CELEX: 62006CJ0337
Direktyvos 92/50/EEB ir 2004/18/EB
Viešieji paslaugų pirkimai
Visuomeniniai transliuotojai
Perkančiosios organizacijos
Viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos
Sąlyga, reikalaujanti, kad organizacijos veikla "būtų daugiausia finansuojama valstybės

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1992 m. birželio 18 d. Tarybos direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
OL L 209, p. 1
) 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmos alternatyvos ir a punkto iv papunkčio išaiškinimu.
Šis prašymas buvo pateiktas sprendžiant ginčą dėl to, ar Vokietijos visuomeniniai transliuotojai (
Landesrundfunkanstalten
) yra perkančiosios organizacijos, kurioms taikomi Bendrijos teisės aktai viešųjų pirkimų srityje.
Teisinis pagrindas
Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 92/50 7 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad ši direktyva galioja viešojo paslaugų pirkimo sutartims, kurių apskaičiuota vertė be PVM yra ne mažesnė kaip 200000 ekiu.
Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkte numatyta:
„perkančiosios organizacijos – tai valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijos, viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos, taip pat asociacijos, kurias sudaro viena ar daugiau tokių valdžios institucijų arba viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
Viešosios teisės reglamentuojama įstaiga,
tai:
—
nepramoninė ir nekomercinė įstaiga, turinti konkretų tikslą – tenkinti visuotinės svarbos interesus,
—
įstaiga, turinti teisinį subjektiškumą,
ir
—
įstaiga, daugiausia finansuojama valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų arba kitų viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų; arba kurių valdymą prižiūri tokios įstaigos; arba turinti administravimo, valdymo ar priežiūros valdybą, kurios daugiau negu pusė narių skiriami valstybės, regioninės ar vietos valdžios institucijų ar kitų viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų.
Viešosios teisės reglamentuojamų įstaigų arba tokių įstaigų grupių, atitinkančių šio punkto antrojoje pastraipoje nurodytus kriterijus, sąrašai yra pateikti Direktyvos 71/305/EEB I priede. Šie sąrašai privalo būti kuo išsamesni ir gali būti peržiūrimi iš naujo pagal tos direktyvos 30b straipsnyje numatytą tvarką.“ (Pataisytas vertimas)
Ši nuostata beveik identiškai pakartojama 2004 m. kovo 31 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2004/18/EB dėl viešojo darbų, prekių ir paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo (
OL L 134, p. 114
) 1 straipsnio 9 dalyje. Direktyvos 2004/18 1 konstatuojamojoje dalyje nurodoma, kad ja atskiros viešųjų pirkimų sutarčių sudarymą minėtose trijose srityse reglamentuojančios direktyvos sujungiamos į vientisą tekstą, o pagal jos 80 straipsnį ji turi būti perkelta į valstybių narių teisės sistemas ne vėliau kaip iki 2006 m. sausio 31 dienos.
Vokietijos visuomeniniai transliuotojai neminimi nei Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto paskutinėje pastraipoje nurodytame sąraše, nei analogiško turinio Direktyvos 2004/18 III priede.
Pagal Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto iv papunktį jos nuostatos netaikomos:
„radijo ir televizijos transliuotojų programų medžiagos įsigijimui, kūrimui, gamybai arba bendros gamybos sutarčiai ir sutarčiai dėl transliavimo laiko“.
Ši nuostata pakartojama Direktyvos 2004/18 16 straipsnio b punkte.
Kodėl tokia nuostata reikalinga, paaiškinama Direktyvos 92/50 11 konstatuojamojoje dalyje, kuri skelbia:
„kadangi sudarant sutartis dėl tam tikrų audiovizualinių paslaugų transliavimo vadovaujamasi sumetimais, dėl kurių netikslinga taikyti pirkimo taisykles“.
Ši priežastis dar detaliau paaiškinama Direktyvos 2004/18 25 konstatuojamojoje dalyje, kurioje numatoma:
„Sudarant sutartis dėl tam tikrų audiovizualinių paslaugų transliacijos srityje turėtų būti atsižvelgta į svarbius kultūrinius ir socialinius aspektus, dėl kurių joms negali būti taikomos viešojo pirkimo taisyklės. Dėl šių priežasčių turi būti padaryta išimtis viešosioms paslaugų sutartims, skirtoms pirkti, vystyti, gaminti arba bendrai gaminti paruoštas naudoti programas, taip pat kitas paruošiamąsias paslaugas, pavyzdžiui, susijusias su scenarijais arba menine veikla, reikalinga programai kurti, ir sutartis dėl transliacijos laiko. Tačiau ši išimtis neturi būti taikoma aprūpinant technine įranga, skirta rengti, bendrai rengti ir transliuoti šias programas. <…>“
Nacionalinės teisės aktai
Minėtos Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punktas į nacionalinę teisę buvo perkeltas Įstatymo dėl konkurencijos apribojimų
(Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen)
98 straipsnio 2 dalimi. Šios nuostatos turinys yra identiškas Bendrijos teisės taisyklėms, o vienintelis skirtumas yra tas, kad apibrėžiant „viešosios teisės reglamentuojamą įstaigą“ sąlyga, jog įstaigos veikla būtų finansuojama daugiausia valdžios institucijų, papildyta nuostata, kad toks finansavimas gali būti vykdomas „per akcijas arba kitais būdais“.
Vokietijos konstitucijos 5 straipsnio 1 dalyje nustatoma:
„Užtikrinama spaudos laisvė bei radijo ir televizijos transliacijų ir filmų laisvė.“
Šią nuostatą aukščiausi Vokietijos teismai, visų pirma
Bundesverfassungsgericht
(Federalinis Konstitucinis Teismas) ir
Bundesverwaltungsgericht
(Aukščiausiasis administracinis teismas), nuolat aiškina taip, kad ji draudžia valdžios įstaigoms daryti įtaką ar kištis į visuomeninių transliuotojų valdymą ir veiklą bei kad ji numato griežtą šių įstaigų rengiamų programų neutralumo reikalavimą. Ši Konstitucijos nuostata turi principinę reikšmę dabartinėje Vokietijos valstybės sąrangoje ir ja siekiama, kad transliuotojai netaptų politiniu įrankiu. Tai yra konstitucinė teisės į saviraiškos laisvę ir informacijos pliuralizmo garantija, užtikrinanti visuomeninių transliuotojų darbą, finansavimą ir vystymąsi.
Aptariamos įstaigos – tai teisinį subjektiškumą turintys viešosios teisės reglamentuojami subjektai, kuriems patikėta viešąjį interesą užtikrinanti užduotis. Jie nepriklauso nuo valstybės valdžios institucijų, turi savivaldą ir organizuoti taip, kad jiems negalėtų turėti įtakos valdžios institucijos. Pagal aukščiausių Vokietijos teismų praktiką šios įstaigos nėra valstybės sąrangos dalis.
Visuomeninių transliuotojų finansavimą Vokietijoje reglamentuoja federacijos (
Bund
) ir federalinių žemių sudarytos valstybinės sutartys (
Staatsvertrag
).
Valstybinės sutarties dėl visuomeninių transliuotojų (
Rundfunkstaatsvertrag
) 12 straipsnio 1 dalyje numatoma:
„Visuomeninių transliuotojų finansavimas turi suteikti jiems galimybę atlikti savo konstitucines ir teisines užduotis, jis turi užtikrinti visuomeninių transliacijų egzistenciją ir vystymąsi.“
Šios valstybinės sutarties 13 straipsnyje numatoma, kad visuomeninių transliuotojų poreikiai daugiausia finansuojami, t. y. daugiau kaip pusė reikalingų lėšų surenkama, iš gyventojų mokamų rinkliavų, o likusios lėšos gaunamos iš reklamos ir kitų pajamų. Pagal
Bundesverfassungsgericht
praktiką finansavimas rinkliavomis atitinka transliacijų, kaip viešosios paslaugos, pobūdį, jis įgyvendina konstitucinę finansavimo garantiją ir yra veiksmingas finansavimo būdas, sudarantis sąlygas išsaugoti programų nepriklausomumą nuo galimos valstybės politinės įtakos.
Rinkliavos rinkimo tvarka nustatyta 1991 m. rugpjūčio 31 d. valstybinėje sutartyje dėl visuomeninių transliuotojų rinkliavų reglamentavimo
(Staatsvertrag über die Regelung des Rundfunkgebührenwesens)
, pakeista 1996 m. rugsėjo 11 d. (GVBl. NRW 1996, p. 431, toliau – valstybinė sutartis dėl rinkliavos). Šioje valstybinėje sutartyje nustatyta, kad pareiga mokėti rinkliavą atsiranda, jei asmuo turi radijo ar televizijos aparatą. Tai, kad šis aparatas nėra naudojamas, neturi įtakos pareigai mokėti rinkliavą. Šios rinkliavos gavėjais formaliai laikomi atitinkamų federalinių žemių teritorijoje įsteigti regioniniai transliuotojai.
Visuomeninių transliuotojų rinkliavų dydį, kuris nustatomas atsižvelgiant į transliuotojų finansavimo poreikį, nustato 1996 m. lapkričio 26 d. Valstybinė sutartis dėl radijo ir televizijos finansavimo
(Rundfunkfinanzierungsstaatsvertrag)
(GVBl. NRW 1996, p. 484). Rinkliavos dydžiui oficialiai turi pritarti federalinių žemių parlamentai ir vyriausybės.
Transliuotojai administraciniu susitarimu įkūrė rinkliavų surinkimo centrą
Gebühreneinzugszentrale des öffentlich-rechtlichen Rundfunkanstalten in der Bundesrepublik Deutschland
(toliau – GEZ). Jis yra viešosios teisės reglamentuojamas administracinis susivienijimas, kurio užduotis – rinkti ir apskaityti rinkliavą. Jis neturi teisinio subjektiškumo ir procesinio veiksnumo, o veikia atitinkamų regioninių transliuotojų vardu ir sąskaita. Tačiau rinkdamas rinkliavas iš gyventojų, jis siunčia pranešimus dėl rinkliavos mokėjimo, t. y. atlieka viešosios valdžios veiksmus. Minėtos valstybinės sutarties dėl rinkliavos 7 straipsnio 6 dalyje numatoma, kad nesumokėjus rinkliavos „priminimai apie nesumokėtą transliavimo rinkliavą vykdomi taikant administracinę procedūrą. Reikalavimo teisę turintis regioninis transliuotojas gali iš karto kreiptis dėl priverstinio vykdymo į rinkliavos skolininkų nuolatinėje ar įprastoje gyvenamojoje vietoje kompetentingą instituciją <…>“.
Visuomeninių transliuotojų deklaruojamą finansavimo poreikį tikrina ir nustato nepriklausoma komisija „Kommission zur Überprüfung und Ermittlung des Finanzbedarfs der Rundfunkanstalten“ (Transliuotojų finansavimo poreikio tikrinimo ir nustatymo komisija, toliau – KEF). Ši Komisija, kurią sudaro šešiolika nepriklausomų ekspertų, gauna ir nagrinėja visuomeninių transliuotojų finansavimo poreikio prognozes bei aptaria šias paraiškas su pačiais transliuotojais. Ne rečiau kaip dveji metai Komisija pateikia ataskaitą, kuria remdamiesi federalinių žemių parlamentai ir vyriausybės priima sprendimą dėl rinkliavų dydžio. Ši procedūra, kurioje dabar dalyvauja KEF, buvo nustatyta po 1994 m. vasario 22 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendimo, kuriame nuspręsta, kad procedūra, kai sprendimą dėl rinkliavų priiminėjo Federalinių žemių ministrai pirmininkai nedalyvaujant nepriklausomai komisijai, negarantavo Konstitucijoje reikalaujamos nepriklausomybės.
Iš rinkliavos surenkamos sumos skiriamos visuomeniniams transliuotojams ir atitinkamos Federalinės žemės žiniasklaidos įstaigai.
Pagrindinė byla
2005 m. rugpjūčio mėn. GEZ raštu pakvietė vienuolika valymo įmonių pateikti privalomus pasiūlymus dėl jos pastatų Kelno mieste valymo paslaugų. Oficiali sutarties sudarymo procedūra pagal Bendrijos teisės reikalavimus nebuvo organizuota. Numatyta sutarties galiojimo trukmė buvo nuo 2006 m. kovo 31 d. iki 2008 m. gruodžio 31 d., o jos nenutraukus sutartis kasmet turėjo automatiškai būti pratęsiama dar metams. Bendras metines išlaidas GEZ įvertino per 400000 eurų.
2005 m. lapkričio mėn. vienai iš pateikti pasiūlymus pakviestų įmonių GEWA –
Gesellschaft für Gebäudereinigung und Wartung mbH GEZ
pranešė, kad su ja sutartis nebus sudaryta. Manydama, kad GEZ, kaip perkančioji organizacija, valymo sutartį privalėjo sudaryti taikydama oficialią viešųjų pirkimų procedūrą pagal Bendrijos taisykles, ši įmonė pateikė skundą dėl peržiūrėjimo Kelno apskrities administracijos
(Bezirksregierung)
Viešųjų pirkimų skyriui. Ši institucija patenkino skundą, pripažindama, kad šis pirkimas yra nesusijęs su tiesiogine transliavimo veikla ir patenka į Bendrijos viešųjų pirkimų teisės reglamentavimo sritį.
Dėl šio sprendimo federalinių žemių visuomeniniai transliuotojai pateikė skundą
Oberlandesgericht Düsseldorf
(Diuseldorfo Aukštesnysis apygardos teismas) viešųjų pirkimų kolegijai, teigdami, kad būdami visuomeniniais transliuotojais jie nėra perkančiosios organizacijos, nes visuomeninės transliacijos iš esmės finansuojamos iš žiūrovų ir klausytojų rinkliavų ir šiuo požiūriu nėra jokio valstybinio finansavimo ar kontrolės.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nusprendė, kad Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 1 ir 2 įtraukose bei Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalies antrosios pastraipos a ir b punktuose numatytos sąlygos, kurias turi atitikti „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“, šiuo atveju įvykdytos, nes visuomeniniai transliuotojai buvo įkurti patenkinti nepramoninio ir nekomercinio pobūdžio visuomeninės svarbos interesus bei turi teisinį subjektiškumą. Šis teismas taip pat nurodo, kad paskutinės dvi iš trijų Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukoje ir Direktyvos 2004/18 1 straipsnio 9 dalies antrosios pastraipos c punkte nurodytų alternatyvų šiuo atveju nėra įgyvendintos, nes viešosios valdžios institucijos neturi jokių galių valdant šias įstaigas nei įtakos skiriant jų valdymo organus. Todėl lieka patikrinti, ar aptariamų įstaigų veikla finansuojama daugiausia valstybės, ar kitų perkančiųjų organizacijų ir todėl jas reikia laikyti „viešosios teisės reglamentuojamomis įstaigomis“, ir kartu – „perkančiosiomis organizacijomis“.
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas šiuo klausimu nurodo, kad Vokietijos teismų praktikoje ir literatūroje kartais reiškiama nuomonė, jog sąlyga „daugiausia finansuojama valstybės“ reikalauja tiesioginio priežastinio ryšio tarp finansavimo ir valstybės. Ši nuomonė pabrėžia vien valstybinę lėšų kilmę ar šaltinį, t. y. ar tai yra valstybės biudžetas, ir neatsižvelgia nei į tai, kad rinkliavos rinkimas iš vartotojų grindžiamas teisės aktu, nei į tai kad ši rinkliava surenkama naudojantis perduotomis viešosios valdžios galiomis. Pagal šią pirmąją nuomonę tiesioginis valstybės finansavimas turi sudaryti sąlygas valstybei ar kitoms valdžios institucijoms daryti konkrečią įtaką įvairioms finansuojamo subjekto sutarčių sudarymo procedūroms.
Pagal kitą teismų praktikoje ir literatūroje reiškiamą nuomonę, kuriai pritaria ir prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, įstatyminio pagrindo, įpareigojančio privačius asmenis mokėti rinkliavą, pakanka pripažinti, kad pagrindinėje byloje aptariamų transliuotojų „valstybės finansavimo“ sąlyga įvykdyta. Todėl Bendrijos taisyklės viešųjų pirkimų srityje taikomos šioms iš privalomų rinkliavų finansuojamoms įstaigoms, kurios neveikia pagal rinkos dėsnius. Be to, pagal šią nuomonę, norint laikytis konstitucinės valstybės neutralumo pareigos, šių įstaigų valdymo ir programų atžvilgiu nebūtina, kad jų viešiesiems pirkimams, kurie nėra susiję su jų vykdoma pagrindine funkcija, nebūtų taikomos Bendrijos taisyklės.
Atsižvelgdamas į šiuos svarstymus,
Oberlandesgericht Düsseldorf
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar Direktyvos 2004/18/EB 1 straipsnio 9 dalies antrosios pastraipos c punkto pirmoje alternatyvoje nurodyta „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlyga turi būti aiškinama taip, kad dėl konstitucinės valstybės pareigos užtikrinti nepriklausomą įstaigų finansavimą ir veikimą numatytas netiesioginis įstaigų finansavimas iš radijo ir televizijos prietaisus turinčių asmenų mokamų valstybės nustatytų rinkliavų yra finansavimas šios sąlygos prasme?
2.
Jeigu į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai: ar 2004/18/EB 1 straipsnio 9 dalies 2 pastraipos c punkto pirmąją alternatyvą reikia aiškinti taip, kad „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlyga reikalauja tiesioginės valstybės įtakos valstybės finansuojamai įstaigai sudarant sutartis?
3.
Jeigu į antrąjį klausimą būtų atsakyta neigiamai: ar 2004/18/EB 1 straipsnio 9 dalies 2 pastraipos c punktą, atsižvelgiant į 16 straipsnio b punktą, reikia aiškinti taip, kad į direktyvos taikymo sritį nepatenka tik 16 straipsnio b punkte nurodytos paslaugos, o kitos, pagalbinės ir su programų medžiaga nesusijusios paslaugos, patenka į (šios) direktyvos taikymo sritį
(argumentum e contrario)
?“
Dėl prejudicinių klausimų
Įvadinės pastabos
Prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo užduoti klausimai remiasi taikomomis Direktyvos 2004/18 nuostatomis. Tačiau atsižvelgiant į tai, kad pagrindinėje byloje susiklosčiusiems faktams
rationae temporis
taikoma Direktyva 92/50, Teisingumo Teismo analizė ir atsakymai remsis atitinkamomis Direktyvos 92/50 nuostatomis, atsižvelgiant į tam tikrus Direktyva 2004/18 pateiktus paaiškinimus. Visais atvejais pastarosios direktyvos tekstas ir ją pagrindžiantys principai yra tokie patys kaip ir prieš tai buvusių direktyvų, o Direktyva 2004/18 buvo perrašytos jau buvusios nuostatos. Todėl nėra priežasčių, dėl kurių aiškinimas pagal šią naują direktyvą galėtų būti kitoks.
Be to, reikia nurodyti, kad nors Vokietijoje galiojanti visuomeninių transliuotojų finansavimo tvarka iš principo nesudaro galimybės valdžios institucijoms daryti kokią nors politinę įtaką šioms įstaigoms, šios aplinkybės nepakanka tam, kad sprendžiant šią bylą būtų vadovaujamasi tik prielaida, kad valstybė narė
per se
negali daryti tokios įtakos. Siekdamas vienodai aiškinti ir taikyti Bendrijos teisę bei įgyvendinti EB sutarties tikslus, Teisingumo Teismas turi atsižvelgti ir į kitus argumentus, pavyzdžiui, į judėjimo laisvę bei rinkos atvėrimą.
Dėl pirmojo klausimo
Šiuo klausimu Teisingumo Teismo prašoma išaiškinti Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmoje alternatyvoje minimą sąvoką „daugiausia finansuojama valstybės“ ar kitos viešosios įstaigos, siekiant nustatyti, ar ši sąlyga tenkinama, kuomet tokių visuomeninių transliuotojų, kurie yra aptariami pagrindinėje byloje, veikla daugiausia finansuojama iš rinkliavos, nustatytos, apskaičiuojamos ir surenkamos pagal tokias taisykles, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Visų pirma reikia pastebėti, kad, kalbant apie sąvoką „daugiausia finansuojama“, neabejotina, jog pagal Teisingumo Teismo praktiką ši sąlyga šiuo atveju įvykdyta, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamu atveju visuomeniniai transliuotojai daugiau nei pusę savo pajamų gauna iš rinkliavos (šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
University of Cambridge
,
C-380/98, Rink. p. I-8035
, 30 punktą).
Reikia pastebėti, kad Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmoje alternatyvoje nepatikslinama, kaip turėtų būti organizuotas finansavimas, apie kurį kalbama šioje nuostatoje. Be kita ko, joje nereikalaujama, kad minimos įstaigos būtų finansuojamos tiesiogiai valstybės ar kitos viešosios įstaigos. Todėl finansavimo sąlygų tyrimas neturi apsiriboti tik tomis sąlygomis, kurias nurodė įvairios suinteresuotosios šalys šioje byloje.
Norint išaiškinti „finansavimo iš valstybės lėšų“ ar kitų viešųjų įstaigų lėšų sąvoką, reikia atsižvelgti į Bendrijos direktyvų viešųjų pirkimų srityje tikslą, kaip jis aiškinamas Teisingumo Teismo praktikoje.
Pagal šią teismo praktiką direktyvomis viešųjų pirkimų srityje siekiama išvengti rizikos, kad sudarant visas perkančiųjų organizacijų viešųjų pirkimų sutartis pirmenybė bus teikiama nacionaliniams konkurso dalyviams ar kandidatams, ir galimybės, kad valstybės, savivaldybės ar viešosios teisės reglamentuojamos įstaigos finansuojamas ar kontroliuojamas subjektas vadovausis kitais nei ekonominiai kriterijais (minėto sprendimo
University of Cambridge
17 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Teisingumo Teismas pakartojo šiuos tikslus pridurdamas, kad atsižvelgiant į juos sąvoka „perkančioji organizacija“ bei sąvoka „viešosios teisės reglamentuojama įstaiga“ turi būti aiškinamos naudojant funkcinį aiškinimo metodą (2001 m. vasario 1 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
,
C-237/99, Rink. p. I-939
, 42 ir 43 punktai ir ten nurodyta teismo praktika).
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad Bendrijos lygmeniu siekiant derinti viešojo pirkimo sutarčių sudarymo tvarką norima pašalinti kliūtis laisvam paslaugų ir prekių judėjimui bei taip apsaugoti vienoje valstybėje narėje įsteigtų ūkio subjektų, norinčių siūlyti prekes ar paslaugas kitoje valstybėje narėje įsteigtoms perkančiosioms organizacijoms, interesus (minėtų sprendimų
University of Cambridge
16 punktas ir
Komisija prieš Prancūziją
41 punktas).
Kalbėdamas konkrečiai apie viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymą, Teisingumo Teismas pabrėžė tą patį tikslą – laisvą paslaugų judėjimą ir kuo atviresnę ir neiškraipytą konkurenciją visose valstybėse narėse (šiuo klausimu žr. 2005 m. sausio 11 d. Sprendimo
Stadt Halle ir RPL Lochau
,
C-26/03, Rink. p. I-1
, 44 ir 47 punktus).
Tokią visuomeninių transliuotojų finansavimo tvarką, kuri nagrinėjama pagrindinėje byloje, reikia nagrinėti atsižvelgiant į šiuos tikslus ir kriterijus, o tai reiškia, kad sąvoką „finansavimas iš valstybės lėšų“ reikia aiškinti naudojant funkcinį metodą.
Visų pirma būtina pažymėti, kad rinkliava iš kurios daugiausia finansuojamos aptariamos įstaigos, numatyta valstybinėje sutartyje dėl visuomeninių transliuotojų, t. y. valstybės akte. Ją reglamentuoja ir nustato įstatymas ir ji nėra šių įstaigų ir vartotojų sudarytos sutarties objektas. Pareiga mokėti rinkliavą atsiranda, jei asmuo turi radijo ar televizijos imtuvą, ir ji nėra atlyginimas už realų naudojimąsi šių įstaigų teikiamomis paslaugomis.
Be to, reikia pastebėti, kad rinkliavos dydžio nustatymas taip pat nėra pagrindinėje byloje nagrinėjamų transliuotojų ir vartotojų sutarties dalykas. Pagal valstybinę sutartį dėl radijo ir televizijos finansavimo šios rinkliavos dydį nustato federalinių žemių parlamentai ir vyriausybės, remdamiesi ataskaita, kurią parengia KEF pagal pačių įstaigų deklaruotą finansavimo poreikį. Federalinių žemių parlamentai ir vyriausybės, nepažeisdami radijo ir televizijos transliacijų laisvės principo, gali nesilaikyti KEF rekomendacijų, tačiau tik esant labai griežtoms sąlygoms, pavyzdžiui, jei rinkliavos dydis būtų neproporcinga našta vartotojams, atsižvelgiant į bendrą ekonominę ir socialinę situaciją, ir keltų grėsmę jų galimybei gauti informacijos (2007 m. rugsėjo 11 d.
Bundesverfassungsgericht
sprendimas, BvR 2270/05, BvR 809/06 ir BvR 830/06).
Net ir darant prielaidą, kad federalinių žemių parlamentai ir vyriausybės privalėtų be jokių išlygų vadovautis KEF rekomendacijomis, tai negalėtų paneigti to, jog rinkliavos dydžio nustatymo mechanizmą nustatė valstybė, kuri ekspertų komisijai perdavė viešosios valdžios galias.
Rinkliavos klausimu valstybinėje sutartyje dėl rinkliavos nustatyta, kad ją renka visuomeninių transliuotojų sąskaita veikdamas GEZ, siųsdamas pranešimus dėl rinkliavos mokėjimo, t. y. atlikdamas viešosios valdžios veiksmus. Be to, vėluojant sumokėti, priminimai apie nesumokėtą transliavimo rinkliavą vykdomi pagal administracinę procedūrą, o visuomeninis transliuotojas, kaip kreditorius, gali tiesiogiai kreiptis į kompetentingą instituciją prašydamas priverstinio įvykdymo. Taigi aptariamos įstaigos šiuo požiūriu naudojasi viešosios valdžios galiomis.
Šitaip šioms įstaigoms skirtos lėšos sumokamos negaunant specifinio atsakomojo atlygio Teisingumo Teismo praktikos prasme (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
University of Cambridge
23–25 punktus). Už šiuos mokėjimus negaunamas joks sutartinis atsakomasis atlygis, nes nei apmokestinimas rinkliava, nei jos dydis nėra visuomeninių transliuotojų ir vartotojų susitarimo pasekmė, o pastarieji privalo mokėti rinkliavą vien dėl to, kad turi radijo ar televizijos imtuvą, net jei niekuomet nebuvo pasinaudoję šių įstaigų siūlomomis paslaugomis.
Reikia pastebėti, jog ieškovių pagrindinėje byloje argumentas, kad faktas, jog rinkliava numatyta norminiame akte nėra svarbus, nes priešingu atveju visi Vokietijos Federacinės Respublikos gydytojai, advokatai ir architektai būtų „finansuojami iš valstybės lėšų“, mat jų honorarų dydį nustato valstybė, yra nepagrįstas. Net jei valstybė reglamentuoja šiuos honorarus, vartotojas visuomet savo laisva valia su šių profesijų atstovais užmezga sutartinius santykius ir gauna jų realias paslaugas. Be to, valstybė neužtikrina ir negarantuoja laisvųjų profesijų atstovų veiklos finansavimo.
Galiausiai reikia nurodyti, kad atsižvelgiant į minėtą funkcinį aiškinimo metodą, kaip teisingai pastebi Europos Bendrijų Komisija, vertinimas nesikeis, atsižvelgiant į tai, ar finansinės lėšos atkeliaus per valstybės biudžetą, t. y. valstybė iš pradžių surinks rinkliavas ir vėliau jas perves transliuotojų įstaigoms, ar valstybė šioms įstaigoms suteiks teisę pačioms jas rinkti.
Todėl reikia daryti išvadą, kad toks finansavimas, koks nagrinėjamas pagrindinėje byloje, numatytas valstybės aktu, jos garantuojamas ir kurio surinkimui naudojamos viešosios valdžios galios, atitinka „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlygą Bendrijos taisyklių viešųjų pirkimų srityje taikymo tikslais.
Šio netiesioginio finansavimo būdo pakanka įvykdyti Bendrijos teisės aktuose numatytą „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlygą ir tam nebūtina, kad valstybė įkurtų ar pati paskirtų viešą ar privačią įstaigą, atsakingą už rinkliavos surinkimą.
Todėl į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmą alternatyvą reikia aiškinti taip, kad konstatuotinas finansavimas daugiausia iš valstybės lėšų, jei visuomeninių transliuotojų, kurie aptariami pagrindinėje byloje, veikla daugiausia finansuojama ir rinkliavos, kuria apmokestinami radijo ar televizijos imtuvų turėtojai ir kuri nustatyta, apskaičiuojama bei surenkama pagal tokias taisykles, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Dėl antrojo klausimo
Savo antruoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nori sužinoti, ar Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmoji alternatyva turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai visuomeninis transliuotojas finansuojamas pirmajame prejudiciniame klausime apibūdinta tvarka, „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlyga reikalauja tiesioginės valstybės ar kitų valdžios institucijų įtakos šiai įstaigai sudarant tokias sutartis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Atsakant į šį klausimą, visų pirma reikia pastebėti, kad „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlygai įvykdyti svarstomos nuostatos tekste nereikalaujama tiesioginės valstybės ar kitų valdžios institucijų įtakos sudarant konkrečią sutartį.
Antra, kalbėdamas apie Teisingumo Teismo praktikoje dėl Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios 2 pastraipos 3 įtraukoje numatytų trijų alternatyvų (šiuo klausimu žr. 1998 m. sausio 15 d. Sprendimo
Mannesmann Anlagenbau Austria ir kt.
,
C-44/96, Rink. p. I-73
, 20 punktą) nustatytą įstaigos priklausymo nuo valdžios institucijų kriterijų, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas nurodo pirmiau išdėstytą Vokietijos teismų praktikoje ir literatūroje palaikomą nuomonę, kad šis priklausymas reiškia, jog valdžios institucijos gali daryti konkrečią įtaką įvairioms sutarčių sudarymo procedūroms.
Šiuo atžvilgiu visų pirma reikia pastebėti, kad klausimas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamų transliuotojų įstaigų priklausymo nuo valdžiosios institucijų kyla tik dėl tų viešojo pirkimo sutarčių, kurios nėra susijusios su Vokietijos konstitucijos garantuojama viešąja paslauga, kurią teikia šios įstaigos, t. y. programų kūrimu ir transliavimu. Pagrindinėje byloje nagrinėjamas pirkimas nėra susijęs su tiesiogine šioms įstaigoms patikėta funkcija.
Taip pat reikia pabrėžti, kad šiuo atveju, kaip jau buvo apsvarstyta nagrinėjant pirmąjį klausimą, pats šių visuomeninių transliuotojų egzistavimas priklauso nuo valstybės. Taigi šių įstaigų priklausomybės nuo valstybės kriterijus įvykdytas, ir galimybė valdžios institucijoms daryti konkrečią įtaką įvairiems šių įstaigų sprendimams viešųjų pirkimų srityje yra nebūtina.
Iš tiesų ši priklausomybė plačiąja prasme negali paneigti rizikos, kad nesilaikant Bendrijos viešojo pirkimo sutarčių sudarymo taisyklių pagrindinėje byloje aptariami transliuotojai vadovausis kitais nei ekonominiai kriterijais, visų pirma teikdami pirmenybę nacionaliniams konkurso dalyviams ar kandidatams. Šios įstaigos gali vadovautis tokiu požiūriu nepažeisdamos Vokietijos konstitucijos reikalavimų, nes ji to nedraudžia. Kaip teisingai pastebėjo prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, Konstitucijoje numatyta valstybės pareiga laikytis neutralumo šių įstaigų rengiamų programų atžvilgiu, kaip ją išaiškino
Bundesverfassungsgericht
, iš šių įstaigų nereikalauja neutralumo sudarant viešojo pirkimo sutartis. Tokia rizika prieštarautų Bendrijos taisyklėmis viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje siekiamiems tikslams, nurodytiems šio sprendimo 38 ir 39 punktuose.
Be to, prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas klausia, kokią reikšmę, atsakant į antrąjį prejudicinį klausimą, turi Teisingumo Teismo pozicija, išdėstyta minėto sprendimo
University of Cambridge
21 punkte, kad nors įstaigos finansavimo būdas gali atskleisti glaudų jos ryšį su kita perkančiąja organizacija, šis kriterijus nėra absoliutus. Ne visi perkančiosios organizacijos mokėjimai sukuria ir sustiprina konkretų pavaldumo ar priklausymo ryšį. Tik tie veiksmai, kuriais finansuojama ar remiama atitinkamos įstaigos veikla teikiant finansinę pagalbą be specifinio atsakomojo atlygio, gali būti kvalifikuojami kaip „viešasis finansavimas“.
Šiuo klausimu reikia nurodyti, kad dėl šių įstaigų ir vartotojų santykio iš minėto sprendimo
University of Cambridge
23–25 punktų išplaukia, jog „viešuoju finansavimu“ gali būti laikomi viešieji mokėjimai, nesusiję su jokiu sutartiniu atsakomuoju atlygiu. Tačiau, kaip buvo konstatuota šio sprendimo 45 punkte, šiuo atveju už pagrindinėje byloje aptariamiems transliuotojams teikiamus išteklius nėra numatytas joks sutartinis atsakomasis atlygis, nes nei apmokestinimas rinkliava, nei jos dydis nėra šių įstaigų ir vartotojų susitarimo pasekmė, o pastarieji privalo mokėti rinkliavą vien dėl to, kad turi radijo ar televizijos imtuvą, net jeigu jie niekada nesinaudoja šių įstaigų paslaugomis.
Tuo pat metu ir valstybė negauna jokio specifinio atsakomojo atlygio, nes, kaip teisingai pažymi prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas, pagrindinėje byloje nagrinėjamas finansavimas skirtas atlyginti išlaidas, patirtas vykdant valstybinę viešąjį interesą užtikrinančią užduotį pateikti piliečiams įvairią ir objektyvią radijo ir televizijos informaciją. Todėl pagrindinėje byloje aptariami visuomeniniai transliuotojai nesiskiria nuo kitų viešųjų paslaugų teikėjų, kurie už viešąjį interesą užtikrinančios užduoties vykdymą gauna dotacijas iš valstybės.
Taigi į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmą alternatyvą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai visuomeninis transliuotojas yra finansuojamas atsakant į pirmąjį prejudicinį klausimą apibūdinta tvarka, „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlyga nereikalauja tiesioginės valstybės ar kitų valdžios institucijų įtakos šiai įstaigai sudarant tokias sutartis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikęs teismas siekia sužinoti, ar Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto iv papunktį, atsižvelgiant į šios direktyvos 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtrauką, reikia aiškinti taip, kad į direktyvos taikymo sritį nepatenka tik šioje pirmojoje nuostatoje minimi viešieji pirkimai.
Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto iv papunktyje numatyta, kad ji netaikoma su pačiu radijo ir televizijos transliuotojų veikimu susijusioms paslaugoms, pavyzdžiui, programų įsigijimui ir kūrimui, dėl kultūrinių ir socialinių aspektų, paminėtų Direktyvos 92/50 11 konstatuojamojoje dalyje ir detaliai paaiškintų Direktyvos 2004/18 25 konstatuojamoje dalyje, nes dėl jų taikymas nėra tikslingas.
Ši nuostata, kaip savo išvados 80 punkte leidžia suprasti generalinis advokatas, atspindi tą patį interesą kaip ir Vokietijos konstitucija, t. y. garantuoti, kad visuomeniniai transliuotojai savo viešąjį interesą užtikrinančią užduotį galėtų vykdyti nepriklausomai ir nešališkai.
Kadangi aptariama nuostata sudaro šio sprendimo 39 punkte nurodyto pagrindinio Bendrijos taisyklių viešojo pirkimo sutarčių sudarymo srityje tikslo išimtį, t. y. laisvo paslaugų judėjimo ir jų atvėrimo kuo platesnei konkurencijai, ji turi būti aiškinama siaurai. Todėl Direktyva 92/50 netaikoma tik šios direktyvos 1 straipsnio a punkto iv papunktyje išvardytų paslaugų viešiesiems pirkimams. Bendrijos taisyklės be apribojimų taikomos viešojo paslaugų pirkimo sutartims, kurios nėra konkrečiai susijusios su visuomeniniams transliuotojams pavesta viešojo intereso užduotimi.
Šis požiūris patvirtinamas minėtoje Direktyvos 2004/18 25 konstatuojamojoje dalyje, kurios priešpaskutiniame sakinyje pateikiamas pavyzdys, kad šios direktyvos išimtis neturėtų būti taikoma aprūpinant technine įranga, skirta rengti, bendrai rengti ir transliuoti programas.
Reikia patikslinti, kad šis aiškinimas taikomas tik tuomet, kai konkrečiu atveju sutartį sudaro įstaiga, laikoma „perkančiąja organizacija“ Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto prasme.
Todėl į trečiąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto iv papunktis turi būti aiškinamas taip, jog pagal jį į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka tik su šioje nuostatoje minimomis paslaugomis susiję viešieji pirkimai.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
1992 m. birželio 18 d. Tarybos Direktyvos 92/50/EEB dėl viešojo paslaugų pirkimo sutarčių sudarymo tvarkos derinimo 1 straipsnio b punkto antrosios pastraipos 3 įtraukos pirmą alternatyvą reikia aiškinti taip, kad konstatuotinas finansavimas daugiausia iš valstybės lėšų, jei visuomeninių transliuotojų, kurie aptariami pagrindinėje byloje, veikla daugiausiai finansuojama ir rinkliavos, kuria apmokestinami radijo ar televizijos imtuvų turėtojai ir kuri nustatyta, apskaičiuojama bei surenkama pagal tokias taisykles, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

2.
Direktyvos 92/50 1 straipsnio b punkto antrosios 2 pastraipos 3 įtraukos pirmą alternatyvą reikia aiškinti taip, kad tuo atveju, kai visuomeninis transliuotojas yra finansuojamas atsakant į pirmąjį prejudicinį klausimą apibūdinta tvarka, „finansavimo iš valstybės lėšų“ sąlyga nereikalauja tiesioginės valstybės ar kitų valdžios institucijų įtakos šiai įstaigai sudarant tokias sutartis, kokios nagrinėjamos pagrindinėje byloje.

3.
Direktyvos 92/50 1 straipsnio a punkto iv papunktis turi būti aiškinamas taip, kad pagal jį į šios direktyvos taikymo sritį nepatenka tik su šioje nuostatoje minimomis paslaugomis susiję viešieji pirkimai.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.