstrīdētā lēmuma divsimt četrdesmit devītajā un divsimt piecdesmitajā apsvērumā Komisija ir atzinusi, ka šos ierobežojumus
koncesionāri ir īstenojuši vismaz vairākās dalībvalstīs, kas veido lielu kopējā tirgus daļu, ka
JCB Service
ir liels uzņēmums, kuram ir būtiska ietekme dažos attiecīgos preču un ģeogrāfiskajos tirgos, ka tā faktiski ar savu rīcību
var nodarīt būtisku kaitējumu citiem tirdzniecības ķēdē zemāk esošiem uzņēmumiem un ka tās rīcībā ir infrastruktūra, izmantojot
kuru, tai būtu jāzina, ka tās rīcība rada EKL 81. panta pārkāpumu.
Šajos apstākļos Komisija Apstrīdētā lēmuma divsimt piecdesmit pirmajā apsvērumā ir secinājusi, ka
JCB Service
izdarītie pārkāpumi ir “sevišķi smagi” un par tiem, ņemot vērā to smagumu, ir jāuzliek naudas sods 25 miljonu euro apmērā.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Pirmās instances tiesa pamatoti nav sodījusi Komisiju par to, ka tā par attiecīgajiem pārkāpumiem
ir uzlikusi naudas sodu, kas atbilst pārkāpumiem, kuri kvalificējami kā “sevišķi smagi”.
Attiecībā uz to, ka Apstrīdētā sprieduma 182. punktā angļu valodas versijā Pirmās instances tiesa ir atsaukusies uz “smagiem”,
nevis “sevišķi smagiem” pārkāpumiem, ir jāprecizē, ka runa ir tikai par pārrakstīšanās kļūdu. Neatkarīgi no tā, ka vārdi “sevišķi
smagi” ir minēti visās Apstrīdētā sprieduma citu valodu versijās, ir jānorāda, ka vārda “smags” izmantošanai šajā gadījumā
nav nozīmes, jo no Apstrīdētā sprieduma 182. punkta nepārprotami izriet, ka runa ir par “sevišķi smagiem” pārkāpumiem Pamatnostādņu
1. punkta A daļas nozīmē, kas pamato paaugstināta naudas soda uzlikšanu.
Otrkārt,
JCB Service
apgalvo – kā pārkāpuma ilgumu nosakot desmit gadus, Pirmās instances tiesa, tāpat kā Komisija, nepareizi ir novērtējusi šo
ilgumu. Attiecīgās prettiesiskās prakses ilgums būtu jānovērtē, ņemot vērā Komisijas kļūdu, kā rezultātā
JCB Service
pamatoti domāja, ka tās izplatīšanas tīkls nerada konkurences tiesību normu pārkāpumu. Šajā situācijā, ņemot vērā, ka prettiesiskas
prakses ilgums ir faktors, kas pamato naudas soda apmēra palielināšanu, attiecīgās prakses ilgumu nevajadzētu uzskatīt par
faktoru, kas ir jāizmanto, lai palielinātu naudas soda apmēru, kas joprojām nav pamatots.
Šim argumentam nav sakara ar šo gadījumu. Jānorāda, ka Komisijas veiktais vērtējums attiecībā uz konstatētā pārkāpuma ilgumu
attiecas uz nepaziņotajiem līgumiem un praksi. Šajos apstākļos
JCB
Service
katrā ziņā nevar atsaukties uz līgumiem, kuri nav paziņoti atbilstoši judikatūrā noteiktajām prasībām, lai apstrīdētu, vai
Komisijas vērtējums, ko tā veikusi attiecībā uz pārkāpuma ilgumu, ņemot vērā Pamatnostādnes, ir pamatots.
Šajā jautājumā
JCB Service
apgalvo, ka tomēr nepastāv neviens pierādījums, kas var apstiprināt secinājumu, ka attiecīgie pārkāpumi tika izdarīti desmit
gadu laika posmā. Ņemot vērā dokumentus, kas tika pārbaudīti saistībā ar abiem pārkāpuma elementiem, kuri tiek uzskatīti par
pierādītiem Apstrīdētajā spriedumā un kuri ir attiecināmi uz 1992. gadu, Pirmās instances tiesa nevarēja uzskatīt, ka pārkāpums
tika uzsākts 1988. gadā, ne arī Apstrīdētā sprieduma 184. punktā atzīt, ka “Komisija ir norādījusi uz faktiem, kas ir saistīti
ar abiem pārkāpuma elementiem, kuri ir pierādīti”, un ka “pierādījumi, kas tika pārbaudīti iepriekš, ir iekļauti lietas materiālos
par attiecīgo kopējo laika posmu”, faktiski nepārbaudot pierādījumus.
Jāsecina, ka savā iebildumā
JCB Service
būtībā pārmet Pirmās instances tiesai tikai, ka tā nav norādījusi, ne arī citējusi visus pierādījumus, kas ļauj konstatēt
pārkāpuma ilgumu. Tomēr tā nepierāda, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 184. punktā, apstiprinot Komisijas secinājumus
par pārkāpuma ilgumu, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā.
JCB Service
nav minējusi nevienu argumentu, lai pierādītu, ka Komisijas vērtējums šajā sakarā neatbilst Pamatnostādņu 1. punkta B daļai.
Tādējādi šis arguments ir jānoraida.
Visbeidzot,
JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav sodījusi Komisiju par to, ka tā šajā gadījumā nav atzinusi, ka pastāv atbildību mīkstinoši
apstākļi Pamatnostādņu 3. punkta nozīmē. Pirmkārt, iespējams, ka prettiesiska prakse nebija
JCB Service
apzinātas izvēles, bet gan Komisijas nolaidības un sliktas pārvaldības rezultāts. Otrkārt,
JCB Service
Itālijā nebija īstenojusi prettiesisku praksi, kurā tā tiek vainota. Visbeidzot, šī sprieduma 93. punktā minētais 1995. gada
16. maija paziņojums ir uzskatāms par īpašu atbildību mīkstinošu apstākli, nevis atbildību pastiprinošu apstākli.
Attiecībā uz iepriekš minēto pirmo iebildumu ir jānorāda, ka
JCB
Service
savu argumentāciju pamato ar to, ka Komisijas kavēšanās pieņemt lēmumu par tās lūgumu piešķirt atbrīvojumu ietekmēja pārkāpuma
procedūru, ko Komisija bija uzsākusi attiecībā uz nepaziņotajiem līgumiem un praksi. Tā rezultātā
JCB Service
uzskata, ka šis apstāklis būtu jāuzskata par īpašu atbildību mīkstinošu apstākli, nosakot naudas soda galīgo apmēru.
Jāsecina, ka
JCB Service
, lai apstrīdētu Komisijas lēmuma pamatotību saistībā ar uzliktā naudas soda apmēru, cenšas no jauna pierādīt procesuālo saikni
starp paziņotajiem līgumiem un nepaziņotajiem līgumiem. Ir acīmredzams, ka šāda saikne nepastāv un tādējādi tā nekādā gadījumā
nevar pamatot atbildību mīkstinoša apstākļa pastāvēšanu Pamatnostādņu 3. punkta nozīmē.
Attiecībā uz otro iepriekš minēto iebildumu ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 103. punktā, kurš
ir minēts arī šī paša sprieduma 117. punktā, ir atzinusi, ka “[..] jebkurā gadījumā, neatkarīgi no faktiskās līgumu izpildes,
EKL 81. panta 1. punkts aizliedz izplatīšanas līgumos paredzēt noteikumus, kuru mērķis vai sekas ir tirdzniecības ierobežošana.
Tie rada konkurences ierobežojumu, par kuru var uzlikt sodu atbilstoši EKL 81. panta 1. punktam, ja tie var ietekmēt tirdzniecību
starp dalībvalstīm [..]. Ar to, ka līgumslēdzēji kādu līguma noteikumu, kura mērķis ir konkurences ierobežošana, nav īstenojuši,
nepietiek, lai uz līgumu neattiektos EKL 81. panta 1. punktā paredzētais aizliegums”.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka pretēji tam, ko apgalvo
JCB Service
, Pirmās instances tiesa Apstrīdētajā spriedumā nav atzinusi, ka Itālijā tā nav īstenojusi prettiesisko praksi. Tieši pretēji,
tiesa tikai ir minējusi
JCB Service
apgalvojumus, lai no tiem izdarītu pretēju secinājumu. Šajos apstākļos ir jānoraida arī šis otrais
JCB Service
iebildums.
Attiecībā uz trešo iepriekš minēto iebildumu ir jāatgādina, ka 1995. gada 16. maija paziņojumā ir norādīts, ka aizliegums
veikt paralēlo importu ir pretrunā Komisijas lēmumiem un Tiesas judikatūrai. Tādējādi runa ir par apstākli, kas norāda, ka
JCB
Service
apzinājās, ka tās rīcība bija pretrunā EKL 81. pantam, un tādējādi to nevar uzskatīt par īpašu atbildību mīkstinošu apstākli.
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 190. punktā nav pieļāvusi
kļūdu tiesību piemērošanā vai novērtējumā, apstiprinot Komisijas nostāju, saskaņā ar kuru naudas soda aprēķināšanā nav jāņem
vērā īpaši atbildību mīkstinoši apstākļi.
Tādējādi kā nepamatota ir jānoraida trešā pamata otrā daļa un trešais pamats kopumā un ir jānoraida argumenti, kuru mērķis
ir panākt, ka tiek atcelts Apstrīdētais spriedums, jo neviens pamats nav atzīts par pamatotu.
Tā kā pārējie prasījumi apelācijas sūdzībā ir izvirzīti gadījumam, ja Tiesa atceltu Apstrīdēto spriedumu, apelācijas sūdzība
ir jānoraida kopumā.

Par pretapelāciju
Komisija uzsver, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā saistībā ar Regulas Nr. 17 15. panta 5. punkta
interpretāciju, naudas soda aprēķināšanā neņemot vērā Apstrīdētajā lēmumā minēto atbildību pastiprinošo apstākli, proti, represīvos
pasākumus, ko
JCB Service
bija veikusi attiecībā uz izplatītāju, kurš bija pārkāpis attiecībā uz Apvienoto Karalisti noslēgtā izplatīšanas līguma 4. pantu
(aizliegums veikt tirdzniecību ar neapstiprinātiem tālākpārdevējiem). Komisija uzskata, ka runa ir par atbildību pastiprinošo
apstākli, nevis pamatojoties uz paziņoto 4. noteikumu, bet gan tāpēc, ka šī panta ierobežojošo raksturu pastiprināja finansiāls
sods.
Šajā sakarā ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 191. punktā ir atzinusi, ka Komisija ir ņēmusi vērā
atbildību pastiprinošus apstākļus, par tādu uzskatot finansiālu sodu, ko
JCB
Service
uzlika
Gunn JCB
par 4. noteikuma pārkāpumu un kas tika atzīts par “represīvu pasākumu”, un ka tā rezultātā Komisija uzliktā naudas soda apmēru
palielināja par EUR 864 000. Pirmās instances tiesa ir norādījusi arī, ka netiek apstrīdēts, ka
Gunn JCB
bija rīkojusies pretēji savām līgumsaistībām un ka tā nepamatoti bija saņēmusi komercatbalstu plaša profila darbībai, un
ka, visbeidzot,
JCB Service
bija noteikusi sodu par līguma noteikuma pārkāpumu. Tomēr Pirmās instances tiesa ir precizējusi, ka par noteikumu, neatkarīgi
no tā, vai tas ir likumīgs, nedrīkst uzlikt Regulas Nr. 17 15. panta 5. punktā paredzēto naudas sodu, jo tas ir iekļauts paziņotā
līgumā.
Šajos apstākļos Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 192. punktā ir atzinusi, ka Komisijai nebija likumīga pamata uzlikt
naudas sodu par rīcību, kas klasificēta kā atbildību pastiprinošs apstāklis, bet kas ir saistīta ar atbilstoši prasībām paziņota
līguma noteikuma piemērošanu. Tādējādi Komisija nevarēja palielināt naudas soda apmēru, ņemot vērā norādītos atbildību pastiprinošos
apstākļus.

JCB Service
apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā. Pirmkārt, zaudējumu atlīdzība, ko
JCB Service
pieprasīja no viena no saviem izplatītājiem, bija sods, kas uzlikts, izpildot minēto noteikumu, nevis piemērojot nepaziņotu
noteikumu. Otrkārt, lūgums atlīdzināt zaudējumus bija nepieciešams tāpēc, lai nodrošinātu selektīvā izplatīšanas līguma spēkā
esamību un lai izvairītos no prettiesiskas izplatītāju diskriminācijas. Visbeidzot, Komisija nepamatoti attiecīgo lūgumu kvalificēja
kā “represīvu pasākumu”, kas atzīstams par atbildību pastiprinošu apstākli, jo saskaņā ar Pamatnostādnēm naudas sodu aprēķināšanai,
par “pretpasākumiem” uzskata pasākumus, kas vērsti pret “citiem uzņēmumiem, lai liktu tiem “respektēt” prettiesiskus lēmumus
vai praksi”.
Jāatgādina, ka Komisija Apstrīdētā lēmuma četrdesmitajā apsvērumā ir norādījusi, ka “divās Apvienotajai Karalistei nosūtītajās
A/B veidlapās
JCB
tika lūgts sniegt informāciju par līguma vai saskaņotu darbību saturu un konkrētāk II.3.f sadaļā – par [..] “sodiem, ko var
uzlikt uzņēmumiem, kas ir vienošanās dalībnieki (sodi, īpašuma atsavināšana, piegāžu apturēšana utt.”). Abās veidlapās atbilde
bija “nē”. Šī atbilde netika sniegta ne nevērīgi, ne mehāniski. A/B veidlapā, kas bija pievienota 1973. gada 30. jūnijā paziņotajam
līgumam attiecībā uz Dāniju, bija norādīts sods GBP 250 apmērā vai trīskārša rezerves daļu, kas nopirktas nevis no
JCB
, bet citiem avotiem, cena”.
Iepriekš minētos secinājumus
JCB Service
neapstrīdēja ne šajā tiesvedībā, ne arī Pirmās instances tiesā. Šajos apstākļos ir jāatzīst, ka, ņemot vērā atbildi “nē”,
kas norādīta A/B veidlapas II.3.f sadaļā attiecībā uz sodiem, ko var uzlikt uzņēmumiem, kuri ir attiecībā uz Apvienoto Karalisti
noslēgtās vienošanās dalībnieki,
JCB Service
Komisijai bija darījusi zināmu savu nodomu neuzlikt šādus sodus.
Tādējādi atbilde “nē”, kas norādīta iepriekš minētajā A/B veidlapas ailē nozīmē, ka sodi, kuri uzlikti izplatītājam, kas nodibināts
Apvienotajā Karalistē, neatbilda paziņojumā aprakstītās darbības robežām un tādējādi pretēji tam, kas ir norādīts Apstrīdētā
sprieduma 191. punktā, par attiecīgajiem sodiem var uzlikt naudas sodu, kas paredzēts Regulas Nr. 17 15. panta 5. punktā.
No tā izriet, ka Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 191. un 192. punktā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, uzskatot,
ka Komisija nevarēja uzlikt EUR 864 000 lielu naudas sodu par rīcību, kas kvalificēta kā atbildību pastiprinošs apstāklis,
un ka tā nevarēja palielināt naudas soda apmēru, ņemot vērā norādītos atbildību pastiprinošs apstākļus.
No iepriekš minētā izriet, ka pretapelācija ir jāapmierina saistībā ar Apstrīdētā sprieduma 191. un 192. punktu, kā arī tā
rezolutīvās daļas 2. punktu.
Saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. pantu, ja apelācijas sūdzība ir pamatota, Tiesa atceļ Pirmās instances tiesas spriedumu. Tā
var vai nu pati pieņemt galīgo lēmumu, ja lietas apstākļi to pieļauj, vai arī nosūtīt lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai
lēmuma pieņemšanai. Tā kā lietas apstākļi to pieļauj, ir jāpieņem galīgais lēmums par
JCB Service
uzliekamā naudas soda apmēru un tas jānosaka EUR 30 864 000 apmērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 122. panta pirmajai daļai, ja apelācija nav pamatota vai ja tā ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo
spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši šī reglamenta 69. panta 2. punkta pirmajai daļai, kas piemērojama
apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs,
piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
JCB Service
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tai spriedums ir nelabvēlīgs,
JCB Service
jāpiespriež atlīdzināt pamata apelācijas tiesvedībā radušos izdevumus. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest
JCB Service
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies pretapelācijas tiesvedībā, tai ir jāpiespriež atlīdzināt arī tiesāšanās izdevumus,
kas ir saistīti ar šo apelāciju.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Eiropas Kopienu Komisijas pretapelāciju apmierināt;
3)
atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 13. janvāra sprieduma lietā T‑67/01
JCB Service
/Komisija rezolutīvās daļas 2. punktu;
4)
naudas soda apmērs, kas
JCB Service
noteikts saskaņā ar 4. pantu Komisijas 2000. gada 21. decembra Lēmumā 2002/190/EK par EK līguma 81. panta piemērošanas procedūru
(lieta COMP.F.1/35.918 –
JCB
), ir EUR 30 864 000;
5)
JCB Service
atlīdzina visus tiesāšanās izdevumus, kas radušies šajā tiesvedībā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.