CELEX: 62000CJ0060
Laisvė teikti paslaugas
EB 49 straipsnis
Direktyva 73/148/EEB

1999 m. gruodžio 16 d. Nutartimi, kurią Teisingumo Teismas gavo 2000 m. vasario 21 d.,
Immigration Appeal Tribunal
(Teismas, nagrinėjantis ieškinius imigracijos srityje) pagal EB 234 straipsnį pateikė prejudicinį klausimą dėl EB 49 straipsnio
ir 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų,
susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172, p. 14, toliau – direktyva) išaiškinimo.
Šis klausimas iškilo byloje tarp Filipinų Respublikos pilietės Mary Carpenter ir
Secretary of State for the Home Department
(toliau – Vidaus reikalų ministras) dėl jos teisės gyventi Jungtinėje Karalystėje.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės nuostatos
EB 49 straipsnio pirmojoje pastraipoje nurodyta:
„Pagal toliau išdėstytas nuostatas Bendrijoje uždraudžiami laisvės teikti paslaugas apribojimai, taikomi valstybių narių nacionaliniams
subjektams, kurie yra įsisteigę kitoje Bendrijos valstybėje negu valstybė, kurios subjektu yra asmuo, kuriam tos paslaugos
teikiamos“.
Direktyvos pirmoje konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„Kadangi asmenų judėjimo laisvė, kaip numatyta Sutartyje ir Bendrosiose programose dėl įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti
paslaugas apribojimų panaikinimo, apima valstybių narių piliečių, norinčių įsisteigti arba teikti paslaugas kitos valstybės
narės teritorijoje, judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų panaikinimą“.
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Valstybės narės, laikydamosi šioje direktyvoje nustatytos tvarkos, panaikina:
a)      valstybės narės piliečiams, įsisteigusiems arba norintiems įsisteigti kitoje valstybėje narėje, kad galėtų verstis savarankiškai
dirbančių asmenų veikla, arba norintiems teikti paslaugas toje valstybėje narėje;
b)      valstybės narės piliečiams, norintiems vykti į kitą valstybę narę kaip paslaugų gavėjai;
c)      tokių piliečių sutuoktiniui (-ei) ir vaikams iki dvidešimt vienerių metų amžiaus, neatsižvelgiant į jų pilietybę;
d)      tokių piliečių ir jų sutuoktinių giminaičiams pagal tiesiąją aukštutinę ir tiesiąją žemutinę giminystės liniją, kurie yra
išlaikomi tų piliečių ir jų sutuoktinių, neatsižvelgiant į jų pilietybę,
judėjimo ir gyvenimo apribojimus“.
Direktyvos 4 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje nurodyta:
„Asmenims, teikiantiems ir gaunantiems paslaugas, teisė apsigyventi suteikiama tokiam laikotarpiui, kuris atitinka teikiamų
paslaugų trukmę“.

Nacionalinės teisės aktai
Iš 1971 m. Imigracijos įstatymo (Immigration Act 1971) ir 1994 m. Jungtinės Karalystės Parlamento priimtų imigracijos taisyklių
(United Kingdom Immigration Rules (House of Commons Paper 395)
,
toliau – Imigracijos taisyklės) matyti, kad Jungtinės Karalystės pilietybės neturintis asmuo paprastai gali atvykti arba gyventi
Jungtinėje Karalystėje tik gavęs leidimą. Tokie leidimai atitinkamai vadinami „leidimu atvykti“ ir „leidimu gyventi“.
1988 m. Imigracijos įstatymo (Immigration Act 1988) 7 straipsnio 1 dalyje nurodyta:
„Pagal (1971 m. Imigracijos įstatymą) reikalavimas turėti leidimą atvykti į Jungtinę Karalystę arba gyventi joje netaikomas
asmeniui, kuris turi tokią teisę pagal Bendrijos teisės nuostatą, kuria jis gali tiesiogiai remtis, arba pagal bet kurią nuostatą,
priimtą pagal 1972 m. Įstatymo dėl Europos Bendrijų (European Communities Act 1972) 2 straipsnio 2 dalį“.
Imigracijos taisyklių 281 punkte nurodomos sąlygos, kurias turi tenkinti Jungtinėje Karalystėje esančio ir įsisteigusio asmens
sutuoktinis, norėdamas gauti leidimą į ją atvykti. Jo pirmosios pastraipos vi papunktyje nurodoma, kad prašymą pateikiantis
asmuo privalo turėti Jungtinės Karalystės išduotą galiojantį įvažiavimo leidimą („entry clearance“) kaip sutuoktinis. Tačiau
Jungtinėje Karalystėje jau esantis asmuo, turintis teisę atvykti ir gyventi kitokiu pagrindu, gali būti laikomas sutuoktiniu,
jei jis atitinka Imigracijos taisyklių 284 punkto reikalavimus.
Imigracijos taisyklių 284 punkte nustatomi reikalavimai leidimui gyventi Jungtinėje Karalystėje kaip ten esančio ir įsisteigusio
asmens sutuoktiniui pratęsti. Jo i papunktyje numatyta, kad prašymą pateikiantis asmuo turi turėti leidimą laikinai gyventi
Jungtinėje Karalystėje (kuris reiškia ir leidimą atvykti), o iv papunktyje numatyta, kad prašymo negali pateikti asmuo, kuris
prieš tai gyveno pažeisdamas imigracijos įstatymus.
1971 m. Imigracijos įstatymo 3 straipsnio 5 dalies a punkte nustatomos bendros taisyklės dėl išsiuntimo („deportation“) iš
Jungtinės Karalystės. Jame nustatyta:
„Asmuo, nesantis Jungtinės Karalystės piliečiu, gali būti išsiųstas iš Jungtinės Karalystės
a)      jei, turėdamas tik leidimą laikinai atvykti ar gyventi, jis nesilaiko jame nurodytų sąlygų arba pasilieka ilgiau nei leidime
nustatytą laiką <...>“
Prieš priimdamas sprendimą dėl Jungtinės Karalystės piliečių sutuoktinių išsiuntimo Vidaus reikalų ministras pagal Imigracijos
taisyklių 364 punktą privalo atsižvelgti į kiekvieno atvejo ypatybes. Tačiau bendros politikos deklaracija (DP 3/96) apibrėžia
sąlygas, kurioms esant Vidaus reikalų ministras iš esmės leis pasilikti sutuoktiniams, kurie gali būti išsiųsti arba yra šalyje
neteisėtai. Šios deklaracijos 5 punkte kaip bendra taisyklė nurodoma, kad asmuo paprastai neišsiunčiamas, jeigu jis yra tikrai
ir tvariai susituokęs su Jungtinėje Karalystėje įsikūrusiu asmeniu ir kai sutuoktiniai Jungtinėje Karalystėje mažiausia dvejus
metus nuolat gyveno nuo santuokos sudarymo iki išsiuntimo procedūros pradžios. Šioje deklaracijoje taip pat nurodoma, kad
nėra protinga tikėtis, jog Jungtinėje Karalystėje įsikūręs asmuo lydės savo sutuoktinį išsiuntimo atveju.

Pagrindinė byla
Filipinų Respublikos pilietei Mary Carpenter 1994 m. rugsėjo 18 d. buvo leista atvykti į Jungtinę Karalystę kaip lankytojai
(„visitor“) šešiems mėnesiams. Ji pasiliko Jungtinėje Karalystėje pasibaigus šiam terminui ir nepateikė prašymo pratęsti leidimą
gyventi. 1996 m. gegužės 22 d. ji ištekėjo už Jungtinės Karalystės piliečio Peter Carpenter.
Iš nutartyje dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą pateikto klausimo matyti, kad P. Carpenter vadovauja įmonei, kuri parduoda
reklamos plotą medicinos ir mokslo žurnaluose ir teikia šių leidinių leidėjams įvairias paslaugas administravimo ir spaudos
srityje. Ši įmonė įsteigta Jungtinėje Karalystėje, kur yra ir žurnalų, kurių reklamos plotą jis parduoda, leidėjai. Didelė
jos veiklos dalis susijusi su reklamos užsakovais, įsisteigusiais kitose Europos Bendrijos valstybėse narėse. P. Carpenter
vyksta į kitas valstybes nares savo įmonės reikalais.
1996 m. liepos 15 d. M. Carpenter pateikė prašymą Vidaus reikalų ministrui gauti leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje kaip
šios valstybės piliečio sutuoktinė. 1997 m. liepos 21 d. Sprendimu Vidaus reikalų ministras šį prašymą atmetė.
Be to, Vidaus reikalų ministras priėmė sprendimą išsiųsti M. Carpenter į Filipinus. Šiame sprendime M. Carpenter numatoma
galimybė savanoriškai išvykti iš šalies. Priešingu atveju ji būtų išsiųsta Vidaus reikalų ministro įsakymu ir galėtų prašyti
leidimo atvykti į Jungtinę Karalystę, kaip jos piliečio sutuoktinė, tik kai šis įsakymas bus panaikintas.
Sprendimą dėl išsiuntimo M. Carpenter apskundė
Immigration Adjudicator
(skundus imigracijos srityje nagrinėjanti institucija) (Jungtinė Karalystė), tvirtindama, kad Vidaus reikalų ministras neturėjo
teisės jos išsiųsti, nes ji galėjo gyventi Jungtinėje Karalystėje pagal Bendrijos teisę. Ji teigė, kad jos vyras galėjo lengviau
vykti į kitas valstybes nares, teikdamas ir gaudamas paslaugas, nes ji prižiūrėjo jo vaikus iš pirmosios santuokos, todėl
išsiuntimas apribotų jos vyro teisę teikti ir gauti paslaugas.

Immigration Adjudicator
pripažino, kad M. Carpenter santuoka buvo tikra ir kad ji atliko svarbų vaidmenį auklėdama savo įvaikius. Jis taip pat pripažino,
kad ji gali būti netiesiogiai atsakinga už savo vyro verslo sėkmę ir kad jis buvo paslaugų teikėjas Bendrijos teisės prasme.
Pagal
Immigration Adjudicator
P. Carpenter turi teisę vykti į kitas valstybes nares, siekdamas jose teikti paslaugas, ir būti lydimas savo žmonos. Tačiau
negalima teigti, kad jis naudojasi judėjimo laisve Bendrijos teisės prasme tuo metu, kai gyvena Jungtinėje Karalystėje. 1998 m.
birželio 10 d. Sprendimu
Immigration Adjudicator
atmetė M. Carpenter skundą.

Immigration Appeal Tribunal
, į kurį kreipėsi M. Carpenter, manė, kad jam pateiktas Bendrijos teisės klausimas dėl to, ar Bendrijos teisei, visų pirma
EB 49 straipsniui ir (arba) direktyvai, prieštarauja tai, kad Vidaus reikalų ministras atsisakė suteikti M. Carpenter leidimą
gyventi ir nutarė ją išsiųsti, nors, pirma, P. Carpenter naudojasi teise laisvai teikti paslaugas kitose valstybėse narėse
ir, antra, M. Carpenter, prižiūrėdama vaikus ir tvarkydama namus, netiesiogiai gali padėti P. Carpenter naudotis EB 49 straipsnio
jam suteikiamomis teisėmis, suteikdama ekonominę pagalbą, kuri leidžia daugiau laiko skirti įmonei.
Manydamas, kad sprendimui pagrindinėje byloje priimti būtinas Bendrijos teisės išaiškinimas,
Immigration Appeal Tribunal
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Jei:
a)      valstybės narės pilietis, įsisteigęs toje valstybėje ir teikiantis paslaugas kitose valstybėse narėse esantiems asmenims;
b)      turi sutuoktinį, kuris nėra vienos iš valstybių narių pilietis,
ar valstybės narės pilietybės neturintis sutuoktinis gali remtis:
i)      EB 49 straipsniu ir (arba)
ii)      1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyva 73/148/EEB dėl valstybių narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų,
susijusių su įsisteigimu ir paslaugų teikimu, panaikinimo,
siekdamas, kad pilietybės neturinčiam sutuoktiniui būtų suteikta teisė gyventi su sutuoktiniu pastarojo valstybėje narėje?
Ar atsakymas į šį klausimą būtų kitoks, jei valstybės narės pilietybės neturintis sutuoktinis netiesiogiai padeda valstybės
narės piliečiui teikti paslaugas kitose valstybėse narėse, prižiūrėdamas vaikus?“

Dėl prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikto klausimo

Teisingumo Teismui pateiktos pastabos
M. Carpenter pripažįsta, kad ji pati neturi jokios teisės gyventi valstybėje narėje, tačiau tvirtina, kad jos teisės kyla
iš tų teisių, kuriomis, teikdamas paslaugas ir keliaudamas po Europos Sąjungą, naudojasi P. Carpenter. Jos vyras turi teisę
vykdyti veiklą visoje vidaus rinkoje be jokių neteisėtų apribojimų. M. Carpenter išsiuntus, P. Carpenter turėtų kartu su ja
vykti gyventi į Filipinus arba būtų atskirtas nuo šeimos, jei liktų Jungtinėje Karalystėje. Abiem atvejais nukentėtų P. Carpenter
profesinė veiklą. Be to, negalima teigti, kad sutuoktinės išsiuntimo atveju P. Carpenter nustatyti laisvės teikti paslaugas
apribojimai būtų tik vidaus reikalas, nes jis teikia paslaugas visoje vidaus rinkoje.
Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomone, direktyvos nuostatos reiškia, kad, pavyzdžiui, Jungtinės Karalystės pilietis, pageidaujantis
teikti paslaugas kitoje valstybėje narėje, turi teisė joje gyventi tokį laikotarpį, kuris atitinka teikiamų paslaugų trukmę,
o jo sutuoktiniui taip pat leidžiama ten pasilikti tokį patį laiką. Šios nuostatos nesuteikia teisės gyventi Jungtinėje Karalystėje
nei jos piliečiams, kuriems tokia teisė bet kuriuo atveju suteikiama pagal Jungtinės Karalystės įstatymus, nei jų sutuoktiniams.
Teisingumo Teismas patvirtino tokį aiškinimą 1992 m. liepos 7 d. Sprendime
Singh
(C‑370/90, Rink. p. I‑4265, 17 ir 18 punktai).
Jungtinės Karalystės vyriausybė primena, kad 1996 m. birželio 27 d. Sprendime
Asscher
(C‑107/94, Rink. p. I‑3089) Teisingumo Teismas nagrinėjo klausimą, ar kitoje valstybėje narėje gyvenantis ir savarankiškai
dirbantis valstybės narės pilietis gali remtis EB sutarties 52 straipsniu (po pakeitimo – EB 43 straipsnis) prieš savo kilmės
valstybę, kurios teritorijoje jis taip pat vykdo savarankišką veiklą. Šio sprendimo 32 punkte Teismas nusprendė, kad nors
su įsisteigimo laisve susijusios Sutarties nuostatos negali būti taikomos valstybių narių išimtinai vidaus situacijoms, Sutarties
52 straipsnio turinio negalima aiškinti taip, kad valstybės narės piliečiai negalėtų naudotis Bendrijos teise, jei dėl savo
elgesio jie kilmės valstybės narės atžvilgiu yra panašioje padėtyje kaip ir bet kuris kitas asmuo, besinaudojantis Sutarties
užtikrintomis teisėmis ir laisvėmis.
Tačiau, kadangi P. Carpenter nesinaudojo judėjimo laisve, jo sutuoktinė negali remtis minėtais sprendimais
Singh
arba
Asscher
. Todėl tokioje kaip M. Carpenter padėtyje esančiam asmeniui iš Bendrijos teisės neišplaukia teisė atvykti ar gyventi Jungtinėje
Karalystėje.
Komisijos nuomone, M. Carpenter padėtį reikia aiškiai skirti nuo valstybės narės piliečio, kuris pasinaudojo judėjimo laisve
ir išvyko iš kilmės valstybės į kitą valstybę narę, siekdamas joje įsisteigti ar dirbti, sutuoktinio padėties.
Tokiu atveju sutuoktiniui, neatsižvelgiant į jo pilietybę, neabejotinai būtų taikoma Bendrijos teisė ir būtų suteikta teisė
su valstybės narės piliečiu įsikurti toje kitoje valstybėje narėje, nes kitu atveju piliečiui būtų sudaroma kliūtis naudotis
judėjimo laisve. Kaip Teisingumo Teismas nurodė minėto sprendimo
Singh
23 punkte, kai valstybės pilietis grįžta į savo kilmės valstybę, jo sutuoktinis turi naudotis bent jau tokia pačia teise
atvykti ir gyventi, kokią jam suteiktų Bendrijos teisė, jei sutuoktinis nuspręstų atvykti ir gyventi kitoje valstybėje narėje.
Tačiau minėto sprendimo
Singh
23 punkte nurodytas principas negali būti taikomas pagrindinės bylos atveju, nes valstybės narės pilietis niekad nebandė
kartu su nagrinėjamu sutuoktiniu įsisteigti kitoje valstybėje narėje, o tik teikė paslaugas iš savo kilmės valstybės. Komisija
teigia, kad tokia padėtis laikytina vidaus situacija 1982 m. spalio 27 d. Sprendimo
Morson ir Jhanjan
(35/82 ir 36/82, Rink. p. 3723) prasme, todėl M. Carpenter teisė gyventi Jungtinėje Karalystėje, jei tokia yra, priklauso
išimtinai nuo Jungtinės Karalystės teisės.

Teisingumo Teismo vertinimas
Iš pradžių, reikia priminti, kad Sutarties nuostatos, susijusios su laisve teikti paslaugas, ir jas įgyvendinantys teisės
aktai netaikomi situacijoms, nesusijusioms su Bendrijos teise (be kitų, žr. 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Jägerskiöld
C‑97/98, Rink. p. I‑7319, 42–45 punktus).
Reikia priminti, kad iš šio sprendimo 14 punkto matyti, jog didelę P. Carpenter profesinės veiklos dalį sudaro mokamų paslaugų
teikimas kitose valstybėse narėse įsisteigusiems reklamos užsakovams. Tokios paslaugos laikytinos paslaugomis EB 49 straipsnio
prasme tiek tuo atveju, kai paslaugas teikiantis asmuo atvyksta į kitą valstybę, tiek tuo atveju, kai jis teikia paslaugas
neišvykdamas iš valstybės narės, kurioje yra įsisteigęs (dėl vadinamosios „cold calling“ praktikos žr. 1995 m. gegužės 10 d.
Sprendimo
Alpine Investments
, C‑384/93, Rink. p. I‑1141, 15 ir 20‑22 punktus).
Taigi P. Carpenter naudojasi EB 49 straipsnyje užtikrinta laisve teikti paslaugas. Be to, kaip daugeliu atvejų Teisingumo
Teismas yra nusprendęs, šia teise paslaugas teikiantis asmuo gali remtis prieš valstybę, kurioje jis įsisteigęs, jei paslaugos
teikiamos kitose valstybėse narėse įsisteigusiems asmenims (būtent žr. minėto sprendimo
Alpine Investments
30 punktą).
Taip pat primintina, kad įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas atveju direktyva siekiama panaikinti valstybių narių
piliečių judėjimo ir apsigyvenimo apribojimus Bendrijos viduje.
Tiek iš direktyvos tikslo, tiek iš jos 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktų matyti, kad ji taikoma tuo atveju, kai valstybės
narės pilietis išvyksta iš savo kilmės valstybės ir atvyksta į kitą valstybę narę, siekdamas ten įsisteigti, teikti ar gauti
paslaugas.
Tokį aiškinimą patvirtina, pavyzdžiui, direktyvos 2 straipsnio 1 dalis, kurioje nurodyta, kad „valstybės narės 1 straipsnyje
išvardytiems asmenims suteikia teisę išvykti iš jų teritorijos“; 3 straipsnio 1 dalis, kurioje nurodyta, kad „valstybės narės
1 straipsnyje išvardytiems asmenims suteikia teisę atvykti į jų teritoriją pateikus tik galiojantį asmens tapatybę patvirtinantį
dokumentą ar pasą“; 4 straipsnio 1 dalis, kurioje nurodyta, kad „kiekviena valstybė narė kitų valstybių narių piliečiams,
norintiems įsisteigti jos teritorijoje, suteikia teisę nuolat gyventi“; 4 straipsnio 2 dalis kurioje nurodyta, kad „asmenims,
teikiantiems ir gaunantiems paslaugas, teisė apsigyventi suteikiama tokiam laikotarpiui, kuris atitinka teikiamų paslaugų
trukmę“.
Direktyvos 1 straipsnio 1 dalies c punktas valstybių narių piliečių sutuoktiniams, nurodytiems šio straipsnio a ir b punktuose,
suteikia teisę atvykti ir gyventi kitoje valstybėje narėje, neatsižvelgiant į jų pilietybę. Tačiau, kadangi direktyva siekiama,
kad valstybių narių piliečiai galėtų lengviau naudotis įsisteigimo laisve ir laisve teikti paslaugas, jų sutuoktiniams teisės
suteiktos tam, kad šie galėtų juos lydėti, kai pastarieji direktyvos numatytomis sąlygomis naudojasi šiomis Sutartyje numatytomis
teisėmis atvykdami ar gyvendami kitoje valstybėje narėje nei kilmės valstybė.
Todėl iš direktyvos tikslo ir turinio matyti, kad ji nustato sąlygas, kurioms esant valstybės narės pilietis ir kiti 1 straipsnio
1 dalies c ir d punktuose numatyti asmenys gali išvykti iš savo kilmės valstybės narės bei atvykti ir gyventi kitoje valstybėje
narėje vienu iš 1 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose numatytų tikslų 4 straipsnio 1 ar 2 dalyse numatytam laikotarpiui.
Kadangi direktyva nereglamentuoja kilmės valstybėje narėje paslaugas teikiančio asmens šeimos narių teisės gyventi, atsakymas
į prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateiktą klausimą priklauso nuo to, ar pagrindinės bylos aplinkybėmis sutuoktinio
teisė apsigyventi gali kilti iš Bendrijos teisės principų arba kitų taisyklių.
Kaip buvo konstatuota šio sprendimo 29 ir 30 punktuose, P. Carpenter naudojasi EB 49 straipsnyje numatyta teise laisvai teikti
paslaugas. P. Carpenter teikiamos paslaugos sudaro didelę dalį jo ekonominės veiklos, kuri vykdoma tiek jo kilmės valstybėje
narėje kitoje valstybėse įsisteigusių asmenų naudai, tiek šiose valstybėse narėse.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad Bendrijos teisės leidėjas pripažino būtinumą užtikrinti valstybių narių piliečių
šeiminio gyvenimo apsaugą, siekiant pašalinti kliūtis naudotis Sutarties garantuojamomis pagrindinėmis teisėmis, kaip aiškiai
matyti iš Tarybos direktyvų ir reglamentų, susijusių su darbuotojų ir savarankiškai dirbančių asmenų judėjimo laisve Bendrijos
viduje (žr., pvz., 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamento Nr. 1612/68 dėl laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257,
p. 2) 10 straipsnį; 1968 m. spalio 15 d. Tarybos direktyvos 68/360/EEB dėl valstybių narių darbuotojų bei jų šeimų judėjimo
ir teisės apsigyventi Bendrijoje apribojimų panaikinimo (OL L 257, p. 13) 1 ir 4 straipsnius ir Direktyvos 73/148 1 straipsnio
1 dalies c punktą ir 4 straipsnį).
Aišku, kad sutuoktinių Carpenter atskyrimas pakenktų jų šeiminiam gyvenimui ir sąlygoms, kuriomis P. Carpenter naudojasi viena
iš pagrindinių laisvių. Ši teisė negali būti visiškai efektyvi, jei P.Carpenter būtų sutrukdyta ja pasinaudoti jo kilmės valstybėje,
sudarant kliūtis sutuoktinei atvykti ir gyventi (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Singh
23 punktą).
Reikia pastebėti, kad pagrįsdama nacionalinę priemonę, kuri gali trukdyti naudotis laisve teikti paslaugas, valstybė narė
gali remtis bendruoju interesu tik tuo atveju, jei ta priemonė atitinka pagrindines teises, kurių laikymąsi užtikrina Teisingumo
Teismas (šiuo klausimu žr. 1991 m. birželio 18 d. Sprendimo
ERT
, C‑260/89, Rink. p. I‑2925, 43 punktą ir 1997 m. birželio 26 d. Sprendimo
Familiapress
, C‑368/95, Rink. p. I‑3689, 24 punktą).
Sprendimas dėl M. Carpenter išsiuntimo sutrukdytų P. Carpenter naudotis teise į šeimos gyvenimo gerbimą Žmogaus teisių ir
pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos, pasirašytos Romoje 1950 m. lapkričio 4 d. (toliau – Konvencija), 8 straipsnio prasme.
Ši teisė yra viena pagrindinių teisių, kurias pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, patvirtintą Suvestinio Europos
akto preambulėje ir ES 6 straipsnio 2 dalyje, užtikrina Bendrijos teisės sistema.
Net jei Konvencija bendrai negarantuoja užsieniečio teisės atvykti ir gyventi konkrečioje valstybėje, asmens išsiuntimas iš
valstybės, kurioje gyvena jo artimi šeimos nariai, gali reikšti Konvencijos 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtintos teisės į šeimos
gyvenimo gerbimą pažeidimą. Toks veiksmas pažeidžia Konvenciją, jei jis neatitinka šio straipsnio 2 dalies reikalavimų, tai
yra, nėra vykdomas „įstatymo numatytais atvejais“, pagrįstas vienu ar daugiau šioje dalyje nurodytų teisėtų tikslų ir „būtinas
demokratinėje visuomenėje“, tai yra pagrįstas svarbiu socialiniu poreikiu ir proporcingas siekiamam teisėtam tikslui (būtent
žr. 2001 m. rugpjūčio 2 d. EŽTT sprendimą
Boultif prieš Šveicariją
,
Recueil des arrêts et décisions
2001‑IX, § 39, 41 ir 46).
Sprendimas dėl M. Carpenter išsiuntimo, priimtas pagrindinės bylos aplinkybėmis, neišsaugo teisingos pusiausvyros tarp esamų
interesų, tai yra P. Carpenter teisės į šeimos gyvenimo gerbimą bei viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo užtikrinimo.
Nors pagrindinėje byloje P. Carpenter sutuoktinė pažeidė Jungtinės Karalystės įstatymus neišvykdama iš jos teritorijos pasibaigus
leidimo gyventi kaip lankytojai galiojimo laikui, dėl jos elgesio nuo atvykimo į Jungtinę Karalystę 1994 m. rugsėjo mėnesį
nebūta jokių skundų, kurie leistų manyti, kad ateityje jos elgesys sudarys pavojų viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui.
Be to, yra aišku, kad sutuoktinių Carpenter 1996 m. Jungtinėje Karalystėje sudaryta santuoka yra tikra ir kad M. Carpenter
gyvena tikrą šeiminį gyvenimą, visų pirma rūpindamasi sutuoktinio vaikais iš pirmosios santuokos.
Atsižvelgiant į šias aplinkybes, sprendimas dėl M. Carpenter išsiuntimo yra neproporcingas siekiamam tikslui.
Atsižvelgiant į tai, kas nurodyta, į Teisingumo Teismui pateiktą klausimą reikia atsakyti, kad EB 49 straipsnis, nagrinėjamas
pagrindinės teisės į šeimos gyvenimo gerbimą kontekste, turi būti aiškinamas kaip pagrindinės bylos aplinkybėmis draudžiantis
paslaugas teikiančio asmens, įsisteigusio savo kilmės valstybėje ir teikiančio paslaugas kitose valstybėse narėse įsisteigusiems
paslaugų gavėjams, kilmės valstybei narei atsisakyti leisti jos teritorijoje gyventi trečiosios valstybės pilietybę turinčiam
šio asmens sutuoktiniui.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Jungtinės Karalystės vyriausybės ir Komisijos, kurios pateikė Teisingumo Teismui savo pastabas, bylinėjimosi išlaidos nėra
atlygintinos. Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio
teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas.
Remdamasis šiais motyvais,
TEISINGUMO TEISMAS,
atsakydamas į 1999 m. gruodžio 16 d.
Immigration Appeal Tribunal
nutartimi pateiktą klausimą, nusprendžia:
EB 49 straipsnis, nagrinėjamas pagrindinės teisės į šeimos gyvenimo gerbimą kontekste, turi būti aiškinamas kaip pagrindinės
bylos aplinkybėmis draudžiantis paslaugas teikiančio asmens, įsisteigusio savo kilmės valstybėje ir teikiančio paslaugas kitose
valstybėse narėse įsisteigusiems paslaugų gavėjams, kilmės valstybei narei atsisakyti leisti jos teritorijoje gyventi trečiosios
valstybės pilietybę turinčiam šio asmens sutuoktiniui.
Rodríguez Iglesias
Colneric
von Bahr
Gulmann
Edward
Puissochet
Wathelet
Schintgen
Cunha Rodrigues
Paskelbta 2002 m. liepos 11 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Proceso kalba: anglų