CELEX: 61999CJ0144
Fördragsbrott
Direktiv 93/13/EEG
Oskäliga villkor i konsumentavtal
Ofullständigt införlivande

Domskäl
1 Europeiska gemenskapernas kommission har, genom ansökan som inkom till domstolens kansli den 21 april 1999, med stöd av artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) väckt talan om fastställelse av att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 189 i EG-fördraget (nu artikel 249 EG) och rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal (EGT L 95, s. 29, svensk specialutgåva, område 15, volym 12, s. 169, nedan kallat direktivet), genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att fullständigt införliva artiklarna 4.2 och 5 i detta direktiv med nederländsk rätt.
Direktivet
2 Enligt artikel 1 i direktivet är syftet med detta att närma medlemsstaternas lagar och andra författningar till varandra i fråga om oskäliga villkor i avtal som sluts mellan en näringsidkare och en konsument.
3 I artikel 3 i direktivet definieras vad som avses med "oskäliga villkor". I artikel 6 i samma direktiv anges att sådana villkor "inte är ... bindande för konsumenten".
4 I artikel 4 i direktivet föreskrivs följande:
"1. Utan att det påverkar tillämpningen av artikel 7 skall frågan om ett avtalsvillkor är oskäligt bedömas med beaktande av vilken typ av varor eller tjänster som avtalet avser och med hänsyn tagen, vid tiden för avtalets ingående, till alla omständigheter i samband med att avtalet ingicks samt till alla övriga villkor i avtalet eller något annat avtal som det är beroende av.
2. Bedömningen av avtalsvillkors oskälighet skall inte avse vare sig beskrivningen av avtalets huvudföremål eller ... förhållandet mellan [å ena sidan] pris och ersättning och å andra sidan sålda tjänster eller varor; detta gäller i den mån dessa villkor är klart och begripligt formulerade."
5 Artikel 5 i direktivet lyder enligt följande:
"I avtal där alla eller vissa villkor som erbjuds konsumenten är i skriftlig form skall dessa villkor alltid vara klart och begripligt formulerade. Vid tveksamhet om ett avtalsvillkors innebörd skall den för konsumenten mest gynnsamma tolkningen gälla. Denna tolkningsregel gäller inte vid de förfaranden som föreskrivs i artikel 7.2."
6 Enligt artikel 10 i direktivet skulle medlemsstaterna senast den 31 december 1994 sätta i kraft de lagar och andra författningar som var nödvändiga för att följa detta direktiv.
Den nationella lagstiftningen
7 I Burgerlijk Wetboek (den nederländska civillagen, nedan kallad BW) regleras i del III allmänna aspekter av förmögenhetsrätten, medan del VI behandlar allmänna delar av obligationsrätten.
8 Artikel 35 i del III BW lyder enligt följande:
"När en person gör ett uttalande eller uppträder på ett sätt som inte överensstämmer med denna persons vilja, får inte bristen på vilja göras gällande emot den som, med hänsyn till omständigheterna, gjort en rimlig tolkning av detta uttalande eller uppträdande, och uppfattat dem som ett uttalande med en viss innebörd som är avsett för honom."
9 I artikel 231 i del VI BW definieras "allmänna villkor" som "en eller flera skriftliga bestämmelser som har utformats för att de skall ingå i ett visst antal avtal, utom de som beskriver de centrala prestationerna".
10 I artikel 233 i del VI BW föreskrivs följande:
"En bestämmelse i de allmänna villkoren kan ogiltigförklaras
a. om den är orimligt betungande för den andra parten, varvid hänsyn skall tas till avtalets art och innehåll, det sätt på vilket villkoren har fastställts och parternas ömsesidiga urskiljbara intressen samt övriga omständigheter i det enskilda fallet,
b. om användaren inte har erbjudit den andra parten en rimlig möjlighet att få kännedom om de allmänna villkoren."
11 Enligt artikel 248 i del VI BW gäller följande:
"1. Ett avtal har inte bara den rättsliga verkan som parterna har kommit överens om, utan även den verkan som, beroende på avtalets art, följer av lag, sedvana eller kraven på rimlighet och skälighet.
2. De regler som gäller för parternas förbindelser till följd av avtalet skall inte tillämpas i den mån det under rådande omständigheter skulle vara oacceptabelt enligt kriterierna för rimlighet och skälighet."
Det administrativa förfarandet
12 Kommissionen ansåg att direktivet inte blivit införlivat med nederländsk rätt på ett fullständigt sätt inom den föreskrivna fristen och inledde därför ett fördragsbrottsförfarande. Efter att formellt ha gett Konungariket Nederländerna tillfälle att inkomma med synpunkter, utfärdade kommissionen den 6 april 1998 ett motiverat yttrande och uppmanade denna stat att vidta nödvändiga åtgärder för att följa yttrandet inom två månader från delgivningen. Eftersom Konungariket Nederländerna inte vidtog några åtgärder, har kommissionen väckt förevarande talan.
Prövning i sak
13 Kommissionen har i målet gjort gällande att införlivandet av direktivet med nederländsk rätt är otillräckligt såvitt avser form och tillvägagångssätt och ofullständigt såvitt avser resultatet.
14 Enligt kommissionen kan man endast inom mycket snäva gränser godta ett införlivande som enbart grundas på att det i en medlemsstats rättsordning redan finns bestämmelser som överensstämmer med det direktiv som skall införlivas. När ett direktiv, som i förevarande fall, syftar till att skydda konsumenterna genom att tillerkänna dem bestämda rättigheter skall införlivandet säkerställas i klara och otvetydiga former. Så är inte fallet med de bestämmelser i BW som den nederländska regeringen har åberopat.
15 Kommissionen har också hävdat att dessa bestämmelser inte konkret säkerställer att det resultat som avses i artiklarna 4.2 och 5 i direktivet uppnås.
16 Den nederländska regeringen har bestritt den bedömningen och hävdat att medlemsstaterna enligt artikel 189 tredje stycket i fördraget fritt kan välja form och tillvägagångssätt för att införliva ett direktiv. Regeringen har med hänvisning särskilt till dom av den 23 maj 1985 i mål 29/84, kommissionen mot Tyskland (REG 1985, s. 1661; svensk specialutgåva, volym 8, s. 221), punkt 23, gjort gällande att ett uttryckligt införlivande inte är nödvändigt om de resultat som eftersträvas genom direktivet redan uppnås i den nationella rättsordningen.
17 I detta hänseende påpekar domstolen att det enligt fast rättspraxis inte nödvändigtvis krävs en lagstiftningsåtgärd i varje enskild medlemsstat för att införliva ett direktiv. Däremot är det nödvändigt att bestämmelserna i den nationella rättsordningen säkerställer att direktivet faktiskt tillämpas fullt ut, att den rättsliga situation som följer av dessa bestämmelser är tillräckligt klar och precis samt att de personer som berörs ges möjlighet att få full kännedom om sina rättigheter och, i förekommande fall, ges möjlighet att göra dem gällande vid de nationella domstolarna (dom av den 23 mars 1995 i mål C-365/93, kommissionen mot Grekland, REG 1995, s. I-499, punkt 9).
18 Såsom domstolen redan har framhållit är det sistnämnda kravet särskilt viktigt då direktivet i fråga syftar till att skapa rättigheter för medborgare i andra medlemsstater (domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Grekland, punkt 9). Så är också fallet här eftersom direktivet särskilt, enligt sjätte övervägandet, syftar till att "underlätta upprättandet av den inre marknaden och skydda medborgaren i hans roll som konsument när han förvärvar varor och tjänster genom avtal för vilka lagar i andra medlemsländer än hans eget gäller".
19 Av de skäl som generaladvokaten redovisat i punkterna 25 och 26 i sitt förslag till avgörande konstaterar domstolen att Konungariket Nederländerna inte har kunnat visa att dess rättsordning innehåller bestämmelser som motsvarar artiklarna 4.2 och 5 i direktivet.
20 Den nederländska regeringen har påstått att de mål som eftersträvas med direktivet skulle kunna uppnås genom en systematisk tolkning av de nederländska bestämmelserna. Domstolen anser det härvid vara tillräckligt att påpeka att, av de skäl som generaladvokaten redovisat i punkterna 26-31 i sitt förslag till avgörande, de resultat som avses i direktivet inte kan uppnås enligt nuvarande nederländsk rätt.
21 Den nederländska regeringen har framfört argumentet att man i enlighet med principen om en direktivkonform tolkning av den nederländska lagstiftningen, såsom denna princip påstås ha bekräftats av Hoge Raad der Nederlanden (Nederländerna), i alla fall kan komma till rätta med en skillnad mellan bestämmelserna i den nederländska lagstiftningen och bestämmelserna i direktivet. Domstolen anser det härvid vara tillräckligt att påpeka, såsom generaladvokaten anfört i punkt 36 i sitt förslag till avgörande, att en nationell rättspraxis, om det antas att den styrkts, som innebär att bestämmelser i nationell rätt tolkas på ett sätt som bedöms överensstämma med krav i ett direktiv inte kan vara så klar och precis att den uppfyller kraven på rättssäkerhet. Det skall tilläggas att detta särskilt gäller inom konsumentskyddsområdet.
22 Det finns således anledning att fastställa att Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktivet genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att fullständigt införliva artiklarna 4.2 och 5 i direktivet med nederländsk rätt.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
23 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att Konungariket Nederländerna skall förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Konungariket Nederländerna har tappat målet, skall kommissionens yrkande bifallas.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN (femte avdelningen)
följande dom:
1) Konungariket Nederländerna har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 93/13/EEG av den 5 april 1993 om oskäliga villkor i konsumentavtal genom att inte anta de lagar och andra författningar som är nödvändiga för att fullständigt införliva artiklarna 4.2 och 5 i detta direktiv med nederländsk rätt.
2) Konungariket Nederländerna skall ersätta rättegångskostnaderna.