CELEX: 61994CJ0016
Genomfartsavgift i ett privat avtal
Avgift med motsvarande verkan

Domskäl
1 Genom beslut av den 4 januari 1994, som inkom till domstolen den 17 januari samma år, har Cour de cassation i Frankrike med stöd av artikel 177 i EG-fördraget begärt att domstolen skall meddela ett förhandsavgörande angående tolkningen av artiklarna 9, 12, 13, och 16 i EEG-fördraget, numera EG-fördraget.
2 Denna fråga har uppkommit med anledning av en tvist mellan bolaget Garonor exploitation (nedan kallat "Garonor"), som driver en internationell fraktterminal, och bolaget Édouard Dubois et fils samt bolaget Général cargo services (nedan kallade "Dubois och Cargo"), två av fraktterminalens användare, med anledning av att de senare inte hade betalat en i kontrakt avtalad avgift benämnd "genomfartsavgift".
3 Garonor är ett privat bolag, som i Aulnay-sous-Bois i utkanten av Paris driver en internationell fraktterminal för vägtransport, på vars område både privata och offentliga tjänster som är nödvändiga för vägtransporter erbjuds. Där finns bland annat en tullavdelning, där all form av tullklarering som normalt utförs vid gränsen mellan stater kan utföras.
4 Dubois och Cargo är transportkommissionärer, som är auktoriserade av tullen. De transporterar varor under eget ansvar och i eget namn för kunders räkning, och åtar sig bland annat att utföra tullformaliteter. För sin verksamhet hyr de lokaler och hygieniska inrättningar av Garonor, och utnyttjar fraktterminalens väg- och järnvägskajer.
5 Dubois och Cargo har till Garonor förutom hyra alltid betalat en schablonmässig "genomfartsavgift" för varje internationellt transitfordon som passerar deras byggnader och som utför tullklarering vid fraktterminalen för vägtransport. Denna "genomfartsavgift", vilken beräknas med utgångspunkt från kommissionärernas månadsrapporter, finns upptagen i Garonors allmänna villkor.
6 År 1984 vägrade Dubois och Cargo att betala denna avgift, eftersom den täckte Garonors kostnader för att bygga och underhålla ett parkeringsgarage TIR, som tullavdelningen använde. Eftersom tullen sedan början av år 1981 tillåter att tullklareringen utförs i transportkommissionärernas privata lokaler, fanns det enligt bolagen inte längre någon anledning att "genomfartsavgiften" skulle finnas kvar.
7 Den 10 maj 1988 väckte Garonor talan mot Dubois och Cargo vid tribunal de commerce i Paris. Domstolen utsåg en sakkunnig, som bland annat skulle granska hur "genomfartsavgiften" i Garonors allmänna villkor tillämpades vid andra vägstationer. Den sakkunnige kom fram till att avgifter av denna form hade införts av samtliga internationella fraktterminaler som hade inlett sin verksamhet före Garonor, och att de utgjorde en vanlig form för finansiering av olika former av kostnader, som inte täcktes på annat sätt. Genom dom av den 12 juni 1990 fastslog tribunal de commerce i Paris att Dubois och Cargo var betalningsskyldiga för "genomfartsavgiften", och förpliktade dem att betala de förfallna avgifterna samt skadestånd.
8 Genom dom av den 27 juni 1991 fastställde cour d'appel i Paris denna dom samt höjde det ålagda beloppet. Dubois och Cargo har således överklagat domen och har till stöd för sin talan endast åberopat grunder ur den nationella lagstiftningen.
9 Cour de cassation i Frankrike ansåg ex officio att talan kunde strida mot artiklarna 9, 12, 13 och 16 i EG-fördraget. Den frågade sig om denna "avgift" utgör en avgift med motsvarande verkan i enlighet med dessa artiklar då "den tvistiga 'avgiften', med undantag av de kostnader som hänför sig till underhåll av ett parkeringsgarage, har till syfte att ersätta Garonor för de kostnader som förorsakas dem till följd av att tullmyndigheten och veterinärmyndigheten skall kunna bedriva sin verksamhet".
10 Med konstaterandet att EG-domstolen inte tidigare har uttalat sig i ett fall där betalningsskyldigheten varken härrör från staten eller en statlig myndighet utan från ett avtal mellan enskilda, vilandeförklarade den nationella domstolen målet och ställde följande fråga till EG-domstolen:
"Är artiklarna 9, 12, 13 och 16 i fördraget om upprättandet av europeiska ekonomiska gemenskapen tillämpliga på en 'genomfartsavgift' - som inte härrör från staten utan från ett avtal mellan ett privat bolag och dess kunder - vilken har till syfte att ersätta detta privata bolag för de kostnader som förorsakas av att tullmyndigheten och veterinärmyndigheten skall kunna bedriva sin verksamhet?"
11 Inledningsvis bör det påpekas att de artiklar som den nationella domstolen har angett endast omfattar varor med ursprung i medlemsstaterna, samt varor som kommer från tredje land och som redan kan omsättas fritt.
12 Eftersom omständigheterna i tvisten inför den nationella domstolen infallit efter övergångsperiodens utgång, är det vidare tillräckligt att den nationella domstolens fråga besvaras mot bakgrund av artikel 9 och 12 i fördraget.
13 Av beslutet om hänskjutande framgår att en betydande del av den tvistiga avgiften är avsedd att ersätta de kostnader som förorsakas av att tullmyndigheten och veterinärmyndigheten skall kunna bedriva sin verksamhet.
14 Artiklarna 9 och 12 i fördraget förpliktar emellertid medlemsstaterna att stå för kostnaden för de kontroller och de formaliteter som utförs vid gränsövergång. Domstolen har sålunda fastslagit att samhället skall stå för de kostnader som förorsakas av sanitetskontroller eftersom det som helhet får dra nytta av den fria rörligheten för varor inom gemenskapen (se dom av den 5 februari 1976, Bresciani, 87/75, Rec. s. 129, punkt 10).
15 Enligt en fast rättspraxis är artiklarna 9 och 12 förvisso inte tillämpliga på en avgift som påläggs varor vid gränsövergång, om den utgör ersättning som står i proportion till en bestämd tjänst som faktiskt och individuellt har kommit den ekonomiska aktören tillhanda (se dom av den 26 februari 1975, Cadsky, 63/74, Rec. s. 281).
16 Det finns emellertid ingenting som ger vid handen att den aktuella avgiften skulle uppfylla dessa villkor.
17 För det första drabbar avgiften på ett generellt sätt samtliga internationella transitfordon som tullklarerar lasten inom området för fraktterminalen.
18 För det andra är det så, att även om tullklareringen inne i en stat medför vissa fördelar för de ekonomiska aktörerna, är de tvungna att följa tullformaliteterna, vilka fortfarande utgör en skyldighet oberoende av var de utförs. Dessa fördelar är för övrigt  resultatet av det förfarande för transit i gemenskapen som har införts genom rådets förordningar (EEG) nr 542/69 och 222/77 av den 18 mars 1969 (EGT nr L 77, s. 1) och av den 13 december 1976 (EGT nr L 38, s. 1) i syfte att förbättra rörligheten av varor och förenkla transporter inom gemenskapen. Sålunda är det inte tillåtet att avgiftsbelägga de möjligheter till tullklarering som har införts i den gemensamma marknadens intresse (se domarna av den 17 maj 1983, kommissionen mot Belgien, 132/82, Rec. s. 1649, punkt 13, och kommissionen mot Luxemburg, 133/82, Rec. s. 1669, punkt 14).
19 En medlemsstat underlåter under dessa omständigheter att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 9 och 12 i fördraget, om den vid handel inom gemenskapen lägger kostnaden för kontroller och administrativa formaliteter som tullmyndigheten har utfört på de ekonomiska aktörerna (se dom av den 30 maj 1989, kommissionen mot Italien, 340/87, Rec. s. 1483, punkt 17).
20 I detta avseende har det ingen betydelse vilken typ av rättsakt som lägger en del av kostnaden för tullmyndighetens verksamhet på den ekonomiska aktören. Oavsett om denna kostnad läggs på aktören med stöd av en generell rättsakt eller, som i förevarande fall, genom en rad privata avtal, utgör den alltid direkt eller indirekt en underlåtenhet av den berörda medlemsstaten att uppfylla sina finansiella skyldigheter i enlighet med artiklarna 9 och 12 i fördraget.
21 Med stöd av vad som ovan anförts skall den nationella domstolens fråga besvaras så, att artiklarna 9 och 12 i EG-fördraget är tillämpliga på en "genomfartsavgift" - som inte härrör från staten utan från ett avtal mellan ett privat bolag och dess kunder - vilken har till syfte att ersätta detta privata bolag för de kostnader som förorsakas av att tullmyndigheten och veterinärmyndigheten skall kunna bedriva sin verksamhet.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
22 De kostnader som har förorsakats den franska regeringen och Europeiska gemenskapernas kommission, som har inkommit med yttrande till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att fatta beslut om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
- angående den fråga som genom beslut av den 4 januari 1994 förts vidare av Cour de cassation i Frankrike - följande dom:
Artiklarna 9 och 12 i EG-fördraget är tillämpliga på en "genomfartsavgift" - som inte härrör från staten utan från ett avtal mellan ett privat bolag och dess kunder - vilken har till syfte att ersätta detta privata bolag för de kostnader som förorsakas av att tullmyndigheten och veterinärmyndigheten skall kunna bedriva sin verksamhet.