CELEX: 62002CJ0340
Valsts pienākumu neizpilde
Direktīva 92/50/EEK
Procedūra valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai
Uzdevums sniegt atbalstu pasūtītājam sakarā ar attīrīšanas staciju
Piešķiršana ideju projektu konkursa uzvarētājam, iepriekš nepublicējot EKOV paziņojumu par līgumu

Eiropas Kopienu Komisija ar savu prasības pieteikumu lūdz Tiesu atzīt, ka sakarā ar to, ka
Communauté urbaine du Mans
[Mānsas pašvaldība] (turpmāk tekstā – “
CUM
”) piešķīra līgumu par izpēti, kura priekšmets tostarp ir atbalsts pasūtītājam sakarā ar Šoviņēras [
Chauviniére
] attīrīšanas stacijas projektu, nepublicējot paziņojumu par līgumu “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”, Francijas Republika
nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu valsts
pakalpojumu līgumu piešķiršanai (OV L 209, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Direktīva”) un jo īpaši tās 15. panta 2. punkts.

Atbilstošās tiesību normas
Direktīvas 7. panta 1. punktā noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz valsts pakalpojumu līgumiem, kuru paredzamā vērtība bez PVN ir vismaz ECU 200 000.”
Atbilstoši Direktīvas 8. pantam līgumus, kuru priekšmets ir tās I A pielikumā uzskaitītie pakalpojumi, piešķir saskaņā ar
minētās direktīvas III līdz VI sadaļas noteikumiem.
Direktīvas 15. panta 2. punktā tās V sadaļā ar nosaukumu “Kopēji izsludināšanas noteikumi” noteikts:
“Līgumslēdzējas iestādes, kas vēlas piešķirt valsts pakalpojumu līgumus ar atklātu, slēgtu vai sarunu procedūru gadījumos,
kas minēti 11. pantā, šo nodomu dara zināmu paziņojumā”.
Ar 11. panta 3. punktu Direktīvas III sadaļā ar nosaukumu “Piešķiršanas procedūru izvēle un noteikumi, kas regulē projektu
konkursus” tiek pieļauta atkāpe no iepriekšēja paziņojuma par līgumu publicēšanas pienākuma, nosakot:
“Šādos gadījumos līgumslēdzējas iestādes var piešķirt valsts pakalpojumu līgumus ar sarunu procedūru, iepriekš nepublicējot
paziņojumu par līgumu:
[..]
c) ja attiecīgo līgumu slēdz pēc projektu konkursa un ja saskaņā ar attiecīgiem noteikumiem tas jāpiešķir konkursa uzvarētājam
vai kādam no uzvarētājiem. Pēdējā minētā gadījumā visus uzvarētājus uzaicina piedalīties sarunās;
[..].”
Saskaņā ar Direktīvas 1. panta g) apakšpunkta nosacījumiem:
“[Šajā direktīvā] “projektu konkursi” ir tādas valstu procedūras, kas līgumslēdzējai iestādei dod iespēju iegūt plānu vai
projektu, ko žūrija atzinusi par labāko konkursā ar godalgu piešķiršanu vai bez tās, galvenokārt teritoriālās plānošanas,
pilsētplānošanas, arhitektūras un civilās celtniecības vai datu apstrādes jomā.”

Fakti

CUM
izziņoja vairākus uzaicinājumus uz konkursu par Šoviņēras attīrīšanas stacijas ierīkošanas darbu pakalpojumu sniegšanu.
Šim nolūkam tika noteikta darbu norise šādos trīs posmos:
–        pirmais posms: iespējamības pētījums par Šoviņēras attīrīšanas stacijas ūdens attīrīšanas procesa atbilstību Eiropas vides
normatīviem;
–        otrais posms – līgums par izpēti: 1) atbalsta sniegšana pasūtītājam izstrādājot detālplānojumu, pamatojoties uz 1. posma rezultātā
pieņemto risinājumu, 2) ietekmes uz vidi novērtējuma izstrāde, kas kopumā analizē projekta darbību ietekmi uz vidi un 3) atbalsta
sniegšana pasūtītājam, izvērtējot procedūras ietvaros apstiprināto 3. posma priekšmetu veidojošos piedāvājumus;
–        trešais posms: darbu izpilde un to realizācijas koncepcija.
Divi paziņojumi par līgumu tika publicēti “Oficiālajā Vēstnesī”, proti, viens – 1996. gada 30. novembrī, S sērija Nr. 233,
un otrs – 1998. gada 10. decembrī, S sērija Nr. 239.
1996. gada 30. novembrī publicētais paziņojums par uzaicinājumu uz konkursu attiecās tikai uz ideju projektu konkursu par
pirmajā posmā paredzēto iespējamības pētījumu. Šim ideju projektu konkursam bija paredzēta prēmija FRF 200 000 vērtībā katram
no trim apstiprinātiem dalībniekiem, proti – par kopējo summu FRF 600 000.
Minētā paziņojuma 2. punktā bija arī paredzēts, ka kandidāts, kura risinājums tiks apstiprināts ideju projektu konkursa ietvaros
par pirmo posmu “varēs tikt uzaicināts sadarboties savas idejas īstenošanā līguma par izpēti ietvaros, [tostarp] sniedzot
atbalstu pasūtītājam”, kā paredzēts otrā posma pirmajā un trešajā kārtā.
1998. gada 10. decembrī publicētais paziņojums attiecās uz trešo posmu.

Pirmstiesas procedūra
Ar 1999. gada 7. oktobra vēstuli Komisija aicināja Francijas iestādes tai darīt zināmus savus apsvērumus par nosacījumiem
un noteikumiem, pamatojoties uz kuriem ir noritējuši uzaicinājumi uz konkursu.
Nesaņemot Francijas iestāžu oficiālu atbildi uz šo vēstuli, Komisija 2000. gada 3. augustā tām nosūtīja brīdinājuma vēstuli,
izvirzot trīs iebildumus, attiecīgi – par Direktīvas 27. panta 2. punkta, 15. panta 2. punkta un 36. panta 1. punkta pārkāpumiem.
Ar 2000. gada 21. novembra vēstuli Francijas iestādes apstrīdēja visus Komisijas izvirzītos iebildumus. Uzskatot šo atbildi
par neapmierinošu, Komisija ar 2001. gada 26. jūlija vēstuli nosūtīja argumentētu atzinumu, kurā tā atkārtoja šos pašus iebildumus.
Francijas iestādes uz šo argumentēto atzinumu atbildēja ar 2002. gada 4. februāra vēstuli. Tās atzina par pamatotu Komisijas
izvirzīto pirmo un trešo iebildumu.
Pastāvot šādiem apstākļiem, Komisija nolēma celt šo prasību, kuras priekšmets aprobežojas ar argumentētajā atzinumā izvirzīto
otro iebildumu.

Par prasību

Lietas dalībnieku argumenti
Komisija savā prasības pieteikumā apgalvo, ka otrā posma priekšmets – līgums par atbalsta sniegšanu pasūtītājam, kura summa
sasniedz FRF 4 502 137,90, ir par pakalpojumiem, kas atšķiras no pakalpojumiem saistībā ar 1996. gada 30. novembrī izdoto
paziņojumu attiecībā uz ideju projektu konkursu. Līdz ar to uz minēto līgumu attiecas prasība par publicēšanu un konkurences
īstenošanu atbilstoši Direktīvas V un VI sadaļā minētajiem kopīgajiem publicēšanas un dalības noteikumiem. Tomēr šis līgums
tika piešķirts ideju projektu konkursa uzvarētājam par pirmajā posmā paredzētā iespējamības pētījuma veikšanu, neveicot nekādu
jaunu publicēšanas pasākumu, neīstenojot konkurenci Kopienas līmenī.
Komisija apgalvo, ka 1996. gada publicētajā paziņojumā par līgumu ietvertā norāde, saskaņā ar kuru projektu konkursa uzvarētājs
var tikt uzaicināts sadarboties, sniedzot atbalstu pasūtītājam otrā posma ietvaros, nav atbilstoša un nevienā gadījumā nepieļauj
līgumslēdzējai iestādei izvairīties no Direktīvā noteikto pienākumu izpildes.
Komisija piebilst, ka ar Direktīvu noteiktais vienlīdzīgas attieksmes princips pret piedāvājumu iesniedzējiem noteic, ka līguma
mērķim ir jābūt skaidri noteiktam un to procedūras laikā nevar mainīt. Šis princips arī nosaka to, ka piešķiršanas kritērijiem
jābūt skaidri noteiktiem. Tomēr ne vien konkursa uzvarētājam nebija pārliecības par tiesību uz citu pakalpojumu sniegšanu
vēlāka līguma ietvaros par tehniskā atbalsta sniegšanu pasūtītājam, bet arī turklāt nebija noteikts neviens piešķiršanas kritērijs
attiecībā uz šo līgumu.
Francijas valdība savā iebildumu rakstā, pirmkārt, apgalvo, ka attiecīgie noteikumi 1996. gada 30. novembra paziņojumā par
līgumu un konsultāciju norises nolikumu, uz ko paziņojums atsaucās plašākas informācijas saņemšanai, nekādā mērā neliek apšaubīt
CUM
vēlmi paturēt iespēju piešķirt ideju projektu konkursa uzvarētājam līgumu par izpēti, kura priekšmets ir sniegt atbalstu
pasūtītājam. Tādējādi līgumu par atbalsta sniegšanu pasūtītājam varētu piešķirt ideju projektu konkursa uzvarētājam bez iepriekšēja
jauna paziņojuma par līgumu publicēšanas.
Otrkārt, Francijas valdība apgalvo, ka šajā gadījumā Direktīvas 11. panta 3. punkta c) apakšpunkts atbrīvo no pienākuma iepriekš
publicēt paziņojumu par līgumu.
Runājot par Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru piešķiršanas kritēriji līgumam par atbalsta sniegšanu pasūtītājam nebija
noteikti 1996. gada 30. novembra paziņojumā par līgumu, tādējādi pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu attiecībā
uz kandidātiem, Francijas valdība apgalvo, ka šis iebildums ir jāuzskata par nepieņemamu, jo tas pirmo reizi izvirzīts prasības
pieteikumā, un ka tāpēc tā pirmstiesas procedūras laikā nav varējusi šajā sakarā norādīt aizstāvības pamatus.
Attiecībā uz šo pēdējo punktu Komisija apgalvo, ka runa nav par jaunu iebildumu, bet gan par apsvērumu, kas pamato tās nostāju,
proti – ka līguma priekšmets paredz tikai ideju projektu konkursu.

Tiesas vērtējums
Par pieņemamību
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvošo judikatūru pirmstiesas procedūras mērķis, no vienas puses, ir sniegt izdevību dalībvalstij
veikt vajadzīgos pasākumus, lai izpildītu pienākumus, kas izriet no Kopienu tiesībām, un, no otras puses, attiecīgi uzsvērt
aizstāvības pamatus saistībā ar Komisijas formulētajiem iebildumiem (skat., jo īpaši, Tiesas 2001. gada 10. maija spriedumu
lietā C‑152/98 Komisija/Nīderlande,
Recueil 2001
, I‑3463. lpp., 23. punkts, un Tiesas 2002. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑439/99 Komisija/Itālija,
Recueil 2002
, I‑305. lpp., 10. punkts).
Pirmkārt, no minētā izriet, ka prasības, kas celta atbilstoši EKL 226. pantam, priekšmets ir ierobežots ar šajā noteikumā
noteikto pirmstiesas procedūru. Tādējādi prasība ir jāpamato ar tiem pašiem argumentiem un pamatiem, kādi tie ir argumentētajā
atzinumā. Tādēļ, ka iebildums nav bijis izteikts argumentētajā atzinumā, tas nav pieņemams Tiesas procesa stadijā (skat.,
jo īpaši, iepriekš minēto Tiesas spriedumu lietā Komisija/Itālija, 11. punkts).
Otrkārt, argumentētajam atzinumam jāietver detalizēts un loģisks to iemeslu izklāsts, kas Komisijai radījuši pārliecību par
to, ka attiecīgā valsts nav izpildījusi kādu no pienākumiem, ko tai uzliek EK līgums (skat., jo īpaši, Tiesas spriedumu lietā
C‑207/96, Komisija/Itālija,
Recueil 1996
, I‑6869. lpp., 18. punkts, un iepriekš minēto 2002. gada 15. janvāra Tiesas spriedumu lietā Komisija/Itālija, 12. punkts).
Šajā gadījumā argumentētā atzinuma 20. un 21. punktā otrā iebilduma ietvaros Komisija apgalvo, ka “norāde paziņojumā par līgumu
attiecībā uz iespēju “konkursa uzvarētājam sadarboties apstiprinātas idejas īstenošanā” [..] konkursa uzvarētājam nerada ne
pārliecību par tiesību attiecībā uz citu pakalpojumu sniegšanu sakarā ar vēlāku līgumu par tehniskā atbalsta sniegšana pasūtītājam”
un “[..] ka ir kļūdaini [domāt], ka līgumslēdzēja iestāde varēja izvairīties no publicēšanas procedūras un konkurences īstenošanas
attiecībā uz dažādu atbalsta pakalpojumu sniegšanu, kas bija paredzēti attiecīgās vispārējās organizatoriskās shēmas otrā
posma ietvaros”.
Pastāvot šādiem nosacījumiem, ir jāuzskata, ka, turpinot apgalvot, ka 1996. gada 30. novembra paziņojumā par līgumu nav tikuši
formulēti piešķiršanas kritēriji līgumam par atbalsta sniegšanu pasūtītājam, pārkāpjot vienlīdzīgas attieksmes principu attiecībā
pret kandidātiem, Komisija ir aprobežojusies ar argumentētajā atzinumā 20. un 21. punktā norādīto iebildumu pretenzijas skaidrojumu,
neizvirzot jaunu iebildumu. No tā izriet, ka Francijas valdības izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
Šajā prasībā Komisija pēc būtības pārmet Francijas iestādēm to, ka tās, neīstenojot Direktīvā paredzēto līguma slēgšanas procedūru,
piešķīrušas otrajā posmā paredzēto līgumu par atbalsta sniegšanu pasūtītājam.
Sākotnēji ir jāatzīst, ka ir skaidrs, ka šajā gadījumā pastāvēja visi nosacījumi Direktīvas piemērošanai. Tiešām otro posmu
veidojošā izpēte un atbalsta sniegšana pasūtītājam ir pakalpojumi Direktīvas 8. panta un I A pielikuma nozīmē. Turklāt, ir
pārsniegta zemākā pieļaujamā Direktīvas 7. panta 1. punktā noteiktā līguma vērtība.
Tādējādi līguma piešķiršanas procedūra par minētajiem pakalpojumiem atbilstoši Direktīvas 8. pantam nevarēja notikt citādi,
kā tikai ievērojot tās III sadaļas noteikumus, jo īpaši tās 11. pantu un 15. panta 2. punktu. Atbilstoši šim pēdējam noteikumam
līgumslēdzējām iestādēm ir pienākums publicēt paziņojumu par līgumu.
Tomēr Francijas valdība apgalvo, ka 1996. gada 30. novembra paziņojumā paredzētā iespēja piešķirt attiecīgo līgumu par otro
posmu ideju projektu konkursa uzvarētājam atbrīvo līgumslēdzēju iestādi no pienākuma iepriekš publicēt jaunu paziņojumu par
šī līguma piešķiršanu.
Šim argumentam nevar piekrist. Direktīvas 3. panta 2. punktā paredzētais vienlīdzīgas attieksmes princips starp dažādiem pakalpojumu
sniedzējiem un no tā izrietošais pārskatāmības princips (pēc analoģijas skatīt Tiesas 1996. gada 25. aprīļa spriedumu lietā
C‑87/94, Komisija/Beļģija,
Recueil 1996
, I‑2043. lpp., 51. – 53. punkts, un Tiesas 2000. gada 7. decembra spriedumu lietā C‑324/98,
Teleaustria/Telefonadress
,
Recueil 2000
, I‑10745. lpp., 61. punkts) izvirza prasību par to, ka gan katra līguma priekšmetam, gan tā piešķiršanas kritērijiem ir jābūt
skaidri noteiktiem.
Līdz ar to ar šādu prasību tiek noteikts, ka līguma priekšmets, kā arī tā piešķiršanas kritēriji ir jāuzskata par izšķirošiem
faktiem, nosakot, kura Direktīvā minētā procedūra ir jāīsteno, un izvērtējot, vai šādi izraudzītā procedūrā ir ievēroti tās
obligātie noteikumi.
Šajā gadījumā no minētā izriet, ka tikai iespēja piešķirt līgumu par otro posmu atbilstoši kritērijiem, kas noteikti citam
līgumam, proti – par pirmo posmu, neatbilst tā piešķiršanai saskaņā ar Direktīvā noteiktajām procedūrām.
Francijas valdība vēlreiz atsaucas uz Direktīvas 11. panta 3. punktu, kas ierobežotā skaitā gadījumu ļauj līgumslēdzējām iestādēm,
kas izmanto sarunu procedūru, atkāpties no pienākuma par iepriekšēju publicēšanu. Jo īpaši saskaņā ar Direktīvas 11. panta
3. punkta c) apakšpunkta noteikumiem tas tā ir, “kad attiecīgo līgumu slēdz pēc konkursa, un saskaņā ar attiecīgiem noteikumiem
tas jāpiešķir konkursa uzvarētājam vai kādam no uzvarētājiem [..]”.
Šajā sakarā ir jāatgādina, kā jau Komisija to pamatoti uzsvēra, ka šo noteikumu –kā izņēmumu no Līguma pamatnormas – ir jāinterpretē
sašaurināti un ka tam, kurš uz to atsaucas, ir saistošs pierādīšanas pienākums par to, ka faktiski pastāv izņēmuma apstākļi,
kas pamato atkāpi (skatīt Tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietās C‑20/21 un C‑28/01, Komisija/Vācija,
Recueil 2003
, I‑3609. lpp., 58. punkts).
Kā to atzīmē ģenerāladvokāts savu secinājumu 40. punktā, dotajā gadījumā otro posmu veidojošā pakalpojumu daļa nav ietverta
tāda konkursa jēdzienā, kāds tas definēts Direktīvas 1. panta g) apakšpunktā, kas atsaucas uz “plānu vai projektu”. Ja otrā
posma pirmā daļa (palīdzība projekta vadībā detālplānojuma izstrādē, pamatojoties uz pirmā posma rezultātā pieņemto risinājumu)
Direktīvas 1. panta g) apakšpunkta nozīmē var iespējami tikt uzskatīta par plānu vai projektu, tas savukārt nav otrā posma
trešās daļas gadījums. Tiešām atbalsta sniegšana pasūtītājam, izvērtējot trešo posmu veidojošās procedūras ietvaros iesniegtos
piedāvājumus, nav plāns vai projekts Direktīvas 1. panta g) apakšpunkta nozīmē.
Jebkurā gadījumā Direktīvas 11. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā izņēmuma piemērošanas nosacījumi šajā gadījumā nebija
izpildīti. No šī noteikuma redakcijas skaidri izriet, ka atbrīvojums no paziņojuma publicēšanas ir attiecināms tikai uz pēc
konkursa noslēgtu līgumu un ka to piešķir vienam vai vairākiem konkursa uzvarētājiem.
Kā to apgalvo ģenerāladvokāts savu apsvērumu 45. punktā, izteikums “slēdz pēc konkursa” Direktīvas 11. panta 3. punkta c) apakšpunkta
nozīmē liecina, ka ir jāpastāv tiešai funkcionālai saiknei starp konkursu un attiecīgo līgumu. Ciktāl attiecīgais konkurss
attiecas uz pirmo posmu un ir organizēts, lai piešķirtu līgumu par šo posmu, līgumu, kas attiecas uz otro posmu, nevar uzskatīt
par tādu, kas noslēgts šī konkursa rezultātā.
Turklāt ar 2. punkta klauzulu 1996. gada 30. novembra paziņojumā par līgumu tiek paredzēta tikai iespēja, nevis pienākums
uzticēt otrā posma darbu veikšanu pirmā posma uzvarētājam. Tātad nevar apgalvot to, ka līgums par otro posmu ir jāpiešķir
projektu konkursa uzvarētājam vai uzvarētājiem.
Tādējādi Direktīvas 11. panta 3. punkta c) apakšpunktā paredzētā atkāpe no pienākuma publicēt paziņojumu par līgumu uz šo
gadījumu nav attiecināma.
No iepriekšminētajiem apsvērumiem izriet, ka par otro posmu nav publicēts paziņojums par līgumu atbilstoši Direktīvas normām,
lai gan tas ietilpst [Direktīvas] piemērošanas jomā.
Ņemot vērā iepriekšminēto, ir jāatzīst, ka, tā kā
CUM
piešķīra līgumu par izpēti attiecībā uz atbalsta sniegšanu pasūtītājam par Šoviņēras attīrīšanas stacijas projektu, iepriekš
nepublicējot paziņojumu par līgumu “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”, Francijas Republika nav izpildījusi pienākumus,
ko tai uzliek Direktīva un, jo īpaši, tās 15. panta 2. punkts.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Francijas
Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, tad jāpiespriež Francijas Republikai
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
tā kā
Communauté Urbaine du Mans
piešķīra līgumu par izpēti attiecībā uz atbalsta sniegšanu pasūtītājam par Šoviņēras
attīrīšanas stacijas projektu, iepriekš nepublicējot paziņojumu par līgumu “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”, Francijas
Republika nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Padomes 1992. gada 18. jūnija Direktīva 92/50/EEK par procedūru koordinēšanu
valsts pakalpojumu līgumu piešķiršanai un, jo īpaši, tās 15. panta 2. punkts;
2)
Francijas Republika atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.