CELEX: 62005CJ0186
Fördragsbrott
Nationellt detaljhandelsmonopol för alkoholdrycker
Förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker

Europeiska gemenskapernas kommission har yrkat att domstolen skall fastställa att Konungariket Sverige har åsidosatt sina
skyldigheter enligt artikel 28 EG genom att förbjuda att privatpersoner importerar alkoholdrycker genom oberoende mellanhand
eller yrkesmässig befordran, utan att detta förbud kan anses vara befogat enligt artikel 30 EG.

Tillämpliga bestämmelser
I 1 kap. alkohollagen (1994:1738) av den 16 december 1994, med rubriken ”Inledande bestämmelser”, föreskrivs att lagen gäller
tillverkning, marknadsföring och införsel av alkoholdrycker och handel med sådana varor.
8 § i detta kapitel har följande lydelse:
”… Med försäljning förstås varje form av tillhandahållande av dryck mot ersättning.
Försäljning till konsument benämns detaljhandel eller, om den sker för förtäring på stället, servering. Annan försäljning
benämns partihandel.”
4 kap. alkohollagen har rubriken ”Partihandel m.m.”. I 4 kap. 1 och 2 §§ i nämnda lag föreskrivs följande:
”1 § Partihandel med spritdrycker, vin eller starköl får bedrivas endast av den som har godkänts som upplagshavare eller registrerats
som varumottagare för sådana varor enligt 9 eller 12 § lagen (1994:1564) om alkoholskatt [av den 15 december 1994]. Av detta
följer att rätten till partihandel endast avser den dryck som omfattas av godkännandet som upplagshavare eller registreringen
som varumottagare enligt bestämmelserna i lagen om alkoholskatt.
Utöver vad som anges i första stycket får partihandel med spritdrycker, vin och starköl bedrivas av detaljhandelsbolaget i
enlighet med vad som anges i 5 kap. 1 § tredje stycket.
Trots bestämmelserna i första stycket får innehavare av serveringstillstånd sälja enstaka varor som omfattas av tillståndet
till någon som har rätt att bedriva partihandel med sådana varor.
2 § Spritdrycker, vin och starköl får föras in till landet endast av den som enligt 1 § första stycket är berättigad att bedriva
partihandel med sådana varor samt av detaljhandelsbolaget för att kunna fullgöra den skyldighet som anges i 5 kap. 5 §.
Utöver vad som anges i första stycket får spritdrycker, vin och starköl föras in
…
2. av resande som har fyllt 20 år eller person, som utför arbete på transportmedel och som har uppnått nämnda ålder, för eget
eller familjens bruk eller som gåva till närstående för dennes eller dennes familjs personliga bruk,
…
4. av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt 20 år och som flyttar till Sverige,
om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk,
5. av en enskild person eller i yrkesmässig befordran för en enskild person som har fyllt 20 år och som har förvärvat dryckerna
genom arv eller testamente, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk, och
6. som enstaka gåvoförsändelse under yrkesmässig befordran från en enskild person i ett annat land till en enskild person
i Sverige, som har fyllt 20 år, om dryckerna är avsedda för dennes eller dennes familjs personliga bruk.
…”
I 5 kap. alkohollagen, med rubriken ”Detaljhandel”, föreskrivs att detaljhandel i Sverige med vin, starköl och spritdrycker
skall bedrivas av ett särskilt för ändamålet bildat statligt bolag. Detta bolag är det av svenska staten helägda Systembolaget
Aktiebolag (nedan kallat Systembolaget).
Bestämmelser om Systembolagets verksamhet och drift samt om kontroll av bolaget har fastställts i ett avtal som ingåtts med
staten.
I 5 kap. 5 § alkohollagen föreskrivs följande:
”Spritdrycker, vin eller starköl som inte hålls i lager skall på begäran anskaffas, om inte detaljhandelsbolaget finner att
det finns hinder mot det.”
I 10 kap. 10 § alkohollagen föreskrivs att olovlig införsel av alkoholdrycker är straffbar enligt lagen (2000:1225) om straff
för smuggling av den 30 november 2000. Däri föreskrivs att vin som olovligen förts in skall förklaras förverkat om det inte
är uppenbart oskäligt.

Det administrativa förfarandet
I en formell underrättelse som delgavs den 25 oktober 2002 anförde kommissionen att alkohollagen innebär ett förbud mot privatimport
av alkoholdrycker genom oberoende mellanhand eller yrkesmässig befordran. En privatperson som är bosatt i Sverige kan således
inte köpa eller beställa sådana drycker för eget bruk av producenter eller detaljhandlare i andra medlemsstater och få dryckerna
skickade till Sverige. Kommissionen ansåg att detta förbud utgjorde ett hinder för handeln inom gemenskapen.
Kommissionen konstaterade vidare att konsumenter på den svenska marknaden kan köpa så mycket vin, starköl och spritdrycker
de önskar och så ofta de vill på Systembolaget och ansåg därför att förbudet mot privatimport av alkoholdrycker inte kunde
anses motiverat av det av den svenska regeringen åberopade syftet, nämligen att skydda människors hälsa mot alkoholens skadliga
verkningar.
Den svenska regeringen anförde i sitt svar av den 18 december 2002 att distansförsäljning av spritdrycker, vin och starköl
är tillåten endast genom Systembolagets försorg, i bolagets egenskap av mellanhand enligt 4 kap. 2 § alkohollagen. Detaljhandelsmonopolet
enligt 5 kap. 5 § alkohollagen är emellertid utformat på ett sådant sätt att Systembolaget har en skyldighet att åt kunderna
anskaffa sådana drycker som det inte har i lager.
Den svenska regeringen gjorde även gällande att det allmänna system som finns för att kontrollera innehållet i gränsöverskridande
leveranser inte kan ersätta den nu gällande ordningen för privatimport av alkohol till Sverige, av folkhälsoskäl.
Kommissionen ansåg att Konungariket Sveriges yttrande inte föranledde den att ändra sin ståndpunkt. Den riktade därför den
17 oktober 2003 ett motiverat yttrande till nämnda medlemsstat och uppmanade den att inom två månader från delgivningen av
det motiverade yttrandet vidta nödvändiga åtgärder för att följa detsamma.
I det motiverade yttrandet upprepade kommissionen vad den anfört i den formella underrättelsen och angav dessutom att Systembolagets
monopol på detaljhandelsförsäljning av alkoholdrycker till enskilda konsumenter i Sverige inte kan ha några verkningar utanför
Sverige, vilket är fallet när en person är förhindrad att köpa alkoholdrycker i andra medlemsstater om vederbörande inte kan
transportera dryckerna själv.
Den svenska regeringen svarade på det motiverade yttrandet i skrivelse av den 12 december 2003. Den hänvisade till sitt svar
på den formella underrättelsen och angav dessutom att förbudet mot privatimport av alkohol omfattas av artikel 31 EG och inte
av artikel 28 EG. Det har således förklarats vara giltigt genom domen av den 23 oktober 1997 i mål C‑189/95, Franzén (REG 1997,
s. I‑5909).
På grund av dessa meningsskiljaktigheter i fråga om räckvidden av Systembolagets monopol, och eftersom kommissionen ansåg
att privatimport av alkohol omfattas av artikel 28 EG, beslutade den att väcka förevarande talan om fördragsbrott.

Talan

Parternas argument
De två argumentationslinjer som utvecklades under det administrativa förfarandet har återgetts i de yttranden som parterna
och intervenienten Republiken Finland har ingett till domstolen.
Konungariket Sverige har med stöd av Republiken Finland anfört att privatimport av alkohol omfattas av Systembolagets monopol
och att frågan huruvida bestämmelserna rörande denna import är tillåtna skall prövas mot bakgrund av artikel 31 EG. För det
fall domstolen skulle anse att sådan import inte omfattas av monopolet har Konungariket Sverige i andra hand medgett att begränsningen
av densamma visserligen utgör en åtgärd med motsvarande verkan som en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses
i artikel 28 EG, men att denna begränsning är motiverad enligt artikel 30 EG av tvingande hänsyn till folkhälsan.
Konungariket Sverige anser till följd härav – och detta oavsett vilken rättslig lösning som domstolen väljer – att kommissionen
inte har styrkt det påstådda fördragsbrottet, som består i att ha ett förbud för privatpersoner att importera alkoholdrycker
genom oberoende mellanhand eller yrkesmässig befordran.
Kommissionen har för sin del anfört att privatimporten kan skiljas från monopolets funktionssätt även om den påverkar detsamma,
och den skall därför prövas mot bakgrund av artikel 28 EG (se domen i det ovannämnda målet Franzén, punkt 36). Den anser dessutom
att den aktuella begränsningen inte är befogad av folkhälsoskäl.
Enligt kommissionen är fördragsbrottet således styrkt.

Domstolens bedömning
Domstolen fastslog i dom av den 5 juni 2007 i mål C‑170/04, Rosengren m.fl. (REG 2007, s. I‑0000, punkt 27), att en sådan
nationell bestämmelse om förbud mot att privatpersoner importerar alkoholdrycker som den som föreskrivs i 4 kap. 2 § första
stycket alkohollagen utgör en kvantitativ importrestriktion i den mening som avses i artikel 28 EG, även om detaljhandelsmonopolets
innehavare enligt nämnda lag på begäran skall anskaffa och således, i förekommande fall, importera de berörda dryckerna.
Konungariket Sverige kan således inte med framgång hävda att privatimport omfattas av Systembolagets monopol och att begränsningarna
av denna import skall prövas mot bakgrund av artikel 31 EG.
I punkt 58 i domen i det ovannämnda målet Rosengren m.fl. fastslog domstolen vidare att ett sådant förbud mot att privatpersoner
importerar alkoholdrycker som det som föreskrivs i 4 kap. 2 § första stycket alkohollagen inte är ändamålsenligt för att uppnå
syftet att allmänt begränsa alkoholkonsumtionen och inte står i proportion till syftet att skydda ungdomar mot alkoholkonsumtionens
skadeverkningar, vilket innebär att det inte kan anses grundat på hänsyn till intresset att skydda människors hälsa och liv
enligt artikel 30 EG.
Vid dessa förhållanden är den kvantitativa importrestriktion som lagts Konungariket Sverige till last och som är identisk
med den som gav upphov till domen i det ovannämnda målet Rosengren m.fl. inte befogad enligt artikel 30 EG. Kommissionens
talan skall således bifallas.
Av det ovan anförda följer att Konungariket Sverige har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 28 EG genom att förbjuda
att privatpersoner importerar alkoholdrycker genom oberoende mellanhand eller yrkesmässig befordran, utan att detta förbud
kan anses vara befogat enligt artikel 30 EG.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Konungariket Sverige skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket
Sverige har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (sjätte avdelningen) följande:
1)
Konungariket Sverige har åsidosatt sina skyldigheter enligt artikel 28 EG genom att förbjuda att privatpersoner importerar
alkoholdrycker genom oberoende mellanhand eller yrkesmässig befordran, utan att detta förbud kan anses vara befogat enligt
artikel 30 EG.
2)
Konungariket Sverige skall ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: svenska.