CELEX: 61996CJ0253
Tietojen ilmoittaminen työntekijöille
Direktiivi 91/533/ETY
Direktiivin 91/553/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohta

Tuomion perustelut
1 Landesarbeitsgericht Hamm on esittänyt 9.7.1996 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 23.7.1996, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla useita ennakkoratkaisukysymyksiä työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista 14 päivänä lokakuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/553/ETY (EYVL 1991, L 288, s. 32, jäljempänä direktiivi) 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset on esitetty useissa asioissa eli asioissa C-253/96-C-256/96, joissa kantajina ovat Kampelmann, Tilsch, Klingelhöfer ja Schmidt ja vastaajana Landschaftsverband Westfalen-Lippe (jäljempänä Landschaftsverband), asiassa C-257/96, jossa kantajana on Stadtwerke Witten GmbH (jäljempänä Stadtwerke Witten) ja vastaajana Schade, ja asiassa C-258/96, jossa kantajana on Haseley ja vastaajana Stadtwerke Altena GmbH (jäljempänä Stadtwerke Altena); asiat koskevat sitä, että kantajien työnantajat ovat kieltäytyneet ylentämästä kantajia ylempään palkkaluokkaan, koska he eivät työnantajien mukaan ole osoittaneet, että heille olisi kertynyt tarpeellinen määrä palvelusvuosia asianmukaista alaryhmää ja pätevyyttä vastaavista tehtävistä, työnantajien useita vuosia aiemmin näille työntekijöille antamista vastakkaisista kirjallisista tiedoista huolimatta.
Direktiivi
3 Direktiivin toisen perustelukappaleen mukaan direktiivillä on tarkoitus "parantaa palkattujen työntekijöiden suojaa mahdollisia oikeuksien loukkauksia vastaan ja lisätä työmarkkinoiden avoimuutta".
4    Tätä varten direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan työnantaja on velvollinen ilmoittamaan tämän direktiivin soveltamisalaan kuuluvalle palkatulle työntekijälle työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat. Kyseisen artiklan 2 kohdassa luetellaan ne asiat, jotka tietojen tulee sisältää. Tällaisia asioita ovat muun muassa seuraavat asiat:
"c) i) sen työn nimike, taso, luonne tai laatu, jota suorittamaan työntekijä on palkattu; tai
i) työstä lyhyt määritelmä tai kuvaus;
- -
h) palkan perusosan suuruus, muut palkan osat sekä se, kuinka usein palkka, johon työntekijä on oikeutettu, maksetaan;
- - ".
5 Direktiivin 2 artiklan 3 kohdan mukaan "edellä 2 kohdan f, g, h ja i alakohdassa tarkoitetut tiedot voidaan mahdollisuuksien mukaan antaa viittaamalla lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin tai lakisääteisiin määräyksiin tai kollektiivisopimuksiin, jotka säätelevät kyseisiä kohtia".
6 Direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
"Edellä 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot on annettava työntekijälle viimeistään kahden kuukauden kuluessa työsuhteen alkamisesta:
a) kirjallisessa työsopimuksessa ja/tai
b) työhönottoasiakirjassa; ja/tai
c) yhdessä tai useammassa muussa asiakirjassa, joista yksi sisältää vähintään kaikki 2 artiklan 2 kohdan a, b, c, d, h ja i alakohdassa tarkoitetut tiedot."
7 Direktiivin 6 artiklassa täsmennetään seuraavaa:
"Tämä direktiivi ei rajoita niiden kansallisten lainsäädäntöjen ja/tai käytäntöjen soveltamista, jotka koskevat:
- työsopimuksen tai työsuhteen muotoa,
- työsopimuksen tai työsuhteen olemassaolon ja sisällön todistamista,
- sovellettavia menettelytapasääntöjä."
8 Direktiivin 9 artiklan 1 artiklasta ilmenee, että jäsenvaltioiden oli annettava direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset viimeistään 30 päivänä kesäkuuta 1993. Direktiiviin 9 artiklan 2 kohdassa todetaan lisäksi seuraavaa:
"Jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet taatakseen, että jos työsopimus tai työsuhde on voimassa, kun jäsenvaltioiden antamat säädökset tulevat voimaan, työnantaja antaa työntekijälle tämän pyynnöstä kahden kuukauden kuluessa pyynnön vastaanottamisesta 3 artiklassa tarkoitetun asiakirjan  tai  tarkoitetut asiakirjat, tarvittaessa täydennettynä 4 artiklan 1 kohdan mukaisesti."
Saksan lainsäädäntö
9 Direktiivi pantiin täytäntöön Saksassa 20.7.1995 annetulla Nachweisgesetzillä (työsuhteessa sovellettavista olennaisista ehdoista ilmoittamista koskeva laki, BGBl. I, s. 946).
10 Lain 2 §:n 1 momentin viidennen kohdan mukaan, jolla pannaan täytäntöön direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohta, siinä asiakirjassa, jolla tiedot annetaan, on mainittava "työntekijän tehtäväksi kuuluvan työn nimike tai yleiskuvaus".
11 Saksalaisen lain 4 §:ssä, jolla pannaan täytäntöön direktiivin 9 artiklan 2 kohta, säädetään seuraavaa: "Jos työsuhde oli jo voimassa tämän lain tullessa voimaan, 2 §:ssä tarkoitettu asiakirja on annettava työntekijälle hänen pyynnöstään kahden kuukauden kuluessa". Samassa säännöksessä säädetään kuitenkin, että "työnantajalla ei ole tätä velvollisuutta, jos aiemmin laaditussa asiakirjassa tai kirjallisessa työsopimuksessa on vaaditut tiedot".
Asiat C-253/96-C-256/96
12 Kampelmann, Tilsch, Klingelhöfer ja Schmidt ovat Landschaftverbandin palveluksessa olevia teknisiä toimihenkilöitä, joiden tehtävänä on muun muassa Westfalen-Lippen alueen teiden rakentaminen ja ylläpitäminen sekä useiden osavaltion tieverkosta huolehtivien yksiköiden hallinto.
13 Työnantaja ilmoitti kirjallisesti jokaiselle edellä mainitulle henkilölle sen työn palkkaluokan ja alaryhmän, johon kyseinen henkilö kuului. Useiden vuosien kuluttua asianosaiset hakivat vuosina 1991 ja 1992 ylennystä ylempään palkkaluokkaan, mutta Landschaftverband eväsi heiltä ylennyksen sillä perusteella, että heille aiemmin ilmoitettu työtä koskeva arvio oli virheellinen ja että heidän työnsä työnantajan mukaan tosiasiassa vastasi sellaista alemmantasoista työtä, jota ei voitu ottaa huomioon luokiteltaessa työntekijöitä ylempään palkkaluokkaan sovellettavien työ- tai virkaehtosopimusten mukaan.
14 Tämän johdosta Kampelmann, Tilsch, Klingelhöfer ja Schmidt nostivat toimivaltaisessa työasioita käsittelevässä tuomioistuimessa kanteen, jossa vaadittiin, että heidät oli luokiteltava ylempään palkkaluokkaan.
15 Kanteet hylättiin lähinnä sillä perusteella, etteivät kantajat olleet osoittaneet, että heille tosiasiallisesti olisi kertynyt kyseisen palkkaluokan ja alaryhmän töistä sellainen määrä palvelusvuosia, joka on edellytyksenä sille, että he voisivat vaatia vaadittua ylennystä. Landschaftsverbandin aiemmin tekemän luokittelun todettiin olevan merkitystä vailla.
16 Asianosaiset hakivat näistä tuomioista muutosta Landesarbeitsgericht Hammilta.
Asiat C-257/96-C-258/96
17 Schade on Stadtwerke Wittenin palveluksessa ja Haseley Stadtwerke Altenan palveluksessa; työnantajat ovat julkisoikeudellisia yrityksiä, joista toiseen kuuluvat Wittenin kaupungin ja toiseen Altenan kaupungin energian jakeluyksiköt.
18 Haseleyn työnantaja ilmoitti Haseleylle vuonna 1987 ja Schaden työnantaja Schadelle vuonna 1991 kirjeitse, että heidät oli ylennetty palkkataulukon ylempään palkkaluokkaan. Haseleyn ja Scahen työnantajat kuitenkin kieltäytyivät vuonna 1992 asianomaisten ylentämistä harkitessaan ottamasta huomioon näin ilmoitettua luokittelua, koska asianosaisten tehtäviä ei ollut arvioitu oikein ja koska luokittelu ylempään palkkaluokkaan ei näiden tehtävien nojalla ollut perusteltua.
19 Työntekijät nostivat tällöin kanteen toimivaltaisessa työasioita käsittelevässä tuomioistuimessa, jotta heidät luokiteltaisiin ylempään palkkaluokkaan.
20 Schaden vaatimus hyväksyttiin, sillä työasioita käsittelevä tuomioistuin katsoi Schaden hoitaman työn edellyttäneen paitsi kyseisen erikoisalan syvällisiä ja laajoja tietoja niin myöskin kykyä itsenäiseen työskentelyyn, minkä vuoksi Schade täytti ylempään palkkaluokkaan ylentämistä koskevat edellytykset.
21 Haseleyn vaatimus sen sijaan hylättiin sillä perusteella, ettei asianosainen ollut näyttänyt, että hänen hoitamansa tehtävät vastasivat kyseisen palkkaluokan työn asiaankuuluvia arviointiperusteita.
22 Näissä kahdessa asiassa haettiin muutosta Landesarbeitsgericht Hammilta.
Ennakkoratkaisukysymykset
23 Landesarbeitsgericht Hamm viittaa direktiivin 2 artiklan 2 kohtaan ja kysyy, eikö yhteisön oikeudessa edellytetä todistustaakan kääntämistä siten, että työnantajan olisi näytettävä pääasioissa, että aiemmin kirjallisesti ilmoitettu työn luokittelu oli virheellinen. Jos tätä näyttöä ei esitettäisi, työntekijän ei enää tarvitsisi tämän kannan mukaan näyttää, että hänen tehtävänsä tosiasiallisesti vastasivat alunperin ilmoitettuja työn palkkaluokkaa ja alaryhmää, vaan hänen olisi ainostaan osoitettava, että muut ylempään palkkaluokkaan luokittelemista koskevat edellytykset - erityisesti vaadittua vähimmäispalvelusaikaa koskeva edellytys - ovat täyttyneet.
24 Edellä esitetyn huomioon ottaen Landesarbeitsgericht Hamm päätti esittää yhteisöjen tuomioistuimelle asioissa C-253/96-C-256/96 seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1. Kun otetaan huomioon työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista annetun direktiivin 91/533/ETY (EYVL L 288, 18.10.1991, s. 32) johdanto-osassa mainittu tavoite 'parantaa palkattujen työntekijöiden suojaa mahdollisia oikeuksien loukkauksia vastaan ja lisätä työmarkkinoiden avoimuutta', onko tämän niin sanotun todentamisdirektiivin 2 artiklan säännöksillä tarkoitus muuttaa todistustaakkaa työntekijän hyväksi siten, että kyseisen direktiivin 2 artiklan 2 kohdan vähimmäisvaatimuksilla halutaan varmistaa, että kun työntekijä vetoaa työsopimukseen perustuviin oikeuksiinsa työasioita käsittelevien tuomioistuimien ratkaistaviksi saatetuissa asioissa, hänelle ei aiheudu näyttöongelmia kyseisessä säännöksessä mainittujen seikkojen osalta?
2. Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on myöntävä, voidaanko direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohtaa soveltaa välittömästi 1.7.1993 lähtien yksityisoikeudellisena työnantajana toimivaa valtiota vastaan, koska
- Saksan liittotasavalta ei ole pannut (täydellisesti) täytäntöön todentamisdirektiiviä täytäntöönpanolle asetettuun määräpäivään eli 30.6.1993 mennessä,
- edellä mainitut todentamisdirektiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia, minkä vuoksi niitä voidaan soveltaa välittömästi ilman muita täytäntöönpanosäännöksiä,
- todentamisdirektiivissä annetaan yksittäisille työntekijöille oikeuksia työnantajana toimivaa valtiota kohtaan?
3.  Jos vastaus toiseen kysymykseen on myöntävä, sisältyykö niihin tietoihin, joita työnantajan on direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdan mukaan annettava 'sen työn luonteesta tai laadusta, jota suorittamaan työntekijä on palkattu', arvostelma työpaikan arvosta sillä tavalla ymmärrettynä, että jos työntekijän luokittelu tiettyyn työehtosopimuksen palkkaluokkaan edellyttää välttämättä tietyn palkkaluokan alaryhmän tunnusmerkkien täyttämistä, työntekijän on voitava saada tietää hänelle ilmoitetusta, tiettyyn palkkaluokkaan ja sen alaryhmään tehdystä luokittelusta, onko hänellä oikeus saada tietyn palvelusajan kuluttua ylennys ylempään palkkaluokkaan tai voiko hän saada tavanomaisen siirron ylempään palkkaluokkaan?
4. Jos vastaus kolmanteen kysymykseen on myöntävä, onko direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdan mukainen ilmoitus sillä tavalla sitova, että työnantajan on pysytettävä työntekijälle ilmoitettu arvostelma työn arvosta voimassa niin kauan, kunnes työnantaja on osoittanut luokittelun olleen virheellinen, tai ainakin sen ajan, kun työnantaja ei ole osoittanut työntekijälle esimerkiksi työpaikka-arvioinnilla, että työnantaja oli luokitellut hänet erehdyksissä väärin tai että työn arvo on vähentynyt ajan kuluessa tai työehtosopimuksen muuttamisen vuoksi?
5. Jos vastaus neljänteen kysymykseen on myöntävä, onko 20.7.1995 annettua Nachweisgesetziä (BGBl. I, s. 946), jolla direktiivin 91/533/ETY 9 artiklan 2 kohta saatettiin osaksi Saksan oikeusjärjestystä ja jonka mukaan työnantajalla ei ole velvollisuutta antaa työntekijälle ilmoitusta sellaisten työsuhteiden osalta, jotka jo olivat voimassa kyseisen lain tullessa voimaan, jos 'aiemmin laaditussa asiakirjassa tai kirjallisessa työsopimuksessa on vaaditut tiedot' (Nachweisgesetzin 4 §:n 2 momentti), pidettävä yhteisön oikeuden mukaisena siten, että näitä aikaisempia ilmoituksia, jotka vastaavat täytäntöönpannun tai täytääntöönpanon laiminlyöntitapauksessa välittömästi sovellettavan todentamisdirektiivin vaatimuksia, on pidettävä edelleen pätevinä siten, että kun työnantaja riitauttaa aikaisemmat ilmoituksensa antamalla uuden ilmoituksen - tässä ilmoittamalla oikeudenkäynnissä, mihinkä palkkaluokkaan työntekijä kuuluu - työnantajan on osoitettava, että uusi ilmoitus on sisällöllisesti paikkansapitävä?
25 Myös asioissa C-257/96-C-258/96 Landesarbeitsgericht Hamm esitti yhteisöjen tuomioistuimelle viisi ennakkoratkaisukysymystä, joista kolme ensimmäistä ovat samat kuin edellä mainitut kolme ensimmäistä kysymystä.
26 Neljäs näissä asioissa esitetty kysymys sen sijaan on seuraava:
"Jos vastaus kolmanteen kysymykseen on myöntävä, onko direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tarkoitetulla ilmoituksella, siltä osin kun työntekijälle on ilmoitettu, että hänet on luokiteltu tiettyyn sellaisen palkkataulukon palkkaluokkaan, jossa on sellaisia eriasteisia tehtäviä, jotka kaikki edellyttävät kyseistä erityisalaa koskevia syvällisiä ja laajoja tietoja ja jotka eroavat toisistaan vain siltä osin, missä määrin niissä edellytetään kykyä itsenäiseen työskentelyyn, sellainen vaikutus, että työntekijä voi vedota työnantajan hänelle ilmoittamaan luokitteluun siten, ettei hänen enää tarvitse osoittaa toteen, että hänellä on kyseistä erikoisalaa koskevat syvälliset ja laajat tiedot, vaan ainoastaan sen, että hänellä on sellainen kyky itsenäiseen työskentelyyn, jota edellytetään, jotta hänet voitaisiin luokitella ylempään palkkaluokkaan, johon hän haluaa päästä, kun työnantajan hänelle ilmoittamasta palkkaluokkaan luokittelusta ilmenee, että työntekijällä on kyseistä erityisalaa koskevat syvälliset ja laajat tiedot?"
27 Viides asiassa C-258/96 esitetty kysymys on sama kuin edellä esitetty viides kysymys, kun taas asiassa C-257/96 hieman eri muodossa kuin näissä muissa asioissa esitetty viides kysymys on seuraava:
"Jos vastaus neljänteen kysymykseen on myöntävä, onko 20.7.1995 annettua Nachweisgesetziä (BGBl. I, s. 946), jolla direktiivin 91/533/ETY 9 artiklan 2 kohta saatettiin osaksi Saksan oikeusjärjestystä ja jonka mukaan työnantajalla ei ole velvollisuutta antaa työntekijälle ilmoitusta sellaisten työsuhteiden osalta, jotka jo olivat voimassa kyseisen lain tullessa voimaan, jos 'aiemmin laaditussa asiakirjassa tai kirjallisessa työsopimuksessa on vaaditut tiedot' (Nachweisgesetzin 4 §:n 2 momentti), pidettävä yhteisön oikeuden mukaisena siten, että näitä aikaisempia ilmoituksia, jotka vastaavat täytäntöönpannun tai täytääntöönpanon laiminlyöntitapauksessa välittömästi sovellettavan todentamisdirektiivin vaatimuksia, on pidettävä edelleen pätevinä siten, että kun työnantaja riitauttaa aikaisemmat ilmoituksensa antamalla uuden ilmoituksen - tässä tapauksessa ilmoittaa toisen ajankohdan, josta lähtien palvelusvuodet otetaan huomioon - työnantajan on osoitettava, että uusi ilmoitus on sisällöllisesti paikkansapitävä?"
28 Asiakirjoista ilmenee, että asiaa C-257/96 lukuun ottamatta kyseiset asiat perustuvat siihen, että työnantaja on kieltäytynyt ylentämästä asianomaisia työntekijöitä ennen direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymistä, ja se on menetellyt näin huolimatta niistä kirjallisista työntekijöiden palkkaluokkaa ja alaryhmää koskevista tiedoista, jotka se oli antanut työntekijöille useita vuosia aikaisemmin. Samoin on todettava, että asioita C-254/96 ja C-257/96 lukuun ottamatta kanteet on nostettu kansallisessa tuomioistuimessa myöskin ennen tämän määräajan päättymistä. Näin ollen kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on tarkastella kansallisen oikeuden kannalta, voidaanko pääasiassa kyseessä olevat riidat ratkaista direktiiviä soveltamalla tai pitääkö ne ratkaista direktiiviä soveltamalla.
Ensimmäinen ja neljäs kysymys
29 Ensimmäisellä ja neljännellä kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, kansallinen tuomioistuin kysyy, sitooko direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ilmoitus, siltä osin kuin työntekijälle on ilmoitettu työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat ja erityisesti 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetut tiedot, työnantajaa niin kauan kunnes se näyttää toteen, että ilmoitetut tiedot ovat virheellisiä.
30 On syytä muistaa, että direktiivin 6 artiklasta ilmenee, että direktiivillä ei puututa todistustaakkaa koskeviin kansallisiin säännöksiin sellaisenaan.
31 On tärkeää kuitenkin korostaa, että direktiivin toisessa perustelukappaleessa todettujen tavoitteiden vuoksi direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään, että työnantaja on velvollinen antamaan palkatun työntekijän tietoon 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat.
32 Tällaista päämäärää ei kuitenkaan saavutettaisi, jos työntekijän ei todistelutarkoituksessa annettaisi käyttää 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetussa ilmoituksessa olleita tietoja kansallisissa tuomioistuimissa erityisesti sellaisessa asiassa, jossa on kyse työsopimuksen tai työsuhteen olennaisista kohdista.
33 Tästä seuraa, että kansallisten tuomioistuinten tehtävänä on soveltaa ja tulkita todistustaakkaa koskevia kansallisia sääntöjä direktiivin tavoitteiden mukaisesti ja katsoa, että direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla ilmoituksella on sellainen todistusvoima, että ilmoituksen voidaan katsoa olevan sellainen asiakirja, josta ilmenee, mitä työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat tosiasiassa ovat, ja että sillä näin ollen on sellainen totuusarvo, joka on verrattavissa siihen totuusarvoon, joka kansallisessa oikeusjärjestyksessä liitetään työnantajan laatimaan ja työntekijälle antamaan vastaavaan asiakirjaan.
34 Koska direktiivissä itsessään ei säädetä todistustaakan jakautumisesta, on lisättävä, ettei työsopimuksen tai työsuhteen olennaisten kohtien selvittäminen voi riippua pelkästään siitä ilmoituksesta, jonka työnantaja on tehnyt direktiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Työnantajan on näin ollen sallittava esittää kaikki vastanäyttö ja näyttää joko, että ilmoituksessa olleet tiedot ovat sellaisenaan virheellisiä, tai että ne ovat tosiseikkojen muuttuessa muuttuneet virheellisiksi.
35 Näin ollen ensimmäiseen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla ilmoituksella, siltä osin kuin työntekijälle ilmoitetaan työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat ja erityisesti 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetut tiedot, on katsottava olevan sellainen totuusarvo, joka on verrattavissa siihen totuusarvoon, joka kansallisessa oikeusjärjestyksessä liitetään työnantajan laatimaan ja työntekijälle antamaan vastaavaan asiakirjaan. Työnantajan on kuitenkin sallittava esittää kaikki vastanäyttö ja näyttää joko, että ilmoituksessa olleet tiedot ovat sellaisenaan virheellisiä, tai että ovat tosiseikkojen muuttuessa muuttuneet virheellisiksi.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
36 Toisesta ennakkoratkaisukysymyksestä ilmenee, että kansallinen tuomioistuin haluaa lähinnä tietää, voivatko yksityiset oikeussubjektit välittömästi vedota direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaan kansallisissa tuomioistuimissa.
37 On muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä on välitön oikeusvaikutus, jos se on sisältönsä puolesta ehdoton ja riittävän täsmällinen (asia 8/81, Becker, tuomio 19.1.1982, Kok. 1982, s. 53).
38 Tässä tapauksessa on todettava, että direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa luetellaan selvästi ja yksiselitteisesti tiettyjä työsopimuksen olennaisia kohtia, jotka työnantajan on ilmoitettava työntekijälle, eli "sen työn nimike, taso, luonne tai laatu, jota suorittamaan työntekijä on palkattu" tai "työstä lyhyt määritelmä tai kuvaus".
39 Sen johdosta, että tämän säännöksen mukaan valtiolla on oikeus valita näiden kahden työntekijälle ilmoitettavia tietoja koskevan ryhmän välillä, ei kuitenkaan ole mahdotonta, että yksityisille näin myönnettyjen oikeuksien sisältö voitaisiin määritellä riittävän täsmällisesti pelkästään direktiivin säännösten perusteella, sillä oikeuksien laajuus ei kummankaan vaihtoehdon osalta jätä jäsenvaltiolle yhtään harkintavaltaa (ks. yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich ym., tuomio 19.11.1991 Kok. 1991, s. I-5357, 17 kohta).
40 On siis todettava, että kyseiset säännökset ovat ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat välittömästi vedota niihin kansallisissa tuomioistuimissa silloin, kun valtio ei ole pannut kansallisessa oikeudessaan direktiiviä täytäntöön säädetyssä määräajassa, tai silloin, kun se on pannut direktiivin virheellisesti täytäntöön.
41 Tässä tapauksessa on todettava, että direktiivi saatettiin osaksi Saksan oikeusjärjestystä 20.7.1995 annetulla lailla. Direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan päättymisestä aina tähän viimeksi mainittuun päivämäärään asti yksityisillä oikeussubjekteilla oli siis oikeus välittömästi vedota kyseisiin direktiivin säännöksiin kansallisissa tuomioistuimissa, jotta heille taattaisiin vähintäänkin ne oikeudet, jotka direktiivissä liitetään kumpaankin direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitettuun, työntekijälle ilmoitettavia tietoja koskeviin ryhmiin.
42 Direktiivin täytäntöönpanon jälkeisen ajan osalta on todettava, että yksityiset oikeussubjektit voivat tehokkaasti vedota direktiivin kyseisiin säännöksiin vain silloin, jos kansalliset täytäntöönpanotoimenpiteet eivät ole direktiivin kannalta virheettömiä tai riittäviä.
43 Landschaftsverband, Saksan hallitus ja komissio korostavat tältä osin, että Saksan lainsäätäjä on valinnut direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tarkoitetun mahdollisuuden, kun se on asettanut työnantajalle velvollisuuden ilmoittaa työntekijälle kirjallisesti "työntekijän tehtäväksi kuuluvan työn nimike tai yleiskuvaus".
44 On todettava, että direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa säädetyn toisen vaihtoehdon mukaan työnantaja on velvollinen ilmoittamaan palkatulle työntekijälle lyhyen määritelmän tai kuvauksen työstä. On kuitenkin todettava, että työn nimike ei yksinään aina vastaa työntekijän suorittaman työn edes lyhyttä määritelmää tai kuvausta.
45 Niinpä yksityiset oikeussubjektit voivat jopa direktiivin täytäntöönpanolain voimaantulon jälkeenkin välittömästi vedota direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohtaan kansallisissa tuomioistuimissa.
46 Lisäksi on muistettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä ei sellaisenaan voida luoda velvoitteita yksityisille oikeussubjekteille, eikä siihen näin ollen voida sellaisenaan vedota yksityistä oikeussubjektia vastaan (ks. mm. asia C-91/92, Faccini Dori, tuomio 14.7.1994, Kok. 1994, s. I-3325, 20 kohta). Direktiiviin voidaan sen sijaan vedota valtion määräys- tai valvontavaltaan kuuluvia toimielimiä tai yksikköjä vastaan tai sellaisia toimielimiä tai yksiköitä vastaan, joilla on yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista säännöistä ilmeneviin toimivaltuuksiin verrattuna liialliset toimivaltuudet, eli alueellisten yhteisöjen tai toimielinten kaltaisia tahoja vastaan, joiden tehtäväksi on niiden oikeudellisesta muodosta riippumatta viranomaisen antamalla säädöksellä annettu yleishyödyllisen palvelun tuottaminen kyseisen viranomaisen valvonnassa (ks. asia 103/88, Fratelli Costanzo, tuomio 22.6.1989, Kok. 1989, s. 1839, 31 kohta ja asia C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990, Kok. 1990, s. I-3313, 19 kohta).
47 Edellä esitetty huomioon ottaen toiseen kysymykseen on vastattava, että yksityiset oikeussubjektit voivat kansallisissa tuomioistuimissa välittömästi vedota direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaan valtiota tai valtion määräys- tai valvontavallassa olevaa toimielintä tai yksikköä vastaan tai sellaisia toimielimiä tai yksiköitä vastaan, joilla on yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista säännöistä ilmeneviin toimivaltuuksiin verrattuna liialliset toimivaltuudet, silloin, kun valtio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä säädetyssä määräajassa, tai silloin, kun se on pannut direktiivin virheellisesti täytäntöön. Direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdan vastaista on, että jäsenvaltio, joka panee täytäntöön tämän säännöksen, sallii sen, että työnantaja aina rajaa työntekijälle ilmoitettavan tiedon koskemaan pelkkää työntekijän hoitaman työn nimikettä.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
48 Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta tulkitsemaan direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan i alakohdassa käytettyjä työn "luonteen" tai "laadun" käsitteitä.
49 Koska Saksan lainsäätäjä on valinnut, kuten tämän tuomion 43 kohdasta ilmenee, direktiivin 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdassa tarkoitettuja tietoja koskevan ryhmän,  kolmanteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata (ks. erityisesti asia 126/80, Salonia, tuomio 16.6.1981, Kok. 1981, s. 1563, 6 kohta ja asia 166/84, Thomasdünger, tuomio 26.9.1985, Kok. 1985, s. 3001, 11 kohta).
Viides ennakkoratkaisukysymys
50 Viidennellä ennakkoratkaisukysymyksellään kansallinen tuomioistuin kysyy lähinnä sitä, onko direktiivin 9 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että sen perusteella jäsenvaltiot voivat vapauttaa työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa kirjallisesti työntekijälle työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat, myös silloin, kun työntekijä pyytää niiden ilmoittamista, jos ennen direktiivin täytäntöönpanosäädösten voimaantuloa laaditussa asiakirjassa tai työsopimuksessa jo mainitaan nämä kohdat.
51 Direktiivin 9 artiklan 2 kohdan mukaan jäsenvaltioiden on toteutettava tarpeelliset toimenpiteet taatakseen, että jos työsopimus tai työsuhde on voimassa, kun jäsenvaltioiden antamat direktiivin täytäntöönpanosäädökset tulevat voimaan, työnantaja antaa työntekijälle tämän pyynnöstä asiakirjat, joissa on direktiivin 2 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut tiedot.
52 Saksan 20.7.1995 annetun lain 4 §:n kaltainen kansallinen säännös, jonka perusteella työnantajalla ei ole velvollisuutta ilmoittaa tietoja työntekijälle, vaikka tämä pyytäisi sitä, jos jo on olemassa sellainen asiakirja tai sopimus, jossa mainitaan direktiivissä tarkoitetut olennaiset kohdat, on yhteensopiva direktiivin 9 artiklan 2 kohdan kanssa. Ottaen huomioon direktiivin tavoitteen olisi tarpeetonta velvoittaa työnantaja ilmoittamaan uudelleen, direktiivin täytäntöönpanosäädösten voimaantulon jälkeen, jo olemassaolevan työsuhteen tai työsopimuksen olennaiset kohdat, kun nämä kohdat, jotka eivät ole muuttuneet, on jo ilmoitettu kyseiselle työntekijälle.
53 Viidenteen ennakkoratkaisukysymykseen on näin ollen vastattava, että direktiivin 9 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei estä sitä, että jäsenvaltiot voisivat vapauttaa työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa kirjallisesti työntekijälle työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat, vaikka työntekijä pyytäisi niiden ilmoittamista, jos ennen direktiivin täytäntöönpanosäädösten voimaantuloa laaditussa asiakirjassa tai työsopimuksessa jo mainitaan nämä kohdat.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
54 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukselle ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
(viides jaosto)
on ratkaissut Landesarbeitsgericht Hammin 9.7.1996 tekemillään päätöksillä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) Työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa työntekijöille työsopimuksessa tai työsuhteessa sovellettavista ehdoista 14 päivänä lokakuuta 1991 annetun neuvoston direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla ilmoituksella, siltä osin kuin työntekijälle ilmoitetaan työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat ja erityisesti 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tarkoitetut tiedot, on katsottava olevan sellainen totuusarvo, joka on verrattavissa siihen totuusarvoon, joka kansallisessa oikeusjärjestyksessä liitetään työnantajan laatimaan ja työntekijälle antamaan vastaavaan asiakirjaan. Työnantajan on kuitenkin sallittava esittää kaikki vastanäyttö ja näyttää joko, että ilmoituksessa olleet tiedot ovat sellaisenaan virheellisiä, tai että ovat tosiseikkojen muuttuessa muuttuneet virheellisiksi.
2) Yksityiset oikeussubjektit voivat kansallisissa tuomioistuimissa välittömästi vedota direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohtaan valtiota tai valtion määräys- tai valvontavallassa olevaa toimielintä tai yksikköä vastaan tai sellaisia toimielimiä tai yksiköitä vastaan, joilla on yksityisten välisiin suhteisiin sovellettavista säännöistä ilmeneviin toimivaltuuksiin verrattuna liialliset toimivaltuudet, silloin, kun valtio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä säädetyssä määräajassa, tai silloin, kun se on pannut direktiivin virheellisesti täytäntöön. Direktiivin 91/533/ETY 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan ii alakohdan vastaista on, että jäsenvaltio, joka panee täytäntöön tämän säännöksen, sallii sen, että työnantaja aina rajaa työntekijälle ilmoitettavan tiedon koskemaan pelkkää työntekijän hoitaman työn nimikettä.
3) Direktiivin 91/533/ETY 9 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se ei estä sitä, että jäsenvaltiot voisivat vapauttaa työnantajan velvollisuudesta ilmoittaa kirjallisesti työntekijälle työsopimuksen tai työsuhteen olennaiset kohdat, vaikka työntekijä pyytäisi niiden ilmoittamista, jos ennen direktiivin täytäntöönpanosäädösten voimaantuloa laaditussa asiakirjassa tai työsopimuksessa jo mainitaan nämä kohdat.