CELEX: 62009CJ0064
Vertragsverletzung eines Mitgliedstaats
Richtlinie 2000/53/EG
Art. 5 Abs. 3 und 4, Art. 6 Abs. 3 sowie Art. 7 Abs. 1
Keine richtlinienkonforme Umsetzung

Europa-Kommissionen har i stævningen nedlagt påstand om, at det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser
i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53/EF af 18. september 2000 om udrangerede køretøjer (EFT L 269,
s. 34), idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldstændigt og korrekt at
efterkomme direktivets artikel 2, nr. 13), artikel 4, stk. 2, litra a), artikel 5, stk. 3 og 4, artikel 6, stk. 3, artikel
7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3.

Retsforskrifter

EU-retten
Direktiv 2000/53 fastsætter i sin artikel 1, der har overskriften »Formål«, foranstaltninger, der i første række tager sigte
på at forebygge frembringelse af affald fra køretøjer og desuden tilsigter genbrug, genvinding og andre former for nyttiggørelse
af udrangerede køretøjer og komponenter deraf, så der skal bortskaffes mindre affald, og alle aktører, der er involveret i
køretøjernes livscyklus, herunder især aktører, som er direkte involveret i behandlingen af udrangerede køretøjer, kommer
til at fungere miljømæssigt bedre.
Direktivets artikel 2, nr. 13), definerer begrebet »demonteringsinformationer« som »alle informationer, der er nødvendige
til korrekt og miljøvenlig behandling af et udrangeret køretøj. Disse oplysninger stilles til rådighed for de anerkendte behandlingsvirksomheder
af køretøjsfabrikanterne og producenterne af komponenter i form af håndbøger eller elektroniske medier (f.eks. cd-rom og onlinetjenester)«.
Direktivets artikel 4, stk. 2, litra a), har følgende ordlyd:
»Medlemsstaterne sikrer, at materialer og komponenter i køretøjer, der markedsføres efter den 1. juli 2003, ikke indeholder
bly, kviksølv, cadmium eller hexavalent chrom, bortset fra de tilfælde, der er omhandlet i bilag II, og på de deri anførte
betingelser.«
Artikel 5, stk. 2-4, i direktiv 2000/53 bestemmer:
»2.      Medlemsstaterne træffer […] de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle udrangerede køretøjer afleveres til anerkendte
behandlingsvirksomheder.
3.      Medlemsstaterne indfører en ordning, hvorefter det er en betingelse for, at det udrangerede køretøj kan afmeldes, at der forevises
en skrotningsattest. En sådan attest udstedes til indehaveren og/eller ejeren, når det udrangerede køretøj afleveres til en
behandlingsvirksomhed. Skrotningsattester må kun udstedes af behandlingsvirksomheder, som har opnået tilladelse i henhold
til artikel 6. Medlemsstaterne kan tillade, at producenter, forhandlere og indsamlingsvirksomheder udsteder skrotningsattester
på vegne af en anerkendt behandlingsvirksomhed, forudsat at de garanterer, at det udrangerede køretøj afleveres til en anerkendt
behandlingsvirksomhed, og forudsat at de er registreret hos de offentlige myndigheder.
At behandlingsvirksomheder eller bilforhandlere eller indsamlingsvirksomheder, der foretager indsamling på vegne af en anerkendt
behandlingsvirksomhed, udsteder skrotningsattesten, giver dem ikke ret til at kræve økonomisk godtgørelse, medmindre medlemsstaterne
udtrykkeligt har bestemt dette.
[…]
4.      Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at afleveringen af køretøjet til en godkendt behandlingsvirksomhed
i overensstemmelse med stk. 3 kan ske uden omkostninger for den sidste indehaver og/eller ejer, hvis køretøjet ikke har en
markedsværdi, eller denne er negativ.
Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at producenterne afholder alle eller en betydelig del
af udgifterne ved gennemførelsen af denne foranstaltning og/eller tager udrangerede køretøjer tilbage på samme betingelser
som omhandlet i stk. 1.
Medlemsstaterne kan bestemme, at det ikke er fuldstændig omkostningsfrit at aflevere udrangerede køretøjer, hvis det udrangerede
køretøj ikke indeholder et køretøjs vigtigste komponenter, herunder motoren og karrosseriet, eller hvis det indeholder affald,
der er føjet til det udrangerede køretøj.
Kommissionen overvåger løbende gennemførelsen af stk. 1 for at sikre, at der ikke sker forvridning af markedet, og forelægger
om fornødent Europa-Parlamentet og Rådet forslag om ændring heraf.«
Direktivets artikel 6, stk. 3, bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at virksomheder og foretagender, der udfører behandlingsprocesser,
mindst opfylder følgende forpligtelser i overensstemmelse med bilag I:
a)      Udrangerede køretøjer skal før viderebehandling strippes eller tilsvarende foranstaltninger træffes for at mindske eventuelle
negative påvirkninger af miljøet. Ligeledes skal komponenter eller materialer, der er mærket eller på anden måde gjort identificerbare
i overensstemmelse med artikel 4, stk. 2, fjernes før videre behandling.
b)      Farlige materialer og komponenter skal fjernes og udsorteres selektivt, således at de ikke forurener det senere shreddingaffald
fra udrangerede køretøjer.
c)      Stripning og oplagring skal finde sted på en sådan måde, at køretøjernes komponenter er egnet til genbrug og nyttiggørelse,
især genvinding.
De aktiviteter, der har til formål at fjerne miljøbelastende stoffer mv. fra udrangerede køretøjer som omhandlet i bilag I,
punkt 3, skal foretages så hurtigt som muligt.«
Direktivets artikel 7, stk. 1, fastsætter:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at tilskynde til genbrug af komponenter, der er egnede til genbrug,
til nyttiggørelse af komponenter, der ikke kan genbruges, og til, at der gives fortrinsstilling til genvinding, når dette
er miljømæssigt forsvarligt, uden tilsidesættelse af kravene til køretøjers sikkerhed og miljøkrav med hensyn til f.eks. luftforurening
og støjbegrænsning.«
Artikel 8, stk. 3, i direktiv 2000/53 bestemmer:
»Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at producenterne senest seks måneder efter markedsføringen
sørger for, at der foreligger demonteringsoplysninger for hver type nyt køretøj, der er bragt på markedet. […]«

Nationale bestemmelser
Direktiv 2000/53 er gennemført i fransk ret ved dekret nr. 2003-727 af 1. august 2003 om fremstilling af køretøjer og skrotning
af udrangerede køretøjer (JORF af 5.8.2003, s. 13487, herefter »dekret nr. 2003-727«), og ved bekendtgørelser udstedt til
gennemførelse heraf, af 24. december 2004 om bestemmelser vedrørende fremstilling af køretøjer, komponenter og udstyr til
skrotning af udrangerede køretøjer (JORF af 31.12.2004, s. 22743), af 15. marts 2005 vedrørende godkendelse af operatører
af anlæg til oplagring, rensning, demontering, tilskæring eller fragmentering af udrangerede køretøjer (JORF af 14.4.2005,
s. 6688), af 6. april 2005 om fastsættelse af reglerne for indførelse af kvitteringer for modtagelse til skrotning og af skrotningsattester
for udrangerede køretøjer (JORF af 24.5.2005, s. 8915) og af 13. maj 2005 vedrørende godtgørelsesordninger for godkendte fragmenteringsanlægsoperatører
(JORF af 31.5.2005, s. 9716).
Artikel 2 i dekret nr. 2003-727 bestemmer:
»For anvendelsen af dette dekret gælder følgende:
[…]
3.      Som autoophugger anses enhver, der modtager, oplagrer, renser og demonterer køretøjer.
4.      Som fragmenteringsanlægsoperatør anses enhver, der modtager, oplagrer, tilskærer eller fragmenterer køretøjer, hvilke to processer
foretages efter køretøjets rensning og demontering, såfremt dette er nødvendigt.
[…]«
Dekretets artikel 4 fastsætter:
»En indehaver af et udrangeret køretøj må kun aflevere dette til en autoophugger eller en fragmenteringsanlægsoperatør, der
er godkendt i henhold til dette dekrets artikel 9, eller på et opsamlingssted oprettet af en producent.«
Dekretets artikel 5 lyder som følger:
»Fragmenteringsanlægsoperatører, opsamlingssteder og autoophuggere må ikke ved modtagelsen af et køretøj opkræve gebyr fra
den indehaver, der afleverer et udrangeret køretøj til deres anlæg, undtagen i tilfælde hvor køretøjet mangler dets vigtigste
komponenter, herunder motorinstallationen, katalysatoren for de køretøjer, der var udstyret med dette, da de først blev markedsført,
eller karosseriet, eller hvor køretøjet er tilføjet affald eller ikke-typegodkendt udstyr, som i kraft af dets art eller mængde
forhøjer udgiften ved behandlingen af det udrangerede køretøj.«
Artikel 6 i dekret nr. 2003-727 er affattet som følger:
»Enhver producent skal, for køretøjer af sit eget mærke, enten godtgøre det underskud, som anvendelsen af artikel 5 kan medføre
for en godkendt fragmenteringsanlægsoperatør, eller selv tilbagetage sine køretøjer i henhold til de foranstaltninger, som
producenten finder hensigtsmæssige.
Konstateringen af et eventuelt underskud foretages af et uvildigt eksternt organ, der er udpeget af producenten og den godkendte
fragmenteringsanlægsoperatør i fællesskab.
Oplysningerne vedrørende konstateringen af underskud og producentens forslag til godtgørelse forelægges uden ophold for den
i dette dekrets artikel 18 angivne kommission.
Ministerierne for transport, miljø, økonomi og industri udsteder i fællesskab en bekendtgørelse, der fastsætter gennemførelsesbestemmelserne
for denne artikels stk. 1 og 2, herunder bestemmelser om særskilte regnskaber for de forskellige aktiviteter, som udføres
af fragmenteringsanlægsoperatørerne.«
Dekretets artikel 7 bestemmer:
»Såfremt det er muligt at genbruge komponenter fra et udrangeret køretøj, skal denne genbrug foretages under hensyntagen til
køretøjernes sikkerhedskrav og miljøbeskyttelse, navnlig bekæmpelse af luft- og støjforurening. Sporbarheden af de genbrugelige
komponenter, der er omfattet af disse krav, sikres ved anvendelse af en passende mærkningsordning i overensstemmelse med dette
dekrets artikel 11 og 12, såfremt dette er teknisk muligt.
Med forbehold af stk. 1, og såfremt de tekniske og økonomiske betingelser gør det muligt, skal komponenter og materialer fra
et udrangeret køretøj fortrinsvis genbruges, nyttiggøres og i særdeleshed genvindes, frem for destrueres.«
Dekretets artikel 13 fastsætter:
»Artikel R. 322-9 i færdselsloven erstattes af følgende bestemmelser:
Artikel R. 322-9. – I tilfælde af salg eller vederlagsfri overdragelse af et køretøj til skrotning skal ejeren, med undtagelse
af de i artikel L. 326-11 omhandlede tilfælde, aflevere registreringsattesten til en godkendt autoophugger eller fragmenteringsanlægsoperatør,
forsynet med en af følgende påtegninger, der skal være læselig og ikke må kunne ændres, »solgt til skrotning den ../../….
(dato for overdragelsen)« eller »overdraget til skrotning den ../../…. (dato for overdragelsen)«, samt ejerens underskrift,
og efter at have afrevet den dertil beregnede del.
Såfremt der ikke forefindes en registreringsattest, skal ejeren, med undtagelse af de i artikel L. 326-11 omhandlede tilfælde,
aflevere enten et officielt dokument, hvori det attesteres, at registreringsattesten ikke kan fremlægges, eller et bevis på
ejerskab, hvis køretøjet er mere end 25 år gammelt.
Den godkendte autoophugger eller fragmenteringsanlægsoperatør skal til gengæld inden for 15 dage fra datoen for køretøjets
overdragelse give ejeren en kvittering for modtagelsen til skrotning.
Inden for samme frist skal den godkendte autoophugger eller fragmenteringsanlægsoperatør sende et eksemplar af kvitteringen
for modtagelsen til skrotning, samt et af de i denne artikels stk. 1 eller stk. 2 nævnte dokumenter, til præfekten i det departement,
hvor køretøjet var indregistreret.
Inden for 15 dage efter køretøjets tilskæring eller fragmentering sender den godkendte fragmenteringsanlægsoperatør den tilhørende
skrotningsattest som bekræftelse på skrotningen til præfekten i det departement, hvor køretøjet var indregistreret. Præfekten
foretager dernæst registrering af skrotningen samt afmelder køretøjet.
Ministerierne for transport, miljø, indenrigsanliggender og industri udsteder i fællesskab en bekendtgørelse, der fastsætter
bestemmelser for indførelse af kvitteringen for skrotning og for skrotningsattesten.«
Artikel 15 i dekret nr. 2003-727 bestemmer:
»Inden for en frist på seks måneder efter et køretøj er bragt på markedet, og med forbehold af forretnings- og fabrikshemmeligheder,
skal enhver producent sørge for, i samarbejde med producenten af det materiale og de komponenter, der er anvendt i køretøjet,
at der for hver type nyt køretøj, der er bragt på enten det nationale marked eller fællesskabsmarkedet, foreligger oplysninger
til de godkendte autoophuggere og fragmenteringsanlægsoperatører vedrørende:
1.      køretøjets demonterings- og rensningsforhold
2.      forhold vedrørende demontering, oplagring og kontrol af de komponenter, der kan genbruges
3.      køretøjets forskellige komponenter og materialer
4.      placeringen af farlige stoffer i køretøjet.«

Den administrative procedure
Som følge af en række klager sendte Kommissionen den 12. oktober 2005 Den Franske Republik en åbningsskrivelse, hvori den
fastslog, at denne medlemsstat dels havde foretaget en ukorrekt gennemførelse af artikel 1, artikel 4, stk. 2, artikel 5,
stk. 3 og 4, artikel 6, stk. 3, og artikel 7, stk. 1, i direktiv 2000/53, dels havde foretaget en ufuldstændig gennemførelse
af direktivets artikel 7, stk. 2, og sluttelig at den havde foretaget en ukorrekt og ufuldstændig gennemførelse af direktivets
artikel 2, nr. 12) og 13), artikel 4, stk. 1, og artikel 8, stk. 3.
Den Franske Republik besvarede åbningsskrivelsen den 19. december 2005 og redegjorde for, hvorfor den fandt Kommissionens
klagepunkter ubegrundede.
Kommissionen sendte den 12. december 2006 Den Franske Republik en begrundet udtalelse, der gentog de klagepunkter, der fremgik
af åbningsskrivelsen, med undtagelse af klagepunkterne vedrørende artikel 2, nr. 12), og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2000/53.
Den Franske Republik besvarede den begrundede udtalelse den 14. februar 2007 og anførte, at den fandt Kommissionens klagepunkter
ubegrundede.
Da Kommissionen vurderede, at klagepunkterne – med undtagelse af klagepunkterne vedrørende artikel 1 og 4, stk. 1, i direktiv
2000/53 – burde opretholdes, har den anlagt nærværende sag.

Om søgsmålet
Til støtte for sit søgsmål gør Kommissionen syv klagepunkter gældende, henholdsvis:
–        at den i fransk ret indførte definition af begrebet »demonteringsinformationer« er uforenelig med artikel 2, nr. 13), i direktiv
2000/53
–        at datoen for fastsættelse af forbuddet mod farlige stoffer er uforenelig med direktivets artikel 4, stk. 2, litra a)
–        at det franske system vedrørende afmeldelse af et indregistreret køretøj efter fremlæggelse af en skrotningsattest er uforeneligt
med direktivets artikel 5, stk. 3
–        at systemet vedrørende modtagelse af udrangerede køretøjer er uforeneligt med direktivets artikel 5, stk. 4
–        at den manglende gentagelse af begrebet »stripning« i de bestemmelser, der gennemfører direktivet i fransk ret, er uforenelig
med artikel 6, stk. 3, i direktiv 2000/53
–        at den fortolkning af udtrykket »miljømæssigt forsvarligt«, der kommer til udtryk i fransk ret, er uforenelig med direktivets
artikel 7, stk. 1, og
–        at den manglende præcisering vedrørende de tekniske hjælpemidler til formidling af oplysninger om demontering, er uforenelig
med direktivets artikel 8, stk. 3.

Om det første og syvende klagepunkt vedrørende uforeneligheden af den i fransk ret indførte definition af begrebet »demonteringsinformationer«
med artikel 2, nr. 13), i direktiv 2000/53 og dermed også vedrørende uforeneligheden af den manglende præcisering vedrørende
de tekniske hjælpemidler til formidling af oplysninger om demontering med direktivets artikel 8, stk. 3
Kommissionen er af den opfattelse, at artikel 15 i dekret nr. 2003-727 har en mere snæver rækkevidde end artikel 2, nr. 13),
i direktiv 2000/53, idet den sidstnævnte bestemmelse fastsætter, at »alle informationer« stilles til rådighed for de anerkendte
behandlingsvirksomheder, og ikke blot en udtømmende liste af oplysninger som omhandlet i dekretets artikel 15. Ifølge Kommissionen
medfører denne ukorrekte og ufuldstændige gennemførelse af artikel 2, nr. 13), ipso facto, at artikel 8, stk. 3, i direktiv
2000/53, der indeholder en forpligtelse til måden at formidle oplysningerne på, er gennemført ukorrekt og ufuldstændigt.
Den Franske Republik har i sit svarskrift bemærket, at der bør anvendes en generel definition af begrebet »demonteringsinformationer«
for at sikre en korrekt og fuldstændig gennemførelse af artikel 2, nr. 13), i direktiv 2000/53. Den anerkender ligeledes,
at det er nødvendigt at præcisere de tekniske foranstaltninger vedrørende den formidling af oplysninger om demontering, som
er pålagt producenterne, og den forpligter sig til at ændre de relevante bestemmelser i den nationale lovgivning, således
at de påkrævede præciseringer foretages.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at konstatere, at det klart fremgår af ordlyden af artikel 2, nr. 13), i direktiv
2000/53, at »demonteringsinformationer« omfatter »alle informationer, der er nødvendige til […] behandling af et udrangeret
køretøj«, og at direktivets artikel 8, stk. 3, for så vidt angår fremgangsmåderne til formidling af disse oplysninger skal
fortolkes i lyset af nævnte nr. 13).
Det følger heraf, at Kommissionens første og syvende klagepunkt er velbegrundede.

Om det andet klagepunkt vedrørende uforeneligheden af datoen for fastsættelse af forbuddet mod farlige stoffer med artikel
4, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/53
Kommissionen har i sit andet klagepunkt bemærket, at artikel 4, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/53 er blevet gennemført
i fransk ret ved artikel 3 i dekret nr. 2003-727 og ved bekendtgørelse af 24. december 2004 om bestemmelser vedrørende fremstilling
af køretøjer, komponenter og udstyr til skrotning af udrangerede køretøjer. Ifølge Kommissionen har Den Franske Republik imidlertid
ikke sikret en korrekt gennemførelse af nævnte artikel 4, stk. 2, litra a), idet den i strid med bestemmelsen kun har ladet
forpligtelsen til at sikre, at materialer og komponenter i disse køretøjer ikke indeholder bly, kviksølv, cadmium eller hexavalent
chrom, bortset fra de tilfælde, der er omhandlet i bilag II i direktiv 2000/53, finde anvendelse for køretøjer markedsført
fra den 31. december 2004, og ikke for køretøjer markedsført fra den 1. juli 2003.
I denne henseende er det tilstrækkeligt at bemærke, som Den Franske Republik i øvrigt også selv anerkender, at da bestemmelserne
i den nævnte bekendtgørelse af 24. december 2004 først finder anvendelse fra den 31. december 2004, er forpligtelsen omhandlet
i artikel 4, stk. 2, litra a), i direktiv 2000/53 blevet indført for sent med hensyn til den i bestemmelsen fastsatte dato.
Heraf følger, at artikel 4, stk. 2, litra a), ikke er gennemført korrekt i fransk ret.
Det må således konstateres, at Kommissionens andet klagepunkt er velbegrundet.

Om det tredje klagepunkt vedrørende uforeneligheden af det franske system vedrørende afmeldelse af et indregistreret køretøj
efter fremlæggelse af en skrotningsattest med artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53
Parternes argumenter
Kommissionen har anført, at artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53 nøjagtigt beskriver, hvilken procedure der skal følges,
når et udrangeret køretøj skal afmeldes. For at sikre indbyrdes sammenhæng mellem de nationale tiltag, som sættes i værk for
at opnå, at det indre marked fungerer, og for at undgå forvridning af konkurrencen i Den Europæiske Union, fastsætter denne
bestemmelse således, hvem der kan opnå tilladelse til at udstede skrotningsattester, hvem der er adressat for nævnte skrotningsattest,
og på hvilket tidspunkt denne skal udstedes.
Ifølge Kommissionen overholdt det franske system, som i øvrigt er blevet erstattet af et nyt indregistreringssystem, der trådte
i kraft den 15. september 2009 og er gældende for ethvert køretøj registreret efter denne dato, ikke de nøjagtige og detaljerede
krav i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53. Ved at fastsætte i artikel 13 i dekret nr. 2003-727 og i bekendtgørelsen af
6. april 2005, nævnt i denne doms præmis 9, at kun fragmenteringsanlægsoperatører var godkendt til at udstede en »skrotningsattest«,
og at denne attest efter den faktiske skrotning skulle afleveres til præfekten i det departement, hvor køretøjet var indregistreret,
mens ejeren af det udrangerede køretøj modtog en »kvittering for modtagelse til skrotning«, skabte fransk ret således forvirring
såvel som et vist administrativt besvær, der strider mod formålet med og den effektive virkning af direktiv 2000/53.
Den Franske Republik anfægter Kommissionens standpunkt. Den gør gældende, at den har oprettet en procedure i to trin, der
medfører en bedre sporbarhed af udrangerede køretøjer for at sikre et højere beskyttelsesniveau.
Udstedelsen af en »kvittering for modtagelse til skrotning«, der som første trin afleveres til ejeren, når denne overfører
køretøjet til en behandlingsvirksomhed, er en nødvendig forudsætning for den senere afmeldelse. Som andet trin bekræftes køretøjets
skrotning af et dokument benævnt »skrotningsattest«, der udstedes af fragmenteringsanlægsoperatøren, hvilket gør det muligt
at foretage den endelige afmeldelse.
Den Franske Republik er følgelig af den opfattelse, at »kvitteringen for modtagelse til skrotning« udfylder »skrotningsattestens«
rolle som omhandlet i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53, idet dens udstedelse garanterer, at det udrangerede køretøj automatisk
skrottes derefter, hvorimod dokumentet benævnt »skrotningsattest«, i den forstand, hvori det er anvendt i fransk ret, sikrer
den effektive skrotning af det udrangerede køretøj, inden afmeldelsen foretages.
Domstolens bemærkninger
Direktiv 2000/53, der for det første ifølge sin første betragtning har til formål at formindske udrangerede køretøjers påvirkning
af miljøet, indeholder ikke bestemmelser om en fuldstændig harmonisering og er dermed ikke til hinder for, at medlemsstaterne
træffer strengere beskyttelsesforanstaltninger (jf. bl.a. dom af 14.4.2005, sag C-6/03, Deponiezweckverband Eiterköpfe, Sml.
I, s. 2753, præmis 27). Sådanne foranstaltninger skal imidlertid være forenelige med EF-traktaten, og de må navnlig ikke gribe
ind i gennemførelsen af direktivets andet formål, som er at sikre det indre markeds funktion og at undgå forvridning af konkurrencen
i EU.
I denne henseende skal det fastslås, at artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53, således som Kommissionen har gjort gældende,
nøjagtigt beskriver, hvilken procedure der skal følges, når et udrangeret køretøj skal afmeldes, med det formål at sikre indbyrdes
sammenhæng mellem de nationale tiltag, således som det fremgår af anden betragtning til direktivet. Inden for rammerne af
denne procedure er der tillagt nøgledokumentet benævnt »skrotningsattest« en klart defineret funktion.
Dette dokuments nævnte funktion kan ikke ændres. Selv hvis det antages, at det franske system medfører en bedre sporbarhed
af udrangerede køretøjer, må det imidlertid fastslås, at »skrotningsattesten« er tillagt en anden rolle end den, der er fastsat
i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53. En sådan ændring af denne attests funktion kan bringe den indbyrdes sammenhæng mellem
de nationale tiltag nævnt i foregående præmis – og dermed det indre markeds funktion – i fare.
Udstedelsen af et dokument benævnt »kvittering for modtagelse til skrotning«, der ifølge Den Franske Republik udfylder »skrotningsattestens«
rolle som fastsat i artikel 5, stk. 3, i direktiv 2000/53, risikerer ligeledes at skabe forvirring, der kan vanskeliggøre
opfyldelsen af det af bestemmelsen forfulgte formål.
Det følger heraf, at Kommissionens tredje klagepunkt ligeledes er velbegrundet.

Om det fjerde klagepunkt vedrørende uforeneligheden af systemet vedrørende modtagelse af udrangerede køretøjer med artikel
5, stk. 4, i direktiv 2000/53
Parternes argumenter
Kommissionen har gjort gældende, at artikel 5, stk. 4, i direktiv 2000/53, sammenholdt med samme artikels stk. 2, fastsætter
en forpligtelse for de anerkendte behandlingsvirksomheder til at modtage udrangerede køretøjer til skrotning vederlagsfrit.
Ifølge Kommissionen skal dette princip om, at modtagelsen af disse køretøjer skal være vederlagsfri, fortolkes således, at
alle behandlingsvirksomheder på den ene side er forpligtede til uden vederlag at modtage køretøjer, der indleveres af den
sidste indehaver og/eller ejer, og på den anden side at disse virksomheder drager fordel af en godtgørelsesordning vedrørende
udgifter ved denne modtagelse, hvilke udgifter afholdes af producenterne.
Ved at lade autoophuggerne have mulighed for at afvise at modtage et udrangeret køretøj til skrotning og ved ikke for disse
autoophuggere at have indført godtgørelse for udgifter til behandlingen som fastsat, er det franske system for producenternes
afholdelse af disse udgifter uforenelig med direktiv 2000/53 og i modstrid med dettes effektive virkning.
Den Franske Republik er ikke enig i denne fortolkning af direktiv 2000/53. Ifølge denne medlemsstat har unionslovgiver ikke
haft til hensigt at forpligte enhver behandlingsvirksomhed til at modtage udrangerede køretøjer ved at betale dem en godtgørelse.
Et af formålene med direktiv 2000/53 er ganske vist, at alle udrangerede køretøjer skal afleveres til en behandlingsvirksomhed.
Med henblik på at opnå dette formål er den vederlagsfrie aflevering imidlertid kun en ansporende foranstaltning, og den udgør
kun et middel blandt flere til at opnå formålet.
Formålet med at sikre indsamling af alle udrangerede køretøjer ved hjælp af et passende system af behandlingsvirksomheder
baserer sig således i fransk ret ikke kun på regler med en ansporende karakter, men ligeledes på foranstaltninger af en repressiv
karakter, der tager sigte på at straffe opgivelse af udrangerede køretøjer.
Under disse omstændigheder er de foranstaltninger, der er truffet i fransk ret og udarbejdet i direktivets ånd, tilstrækkelige
til at opnå det tilsigtede formål, uden at det er nødvendigt at forpligte enhver behandlingsvirksomhed, og dermed autoophugger,
til at modtage udrangerede køretøjer.
Den godtgørelsesordning, der er fastsat i bekendtgørelsen af 13. maj 2005 vedrørende godtgørelsesordninger for godkendte fragmenteringsanlægsoperatører,
udgør endelig blot modydelsen for deres modtagelsesforpligtelse. Det er derfor med urette, at Kommissionen har vurderet, at
de franske regler om producenternes afholdelse af behandlingsudgifter, der ikke fastsætter en godtgørelse til autoophuggerne,
ikke er i overensstemmelse med formålene i direktiv 2000/53.
Domstolens bemærkninger
Det skal først fastslås, at det klart fremgår af selve ordlyden af artikel 5, stk. 4, i direktiv 2000/53, at aflevering af
et udrangeret køretøj til en behandlingsvirksomhed skal være uden omkostninger, da udgifterne hertil afholdes af producenterne.
Det følger uden videre heraf, at det nationale system for enhver autoophugger, der frivilligt modtager et udrangeret køretøj
til skrotning, skal indføre en godtgørelsesordning for behandlingsudgifter, hvilket i det foreliggende tilfælde er den samme
som den, der er fastsat for de behandlingsvirksomheder, der i det nationale system er forpligtede til at foretage en sådan
modtagelse.
Det skal følgelig fastslås, at allerede fordi autoophuggere, der har accepteret at modtage et køretøj til skrotning, er udelukket
fra godtgørelsesordningen i artikel 6 i dekret nr. 2003-727, har Den Franske Republik tilsidesat sine forpligtelser i henhold
til artikel 5, stk. 4, i direktiv 2000/53.
For så vidt angår spørgsmålet, om direktiv 2000/53 skal fortolkes således, at en autoophugger, i sin egenskab af behandlingsvirksomhed,
ipso facto er forpligtet til at modtage et udrangeret køretøj indleveret af dettes sidste indehaver og/eller ejer, skal det
bemærkes, at medlemsstaterne i henhold til ordlyden af direktivets artikel 5, stk. 2, skal træffe de nødvendige foranstaltninger
for at sikre, at alle udrangerede køretøjer afleveres til anerkendte behandlingsvirksomheder.
Det følger ikke af hverken denne ordlyd eller af ordlyden af artikel 5, stk. 4, i direktiv 2000/53, at afleveringen til »[…]virksomheder«
skal fortolkes således, at enhver virksomhed skal acceptere at modtage udrangerede køretøjer.
Det skal endvidere fastslås, at det fremgår af syvende betragtning til direktiv 2000/53, der indfører direktivets artikel
5, stk. 4, at »[m]edlemsstaterne bør sikre, at den sidste indehaver og/eller ejer omkostningsfrit kan levere det udrangerede
køretøj til anerkendte behandlingsvirksomheder […]«.
Denne betragtning, hvoraf fremgår, at afleveringen sker til »behandlingsvirksomheder« og ikke til »enhver [behandlingsvirksomhed]«,
og som er i overensstemmelse med den engelske sprogversion (»»an« authorised treatment facility« og ikke »any«) og den tyske
(»bei »einer« zugelassenen Verwertungsanlage« og ikke »jeder«), taler derimod for den fortolkning, som Den Franske Republik
har anlagt.
Sidstnævnte fortolkning fremkommer ligeledes ved en formålsfortolkning af den omtvistede bestemmelse. Når et af formålene
med artikel 5, stk. 2, i direktiv 2000/53 er, at alle udrangerede køretøjer afleveres til behandlingsvirksomheder, og når
de foranstaltninger – ud over den, der er fastsat i direktivets artikel 5, stk. 4, vedrørende den vederlagsfrie modtagelse
– der vedtages for at opnå dette formål, henhører under medlemsstaternes kompetence, følger det heraf, at direktivet ikke
er til hinder for, at visse behandlingsvirksomheder gives valgfrihed med hensyn til modtagelsen, på betingelse af, at antallet
af behandlingsvirksomheder, der er forpligtede til at modtage de udrangerede køretøjer, der indleveres, er tilstrækkeligt
til i praksis at sikre afleveringen til en sådan virksomhed.
Ved på den ene side at fastsætte en forpligtelse for fragmenteringsanlægsoperatørerne og opsamlingsstederne til at modtage
udrangerede køretøjer og på den anden side den alvorlige straf, der ifaldes ved opgivelsen af et sådant køretøj, som anført
i punkt 65 i Den Franske Republiks svarskrift, er der således i fransk ret indført et system til modtagelse af udrangerede
køretøjer, der ikke er uforeneligt med artikel 5, stk. 4, i direktiv 2000/53.
Det må følgelig konstateres, at det fjerde klagepunkt er velbegrundet, for så vidt som autoophuggere, der har accepteret at
modtage et udrangeret køretøj til skrotning, er udelukket fra godtgørelsesordningen i artikel 6 i dekret nr. 2003-727, og
at dette klagepunkt i øvrigt skal forkastes.

Om det femte klagepunkt vedrørende uforeneligheden af den manglende gentagelse af begrebet »stripning« i de bestemmelser,
der gennemfører direktivet i fransk ret, med artikel 6, stk. 3, i direktiv 2000/53
Parternes argumenter
Til støtte for dette klagepunkt har Kommissionen gjort gældende, at dekret nr. 2003-727 ikke gentager begrebet »stripning«,
som er anvendt i artikel 6, stk. 3, i direktiv 2000/53 til at angive det første trin i behandlingsprocessen. Selv om Kommissionen
medgiver, at dette begreb, der uden tvivl er resultatet af en ubehændig oversættelse af det engelske ord »stripping«, er temmelig
uegnet at anvende på fransk i en køretøjsmæssig sammenhæng, beskriver det den demonteringshandling, der som et minimum er
en forudsætning for enhver anden behandling, navnlig rensningen.
Den Franske Republik har anført, at der mangler en definition af begrebet »stripning«. Den har endvidere bemærket, at de behandlingsprocesser,
der er opført i artikel 6, stk. 3, i direktiv 2000/53, blot udgør de mindstekrav til behandlingen, som et anlæg eller en virksomhed,
der udfører behandlingsprocesser, skal opfylde. Ifølge denne medlemsstat fastlægger bestemmelsen således ikke behandlingsprocessen
på udtømmende vis, og den pålægger ikke medlemsstaterne en nøjagtig rækkefølge for udførelsen af behandlingsprocesserne.
Den Franske Republik har fastslået, at da begrebet »rensning« omfatter alle de behandlingsprocesser, der er fastsat i artikel
6, stk. 3, i direktiv 2000/53, er denne bestemmelse gennemført korrekt i fransk ret, idet der her fastsættes et princip om
rensning forud for enhver anden behandling.
Domstolens bemærkninger
Det skal for det første bemærkes, at på trods af manglen på en definition af begrebet »stripning«, er det ubestridt, at såvel
stripnings- som rensningsprocessen vedrører de komponenter i køretøjet, der indeholder farlige stoffer, og som skal demonteres
før enhver anden behandling for at mindske eventuelle negative påvirkninger af miljøet.
Det skal for det andet bemærkes, at ifølge Kommissionen er det kriterium, der anvendes til at skelne mellem de komponenter
i køretøjet, der indeholder farlige stoffer, og som ifølge Kommissionen skal undergå »stripning«, og dem, der skal undergå
»rensning«, hvorvidt demonteringen af de nævnte komponenter kan foregå ubesværet uden at være til fare for miljøet. Batterier,
der nemt kan demonteres, henhører således under »stripning«, og dem, der ikke kan, henhører under »rensning«.
I lyset af disse konstateringer skal artikel 6, stk. 3, i direktiv 2000/53 fortolkes således, at »stripning« skal anses for
at være den proces, der påbegynder »[d]e aktiviteter, der har til formål at fjerne miljøbelastende stoffer«, hvilke aktiviteter
den samtidig er en del af. Den Franske Republik har følgelig ikke tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets
artikel 6, stk. 3, ved at fastsætte et princip om rensning forud for enhver anden behandling, uden imidlertid ved at indføre
begrebet »stripning« at præcisere, at rensningen påbegyndes ved demontering af de komponenter, der ubesværet kan demonteres.
Under disse omstændigheder skal Kommissionens femte klagepunkt forkastes.

Om det sjette klagepunkt vedrørende uforeneligheden af fortolkningen af udtrykket »miljømæssigt forsvarligt« med artikel 7,
stk. 1, i direktiv 2000/53
Parternes argumenter
Kommissionen har anført, at artikel 7 i dekret nr. 2003-727, der gennemfører artikel 7, stk. 1, i direktiv 2000/53, bestemmer,
at komponenter og materialer fra et udrangeret køretøj skal genbruges, nyttiggøres og genvindes, frem for destrueres, »såfremt
de tekniske og økonomiske betingelser gør det muligt«, hvorimod direktivets artikel 7 giver fortrinsstilling til genvinding,
»når dette er miljømæssigt forsvarligt«.
Det er Kommissionens vurdering, at henvisningen til »tekniske og økonomiske« betingelser forfølger et andet formål end det
af unionslovgiver tilsigtede, idet der ved valget mellem genvinding eller en anden proces ikke lægges vægt på miljøbeskyttelse,
men på økonomisk rentabilitet eller teknisk gennemførlighed med færre omkostninger.
Den Franske Republik har anført, at der ikke kan tilskrives begrebet »miljømæssigt forsvarligt« en bindende betydning, idet
en retsregels bindende virkning afhænger af, hvorvidt den forpligtelse, som den fastsætter, er klar og præcis.
Ifølge denne medlemsstat er autoophuggere og fragmenteringsanlægsoperatører imidlertid ikke i stand til at forudse konsekvenserne
af deres handlinger i forhold til den »miljømæssige forsvarlighed« og dermed heller ikke til at fastlægge, under hvilke omstændigheder
der skal gives fortrinsstilling til genvinding. Fransk ret har således indført en subjektiv tilgang til fortrinsstillingen
til genvinding, idet dette kun kan vurderes fra sag til sag.
Domstolens bemærkninger
Det skal på forhånd bemærkes, at gennemførelsen i fransk ret af udtrykket »når dette er miljømæssigt forsvarligt«, som anvendt
i artikel 7, stk. 1, i direktiv 2000/53, er korrekt, hvis udtrykket »såfremt de tekniske og økonomiske betingelser gør det
muligt« anvendt i artikel 7, stk. 2, i dekret nr. 2003-727, kan anses for at svare til det førstnævnte udtryk.
I denne henseende skal det bemærkes, at de to udtryk indebærer en vurdering fra sag til sag, der i sig selv medfører en vis
subjektivitet.
Det skal endvidere bemærkes, at de to udtryk ikke er forskellige for så vidt angår deres bindende virkning, idet denne, som
Den Franske Republik har anført, afhænger af, hvorvidt den forpligtelse, som den fastsætter, er klar og præcis.
For så vidt angår indholdet af forpligtelsen til genvinding i artikel 7 i direktiv 2000/53 på den ene side og artikel 7 i
dekret nr. 2003-727 på den anden side skal det bemærkes, at de fastsatte betingelser i sidstnævnte endeligt kan sammenfattes
som værende af økonomisk art, da genvinding helt klart kun skal foretages på betingelse af dens tekniske gennemførlighed.
Heraf følger, at indholdet i de to udtryk nævnt i denne doms præmis 69, kun vil kunne anses for at være tilsvarende, såfremt
udtrykket »miljømæssigt forsvarligt« svarer til udtrykket »økonomisk gennemførlighed«.
Selv hvis det antages, at disse to begreber har visse fælles aspekter, er det imidlertid åbenbart, at de ikke er indbyrdes
tilsvarende.
Kommissionens sjette klagepunkt er således velbegrundet.
På grundlag af det ovenstående skal det fastslås, at Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til
direktiv 2000/53, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige for fuldstændigt og
korrekt at efterkomme direktivets artikel 2, nr. 13), artikel 4, stk. 2, litra a), artikel 5, stk. 3, og vedrørende artikel
5, stk. 4, for så vidt som autoophuggere, der har accepteret at modtage et udrangeret køretøj til skrotning, er udelukket
fra godtgørelsesordningen for behandlingsudgifter, samt artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3.

Sagens omkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 3, kan Domstolen fordele sagens omkostninger eller bestemme, at hver part
skal bære sine egne omkostninger, hvis hver af parterne taber på henholdsvis et eller flere punkter.
I den foreliggende sag har Kommissionen og Den Franske Republik hver tabt på flere punkter, og hver part pålægges at bære
sine egne omkostninger.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Første Afdeling):
1)
Den Franske Republik har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/53/EF af
18. september 2000 om udrangerede køretøjer, idet den ikke har vedtaget de love og administrative bestemmelser, der er nødvendige
for fuldstændigt og korrekt at efterkomme direktivets artikel 2, nr. 13), artikel 4, stk. 2, litra a), artikel 5, stk. 3,
og vedrørende artikel 5, stk. 4, for så vidt som autoophuggere, der har accepteret at modtage et udrangeret køretøj til skrotning,
er udelukket fra godtgørelsesordningen for behandlingsudgifter, samt artikel 7, stk. 1, og artikel 8, stk. 3.
2)
I øvrigt frifindes Den Franske Republik.
3)
Europa-Kommissionen og Den Franske Republik bærer hver deres egne omkostninger.
Underskrifter
*
Processprog: fransk.