CELEX: 62009CJ0279
Az uniós jogon alapuló jogok hatékony bírói jogvédelme
Bírósághoz fordulás joga
Költségmentesség
A költségmentességet »közérdek« hiányában a jogi személyektől megtagadó nemzeti szabályozás

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Unió Bíróságának ítélkezési gyakorlatában kialakított tényleges érvényesülés
elvének az értelmezésével kapcsolatban arra a kérdésre irányul, hogy ezen elv alapján a jogi személyek számára kell‑e költségmentességet
biztosítani.
Ezt a kérelmet a DEB Deutsche Energiehandels‑ und Beratungsgesellschaft mbH (a továbbiakban: DEB) és a Bundesrepublik Deutschland
között az előbbi társaság által a német bíróságok előtt előterjesztett költségmentesség iránti kérelem kapcsán indult jogvitában
terjesztették elő.

Jogi háttér

Az uniós jog
A határon átnyúló vonatkozású jogviták esetén az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés megkönnyítése érdekében az ilyen ügyekben
alkalmazandó költségmentességre vonatkozó közös minimumszabályok megállapításáról szóló, 2003. január 27‑i 2003/8/EK tanácsi
irányelv (HL L 26., 41. o.; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 90. o.) (5) és (11) preambulumbekezdése a következőképpen
rendelkezik:
„(5)      Ezen irányelv a határon átnyúló jogviták esetén a költségmentesség alkalmazását kívánja előmozdítani az elegendő forrással
nem rendelkező személyek számára, amennyiben támogatás szükséges az igazságszolgáltatáshoz való hatékony hozzáférés biztosításához.
Az igazságszolgáltatáshoz való hozzáférés általánosan elismert jogát erősíti meg az Európai Unió Alapjogi Chartája [a továbbiakban:
charta] 47. cikke.
[…]
(11)      A költségmentességnek ki kell terjednie a bírósági eljárás megkezdését megelőző jogvita lezárására irányuló, a pert megelőző
tanácsadásra, az ügy bíróság elé vitelében nyújtott jogsegélyre, a bíróság előtti képviseletre, és az eljárási költséggel
kapcsolatos könnyítésre vagy az az alóli mentességre.”
A költségmentesség személyi hatályát a 2003/08 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése a következőképpen határozza meg:
„Az ezen irányelv hatálya alá tartozó vitában érintett természetes személyek jogosultak a megfelelő költségmentességre annak
biztosítása érdekében, hogy az igazságszolgáltatáshoz való hatékony [helyesen: tényleges] hozzáférésüket az ezen irányelvben
meghatározott feltételekkel összhangban biztosítsák.”
Az irányelv 6. cikkének (3) bekezdése előírja:
„A kérelem érdemére [helyesen: megalapozottságára] vonatkozó határozat meghozatalakor és az 5. cikk sérelme nélkül, a tagállamok
mérlegelik az ügy fontosságát a kérelmező személy számára, de az ügy természetét is figyelembe vehetik, ha a kérelmező személy
hírnevének megsértése miatt kártérítést követel, de anyagi vagy pénzügyi veszteséget nem szenvedett, vagy ha a kérelem közvetlenül
a kérelmező személy szakmájából vagy önálló vállalkozói tevékenységéből eredő követelést érint.”
Az Európai Unió Törvényszékének eljárási szabályzata (HL 2010. C 177., 37. o., egységes szerkezetbe foglalt változat) 94. cikkének
2. és 3. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„2. § Az a természetes személy, aki gazdasági helyzeténél fogva teljes egészében vagy részben képtelen az 1. § szerinti költségek
viselésére, költségmentességben részesülhet.
A gazdasági helyzetet olyan objektív tényezők fényében értékelik, mint például a jövedelem, a tőke vagy a családi állapot.
3. § Költségmentességnek nincs helye nyilvánvalóan elfogadhatatlan vagy nyilvánvalóan megalapozatlan kereset esetében.”
Az Európai Unió Közszolgálati Törvényszékének eljárási szabályzata (HL 2010. C 177., 71. o., egységes szerkezetbe foglalt
változat) 95. cikkének 2. és 3. §‑a a Törvényszék eljárási szabályzata 94. cikkének 2. és 3. §‑ával azonos szövegezésű rendelkezést
tartalmaz.

A nemzeti jog
A bírósági eljárási költségekről szóló törvény (Gerichtskostengesetz) 12. §‑ának (1) bekezdése, amely meghatározza az eljárási
költségek előlegezésének a polgári jogvitákban részt vevő valamennyi felperesre vonatkozó elvét, a következőket írja elő:
„Polgári jogvitákban a keresetet csak az általános eljárási illeték megfizetése után kézbesítik. A kereset kiterjesztése esetén
nem lehet eljárási cselekményeket végezni az általános eljárási illeték megfizetése előtt; ugyanez vonatkozik a jogorvoslati
eljárásra is.”
A német polgári perrendtartás (Zivilprozessordnung, a továbbiakban: ZPO) 78. §‑ának (1) bekezdése kimondja:
„A Landgericht és az Oberlandesgericht előtt a felek csak ügyvédi képviselettel járhatnak el. […]”
A ZPO 114. §‑a következőképpen rendelkezik:
„Az a fél, aki személyes és pénzügyi helyzete folytán nem képes megfizetni az eljárás költségeit, vagy csak részben, illetve
részletekben képes megfizetni azokat, kérelmére költségmentességben részesül, ha a kereset vagy védekezés nem eleve megalapozatlan,
és nem tűnik rosszhiszeműnek. […]”
A ZPO 116. §‑a előírja:
„Kérelmére költségmentességben részesül:
(1)      […]
(2)      Az a jogi személy vagy perképes egyesülés, amelyet Németországban […] hoztak létre, és a székhelye is Németországban található,
ha a költségeket sem ő, sem a jogvita tárgyában gazdaságilag érintettek nem képesek kifizetni, és a per vagy a peres eljárásban
a védekezés elmaradása sértené a közérdeket.”
A ZPO 122. §‑a a következőképpen rendelkezik:
„(1)      A költségmentesség engedélyezésének következtében
1.      a szövetségi vagy tartományi adóhatóság csak a bíróság rendelkezései szerint követelheti a következők megfizetését az érintett
féltől:
a)      a lejárt vagy lejáró eljárási költségek, illetve bírósági végrehajtó lejárt vagy lejáró költségei;
b)      a kirendelt ügyvédek azon követelései, amelyeket átruháztak rá,
2.      a fél mentesül a perköltség-biztosíték szolgáltatásának kötelezettségétől,
3.      a kirendelt ügyvéd nem igényelhet munkadíjat az érintett féltől.
[…]”
A ZPO 123. §‑a előírja:
„A költségmentesség engedélyezése nem érinti a másik fél részéről felmerült költségek megtérítésére irányuló kötelezettséget.”

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
A DEB a Bundesrepublik Deutschland ellen, annak az uniós jog alapján fennálló felelősségének megállapítása iránt indítandó
keresete tekintetében kér költségmentességet.
A DEB kártérítést kér a földgáz belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1998. június 22‑i 98/30/EK európai parlamenti
és tanácsi irányelvnek (HL L 204., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 28. o.), valamint a földgáz belső
piacára vonatkozó közös szabályokról és a 98/30/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26‑i 2003/55/EK
európai parlamenti és tanácsi irányelvnek (HL L 176., 57. o.; magyar nyelvű különkiadás 12. fejezet, 2. kötet, 230. o.) a
szóban forgó tagállam általi késedelmes átültetése miatt, amely irányelveknek a nemzeti gázhálózathoz való megkülönböztetésmentes
hozzáférést kellett volna lehetővé tenniük. Ezen késedelmes átültetés miatt az alapügy felperese nem tudott hozzáférni a német
hálózatüzemeltetők gázhálózataihoz, emiatt a szállítókkal kötött gázszállítási szerződésekből fakadóan hozzávetőleg 3,7 milliárd euró
nyereségtől esett el.
Az eljárási költségeknek, amelyek összege 274 368 euró, a bírósági eljárási költségekről szóló törvény 12. §‑ának (1) bekezdése
alapján szükséges előlegezését a DEB – aki jelenleg nem foglalkoztat munkavállalókat, és hitelezői sincsenek – bevétel és
vagyon hiányában nem tudja megtenni.
Nem áll rendelkezésére pénzügyi eszköz ahhoz sem, hogy ügyvédet bízzon meg a perbeli képviselettel, akinek az alapügyben történő
eljárása kötelező.
A Landgericht Berlin azon indokok alapján utasította el a költségmentesség iránti kérelmet, hogy nem teljesülnek a ZPO 116. §‑ának
2. pontja szerinti feltételek.
A fellebbezést elbíráló Kammergericht szintén azt állapította meg, hogy nem állnak fenn a ZPO 116. §‑ának 2. pontja szerinti
feltételek.
A Kammergericht, a Bundesgerichtshofnak az ezen rendelkezéssel kapcsolatos ítélkezési gyakorlatára hivatkozva, kifejtette,
hogy a jelen esetben a kereset alapján indítandó per elmaradása nem sértene közérdeket. Ez csak akkor valósulna meg, ha a
döntés a népesség vagy a gazdasági élet tekintélyes részét érintené, vagy társadalmi hatása lenne (lásd a Bundesgerichtshof
1989. december 20‑i végzését, VIII ZR 139/89). A per elmaradása tehát akkor sérthet közérdeket, ha valamely jogi személy a
jogvita lefolytatása hiányában már nem tudja teljesíteni a közfeladatait, vagy ha az általa indítandó keresettől függ a jogi
személy léte, és ezért munkahelyek szűnhetnek meg, vagy nagyszámú hitelezőt érhet kár. A jelen esetben ez nem áll fenn, mert
a felperes jelenleg nem foglalkoztat munkavállalókat, és hitelezői sincsenek.
Igaz, a „közérdek” jogi fogalma lehetővé teszi, hogy a mérlegelés során a jogi személy javára figyelembe vegyenek minden elképzelhető
közérdeket (lásd a Bundesgerichtshof 1990. október 24‑i végzését, VIII ZR 87/90). Mindazonáltal a helyes döntéshez fűződő
közérdek ehhez általában nem elégséges. Hasonlóképpen az a körülmény sem elégséges, hogy a jogvita eldöntése során közérdekű
jogi kérdések megválaszolására kerülhet sor (lásd a Bundesgerichtshofnak a fent hivatkozott 1989. december 20‑i végzését).
Ilyen esetekben – a jelen esethez hasonlóan – az ítélet elmaradásán túlmenően hiányzik a közt érintő tényleges hátrány. A
DEB maga is elismeri, hogy a Bundesrepublik Deutschland elmarasztalása nem vezet közvetlenül az energiapiac megnyitásához,
amelyre a DEB annak érdekében hivatkozott, hogy keresetének a ZPO 116. §‑ának 2. pontja szerinti közérdeket érintő jellegét
igazolja.
A német jogalkotó szándékának figyelembevételével a szóban forgó nemzeti rendelkezés értelmezése nem teszi lehetővé annak
kiterjesztését, és még e rendelkezés akár közvetett alkalmazását sem. Az ítélkezési gyakorlat, hivatkozva a ZPO jogszabály-előkészítési
munkálataira, következetesen szükségesnek tartotta, hogy az eljárásban gazdaságilag érintetteken kívül a per elmaradásával
hátrányosan érintetté váljon más személyek jelentős nagyságú köre is.
A ZPO 116. §‑ának 2. pontja szerinti szabályozás összhangban áll az Alkotmánnyal (Grundgesetz) is. Különösen az, hogy a jogi
személyek költségmentességének engedélyezésével szemben támasztott, a természetes személyekre alkalmazandóknál szigorúbb feltételeket
nem lehet az alkotmányjog szempontjából kétségbe vonni.
A Bundesverfassungsgericht (német szövetségi alkotmánybíróság) ezt többször megállapította. A költségmentesség biztosítása
végső soron a szociális állam elvéből levezethető szociális támogatás egyik formája, nélkülözhetetlen az emberi méltóság elismeréséhez,
amellyel a jogi személyek nem rendelkezhetnek. A jogi személyek ugyanis a tagállam jogrendje által célszerűségi okokból megengedett
jogi formát öltő mesterséges képződmények. Ez a jogi forma a társaság tagjainak biztosít gazdasági előnyöket, így különösen
a társaság vagyonára korlátozott polgári jogi felelősséget. Ezért a jogi személynek megfelelő mértékű vagyonnal kell rendelkeznie.
Ez a feltétele a létrehozásának és a további létezésének is. Valamely jogi személy ennek megfelelően alapvetően csak akkor
rendelkezik a jogrend által elismert létjogosultsággal, ha a maga erejéből képes követni a céljait és teljesíteni feladatait.
Következésképpen a ZPO 116. §‑a 2. pontjának szabályozása figyelembe veszi a jogi személyek ezen különleges helyzetét (lásd
a Bundesverfassungsgericht 1973. július 3‑i végzését, 1 BvR 153/69).
A Kammergericht ugyanakkor arról kíván megbizonyosodni, hogy a DEB‑nek az állam uniós jog alapján fennálló felelősségének
megállapítására irányuló keresete megindításához szükséges költségmentesség engedélyezésének megtagadása sértheti‑e az uniós
jog elveit, különösen a tényleges érvényesülés elvét. A költségmentesség iránti kérelem ilyen elutasítása ugyanis egész egyszerűen
lehetetlenné teszi az alapügy felperese számára, hogy az állam uniós jog alapján fennálló felelősségének megállapítása iránti
keresetet terjesszen elő. Így gyakorlatilag lehetetlenné vagy legalábbis túlzottan nehézzé válik számára a kártérítés elérése.
Ezen értelmezés mellett szól az is, hogy a Bíróság az állam uniós jog alapján fennálló felelősségét az uniós jogi normák tényleges
érvényesülésének elvéből vezeti le, mindezt különösen az egyén jogainak védelme érdekében (lásd a C‑6/90. és C‑9/90. sz.,
Francovich és társai egyesített ügyekben 1991. november 19‑én hozott ítéletet [EBHT 1991., I‑5357. o.]).
E körülményekre tekintettel a Kammergericht az eljárást felfüggesztette, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést
terjesztette a Bíróság elé:
„Aggályos‑e az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a bíróság előtti igényérvényesítés költségek előlegezésétől függ,
és jogi személy még akkor sem részesülhet költségmentességben, ha nem tudja megfizetni ezt az előleget, tekintettel arra,
hogy a kártérítési jog feltételeinek, valamint az állam [uniós] jog alapján fennálló felelősségének megállapítása iránti tagállami
eljárásnak a nemzeti szabályozása nem teheti gyakorlatilag lehetetlenné vagy túlzottan nehézzé az említett felelősség elvei
szerinti kártérítéshez jutást?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
A kérdést előterjesztő bíróság arra szeretne választ kapni, hogy az uniós jogot és különösen a tényleges érvényesülés elvét
akként kell‑e értelmezni, hogy az állam uniós jog alapján fennálló felelősségének megállapítására irányuló eljárással összefüggésben
ezzel az elvvel ellentétes az olyan nemzeti szabályozás, amely szerint a bíróság előtti igényérvényesítés a költségek előlegezésétől
függ, és amely előírja, hogy jogi személy még akkor sem részesülhet költségmentességben, ha nem tudja megfizetni ezt az előleget.
Miként azt a tényleges érvényesülés elvével kapcsolatos következetes ítélkezési gyakorlat kialakította, a bírósághoz fordulás
azon eljárási szabályai, amelyek célja, hogy biztosítsák azoknak a jogoknak a védelmét, amelyeket az uniós jog az érintetteknek
biztosít, nem lehetnek olyanok, hogy gyakorlatilag lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé tegyék az uniós jogrend által biztosított
jogok gyakorlását (lásd különösen a 33/76. sz., Rewe-Zentralfinanz és Rewe-Zentral ügyben 1976. december 16‑án hozott ítélet
[EBHT 1976., 1989. o.] 5. pontját, a C‑432/05. sz. Unibet‑ügyben 2007. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2007, I‑2271. o.]
43. pontját és a C‑268/06. sz. Impact‑ügyben 2008. április 15‑én hozott ítélet [EBHT 2008., I‑2483. o.] 46. pontját). A kérdést
előterjesztő bíróság lényegében azt kérdezi, hogy az a tény, hogy jogi személy nem részesülhet költségmentességben, gyakorlatilag
lehetetlenné vagy rendkívül nehézzé teszi‑e jogainak gyakorlását abban az értelemben, hogy e jogi személy azért nem tud bírósághoz
fordulni, mert lehetetlennek bizonyul az, hogy előlegezze a perköltségeket, valamint, hogy ügyvédet vegyen igénybe.
A feltett kérdés így a jogi személy igazságszolgáltatáshoz való tényleges hozzáférésének jogára vonatkozik, és következésképpen
az uniós joggal összefüggésben a hatékony bírói jogvédelem elvére. Ezen elv olyan általános uniós jogelv, amely a tagállamok
közös alkotmányos hagyományain nyugszik, és amelyet az 1950. november 4‑én Rómában aláírt, az emberi jogok és az alapvető
szabadságok védelméről szóló európai egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 6. és 13. cikke állapított meg (a 222/84. sz. Johnston‑ügyben
1986. május 15‑én hozott ítélet [EBHT 1986., 1651. o.] 18. és 19. pontja; a 222/86. sz., Heylens és társai ügyben 1987. október
15‑én hozott ítélet [EBHT 1987., 4097. o.] 14. pontja; a C‑424/99. sz., Bizottság kontra Ausztria ügyben 2001. november 27‑én
hozott ítélet [EBHT 2001., I‑9285. o.] 45. pontja; a C‑50/00. P. sz., Unión de Pequeños Agricultores kontra Tanács ügyben
2002. július 25‑én hozott ítélet [EBHT 2002., I‑6677. o.] 39. pontja; a C‑467/01. sz. Eribrand‑ügyben 2003. június 19‑én hozott
ítélet [EBHT 2003., I‑6471. o.] 61. pontja és a fent hivatkozott Unibet‑ítélet 37. pontja).
Az alapjogok kapcsán figyelembe kell venni a chartát, amely a Lisszaboni Szerződés hatálybalépése óta, az EUSZ 6. cikk (1) bekezdésének
első albekezdése szerint „ugyanolyan jogi kötőerővel bír, mint a Szerződések”. Az említett charta 51. cikkének (1) bekezdése
megállapítja, hogy a jogi norma rendelkezéseinek címzettjei a tagállamok annyiban, amennyiben az Unió jogát hajtják végre.
Ebből a szempontból a charta 47. cikkének első bekezdése kimondja, hogy mindenkinek, akinek az Unió joga által biztosított
jogait és szabadságait megsértették, az e cikkben megállapított feltételek mellett joga van a bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz.
Ugyanezen cikk második bekezdése értelmében mindenkinek joga van arra, hogy ügyét a törvény által megelőzően létrehozott független
és pártatlan bíróság tisztességesen, nyilvánosan és ésszerű időn belül tárgyalja. Mindenkinek biztosítani kell a lehetőséget
tanácsadás, védelem és képviselet igénybevételéhez. Az említett cikk harmadik bekezdése kifejezetten előírja, hogy azoknak,
akik nem rendelkeznek elégséges pénzeszközökkel, költségmentességet kell biztosítani, amennyiben az igazságszolgáltatás hatékony
igénybevételéhez erre szükség van.
Az e cikkhez fűzött magyarázatok szerint, amelyeket az EUSZ 6. cikk (1) bekezdése harmadik albekezdésének és a charta 52. cikke
(7) bekezdésének megfelelően figyelembe kell venni ez utóbbi cikkek értelmezéséhez, a charta 47. cikkének második bekezdése
megfelel az EJEE 6. cikke (1) bekezdésének.
Ezen körülményekre tekintettel újra kell fogalmazni az előterjesztett kérdést akként, hogy az a charta 47. cikkében megfogalmazott
hatékony bírói jogvédelem elvére vonatkozik, annak érdekében, hogy meg lehessen vizsgálni, hogy az állam uniós jog alapján
fennálló felelősségének megállapítására irányuló eljárással összefüggésben ezen rendelkezéssel ellentétes‑e az olyan nemzeti
szabályozás, amely szerint a bíróság előtti igényérvényesítés a költségek előlegezésétől függ, és amely előírja, hogy jogi
személy még akkor sem részesülhet költségmentességben, ha nem tudja megfizetni ezt az előleget.
A ZPO 122. §‑ának (1) bekezdéséből következik, hogy a költségmentesség kiterjedhet mind a perköltségekre, mind az ügyvéd követeléseire.
Tekintettel arra, hogy a nemzeti bíróság nem pontosította, hogy az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés kizárólag
a perköltségek előlegezésére vonatkozik‑e, így mindkét vonatkozásban meg kell azt vizsgálni.
A charta 52. cikkének (3) bekezdése kimondja, hogy amennyiben az említett charta olyan jogokat tartalmaz, amelyek megfelelnek
az EJEE‑ben biztosított jogoknak, akkor e jogok tartalmát és terjedelmét azonosnak kell tekinteni azokéval, amelyek ezen egyezményben
szerepelnek. Az e cikkhez fűzött magyarázat szerint a jogok tartalmát és terjedelmét nemcsak az EJEE szövege határozza meg,
hanem az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlata is. A charta 52. cikke (3) bekezdésének második mondata előírja,
hogy ugyanezen bekezdés első mondata nem akadályozza meg azt, hogy az Unió joga kiterjedtebb védelmet nyújtson (lásd ebben
az értelemben a C‑400/10. PPU. sz. McB‑ügyben 2010. október 5‑én hozott ítélet [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 53. pontját).
Ami a charta 47. cikkének (3) bekezdését illeti, az e cikkhez fűzött magyarázat utolsó bekezdése hivatkozik az 1979. október
9‑i Airey kontra Írország ítéletre (EJEB, A. sorozat 32. szám, 11. o.), amely szerint költségmentességet kell engedélyezni
akkor, ha ezen költségmentesség hiánya megfosztaná hatásától a hatékony jogorvoslat garanciáját. Nem pontosította ugyanakkor
ezen ítélet sem azt, hogy az ilyen költségmentességet jogi személy részére is engedélyezni kell‑e, sem azt, hogy milyen típusú
költségekre terjed ki e költségmentesség.
E rendelkezést összefüggéseiben, valamint az uniós jog más jogforrásainak, a tagállamok jogának és az Emberi Jogok Európai
Bírósága ítélkezési gyakorlatának fényében kell értelmezni.
Miként arra az Európai Közösségek Bizottsága is rámutatott írásbeli észrevételeiben, a charta 47. cikkének első két bekezdésében
alkalmazott „mindenki” kifejezés az egyénekre vonatkozhat, de tisztán nyelvi szempontból nem zárja ki a jogi személyeket sem.
Ebből a szempontból meg kell állapítani, hogy még ha a chartához fűzött magyarázatok nem is adnak további pontosítást e tekintetben,
a „Person” kifejezés használata az említett 47. cikk német nyelvű változatában, szemben a számos más rendelkezésben, többek
között a charta 1., 2., 3., 6., 29., 34. és 35. cikkében alkalmazott „Mensch” kifejezéssel, azt jelzi, hogy a jogi személyek
nincsenek kizárva a 47. cikk hatálya alól.
Egyébként a charta 47. cikkében meghatározott bíróság előtti hatékony jogorvoslathoz való jog a chartának az igazságszolgáltatásra
vonatkozó VI. címében található, amely olyan további eljárásjogi elveket tartalmaz, amelyek egyaránt alkalmazhatók jogi személyekre
és természetes személyekre is.
Az a tény, hogy a költségmentességhez való jog nem szerepel a chartának a szolidaritásra vonatkozó IV. címében, jelzi azt,
hogy e jogra nem úgy tekintenek, mint egy szociális támogatásra, mint ahogy ez a német jog alapján tűnik, amely utóbbi körülményre
a német kormány hivatkozott annak alátámasztása érdekében, hogy e jog kizárólag a természetes személyeket illeti meg.
Ugyanígy, a költségmentesség engedélyezésére vonatkozó rendelkezésnek a charta hatékony jogorvoslathoz való jogra vonatkozó
cikkében történő elhelyezése jelzi, hogy ezen költségmentesség engedélyezése szükségességének értékeléséhez kiindulópontként
azon személy jogát kell alapul venni, akinek az uniós jog által biztosított jogait és szabadságait megsértették, nem pedig
a társadalom közérdekét, még ha ez utóbbi a költségmentesség szükségességének értékelésében az egyik figyelembe veendő elem
lehet is.
Az alapügy felei és az észrevételeket előterjesztő tagállamok, valamint a Bizottság által hivatkozott további uniós jogi rendelkezéseket,
különösen a 2003/8 irányelvet, a Törvényszék és a Közszolgálati Törvényszék eljárási szabályzatait illetően meg kell jegyezni,
hogy azok nem rendelkeznek a költségmentesség jogi személy részére történő engedélyezéséről. E tényből nem lehet ugyanakkor
általános következtetést levonni, mivel egyrészt az irányelv hatályából, másrészt a Törvényszék és a Közszolgálati Törvényszék
hatásköreiből következik, hogy e jogi szövegek a jogvitáknak csak egy sajátos csoportjára vonatkoznak.
Miként arra a főtanácsnok indítványának 76–80. pontjában felhívta a figyelmet, a tagállamok jogának vizsgálata rámutatott
egy valóban közös elv hiányára, amelyet a tagállamok követnének a költségmentesség jogi személyek részére történő engedélyezése
tekintetében. Ugyanakkor az említett indítvány 80. pontjában a főtanácsnok kifejtette, hogy azon tagállamok gyakorlatában
is, amelyek lehetővé teszik a jogi személyek költségmentességben részesítését, viszonylag elterjedt a nyereségszerzési célú
jogi személyek és a nem nyereségszerzési célú jogi személyek közötti megkülönböztetés.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága ítélkezési gyakorlatának elemzése megmutatja, hogy ezen igazságszolgáltatási fórum több alkalommal
is emlékeztetett arra, hogy a bírósághoz fordulás joga az EJEE 6. cikkének (1) bekezdésében meghatározott tisztességes tárgyaláshoz
való jog szerves alkotóeleme (lásd különösen az EJEB, 2002. május 7‑i McVicar kontra Egyesült Királyság ítéletet, Ítéletek
és Határozatok Tára, 2002‑III., 46. §). Ebből a szempontból különösen fontos, hogy a peres félnek rendelkeznie kell azzal
a lehetőséggel, hogy hatékonyan érvényesíthesse igényét a bíróság előtt (EJEB, 2005. február 15‑i Steel és Morris kontra Egyesült
Királyság ítélet, 59. §). Mindenesetre a bírósághoz fordulás joga nem abszolút jog.
A költségmentesség keretében igénybe vett ügyvédi képviselet kérdéskörét vizsgálva az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta,
hogy azt a kérdést, hogy a tárgyalás tisztességes jellegének biztosításához szükséges‑e a költségmentesség engedélyezése,
minden egyes ügy sajátos tényeire és körülményeire tekintettel kell elbírálni, és különösen az ügy felperes szempontjából
képviselt fontosságának mértékére, a jogi kérdés és az alkalmazott eljárás bonyolultságára, valamint a felperes arra való
képességére, hogy hatékonyan tudja‑e érvényesíteni jogait, kell figyelemmel lenni (EJEB, a fent hivatkozott Airey kontra Írország
ítélet, 26. §, a fent hivatkozott McVicar kontra Egyesült Királyság ítélet 48. és 49. §, a 2002. július 16‑i P., C. és S.
kontra Egyesült Királyság ítélet, Ítéletek és Határozatok Tára, 2002‑VI., 91. §., valamint a fent hivatkozott Steel és Morris
kontra Egyesült Királyság ítélet, 61. §). Tekintettel lehet lenni ugyanakkor a peres fél anyagi helyzetére, illetve a pernyertesség
esélyére is (EJEB, a fent hivatkozott Steel és Morris kontra Egyesült Királyság ítélet, 62. §).
A perköltségek megfizetése alóli mentesítés vagy a kereset benyújtását megelőzően engedélyezett
cautio iudicatum solvi
formájában megjelenő költségmentesség kapcsán az Emberi Jogok Európai Bírósága ugyanígy megvizsgálta az ügy összes körülményét
annak elbírálása érdekében, hogy a bírósághoz fordulás jogával kapcsolatban alkalmazott korlátozások nem érintik‑e magát e
jog lényegét, hogy azok jogszerű célra irányulnak‑e, és hogy ésszerű és arányos kapcsolat állt‑e fenn az alkalmazott eszközök
és az elérni kívánt cél között (lásd ebben az értelemben az EJEB, 1995. július 13‑i Tolstoy-Miloslavsky kontra Egyesült Királyság
ítéletet, A. sorozat 316‑B. szám, 59‑67. §, valamint a 2001. június 19‑i Kreuz kontra Lengyelország ítéletet, Ítéletek és
Határozatok Tára, 2001‑VI., 54. és 55. §).
Ezen határozatok alapján megállapítható, hogy a költségmentesség éppúgy kiterjedhet az ügyvédi képviseletre, mint a perköltségek
megfizetése alóli mentesítésre.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága egyébként kimondta, hogy még ha be is lehet vezetni az ügyekkel kapcsolatos, a költségmentesség
engedélyezésének vizsgálatára szolgáló kiválasztási eljárást, ezen eljárást nem lehet önkényesen alkalmazni (lásd ebben az
értelemben az EJEB, 2002. február 26‑i Del Sol kontra Franciaország ítéletet, 26. §; a 2009. szeptember 29‑i Puscasu kontra
Németország határozatot, 6. pont, utolsó bekezdés és a 2010. október 14‑i Pedro Ramos kontra Svájc ítéletet, 49. §).
Az említett bíróságnak lehetősége nyílt arra, hogy megvizsgálja azt a helyzetet, amikor gazdasági társaság kért költségmentességet,
holott a francia jogi szabályozás csak természetes személy részére, illetve kivételesen a franciaországi székhelyű és elegendő
forrással nem rendelkező, nem nyereségszerzési célú jogi személyek részére teszi lehetővé a költségmentesség engedélyezését.
Az Emberi Jogok Európai Bírósága úgy ítélte meg, hogy az eltérő bánásmód egyrészt a gazdasági társaságok, másrészt a természetes
személyek és a nem nyereségszerzési célú jogi személyek között objektív és ésszerű igazoláson alapul, amely a költségmentesség
adójogi szabályozásának köszönhető, mert ez lehetővé teszi a perköltségek teljes összegének az adóköteles eredményekből történő
levonását, illetve a veszteséges eredménynek a következő adóévre történő átvitelét (EJEB, 2008. augusztus 26‑i VP Diffusion
Sarl kontra Franciaország határozat, 4., 5. és 7. pont).
Egy földterület tulajdonjogának megállapítása érdekében indított keresettel szemben védekezni kívánó és költségmentességet
igénylő községi önkormányzati vagyont használók társulásával összefüggésben az Emberi Jogok Európai Bírósága kimondta, hogy
figyelemmel kell lenni arra a tényre is, hogy az egyesületek és magánjogi társaságok által a jogi védekezésükre jóváhagyott
vagyon a tagjaik által befizetett, elfogadott és jóváhagyott tőkéből származik, és kiemelte, hogy a kérelmet azért terjesztették
elő, hogy beavatkozhassanak egy földterület tulajdonjogára vonatkozó olyan polgári perbe, amelynek az eredménye kizárólag
a kérdéses társulás tagjait érintette (EJEB, 2009. november 24‑i CMVMC O’Limo kontra Spanyolország határozat, 26. pont). Az
Emberi Jogok Európai Bírósága mindebből arra a következtetésre jutott, hogy a költségmentességnek a kérelmező társulás részére
történő engedélyezésének megtagadása nem érintette az e társulást megillető bírósághoz fordulás jogának lényegét.
Ezen ítélkezési gyakorlatból következik, hogy főszabály szerint a költségmentesség engedélyezése a jogi személyek részére
nem kizárt, ennek lehetőségét azonban az alkalmazandó szabályokra és az érintett társaság helyzetére tekintettel kell értékelni.
A jogvita tárgyát is figyelembe lehet venni, különösen annak gazdasági tétjét.
A kérelmező pénzügyi teljesítőképességének figyelembevétele keretében, amennyiben jogi személyről van szó, tekintettel lehet
lenni a társasági formára – személy‑ vagy tőkeegyesítő társaságról, illetve korlátozott felelősségű vagy ilyen korlátozással
nem rendelkező társaságról van‑e szó ‑, részvényeseinek pénzügyi teljesítőképességére, a társaság céljára, szervezeti felépítésének
módozataira és különösen a folytatni szándékozott tevékenység és a rendelkezésére bocsátott eszközök közötti kapcsolatra.
Az EFTA Felügyeleti Hatóság észrevételeiben kifejtette, hogy a német jog szerint egy társaság sohasem tudná teljesíteni a
költségmentesség engedélyezésének feltételeit abban a helyzetben, amikor még nem sikerült igazán teljesen letelepednie, különösen
a munkavállalók foglalkoztatása és más infrastrukturális elemek tekintetében. Márpedig ez a feltétel a költségmentességet
kérelmezők közül kifejezetten azokat érintheti, akik az uniós jog által biztosított jogokra hivatkoznak, és különösen a letelepedés
szabadságára vagy egy tagállam meghatározott piacához való hozzáférésre.
Meg kell jegyezni, hogy ezt a tényt mindenképpen figyelembe kell venniük a nemzeti bíróságoknak. Mindamellett e bíróságok
feladata megtalálni a helyes egyensúlyt annak érdekében, hogy biztosítsák az uniós jogra hivatkozó költségmentességet kérelmezők
bírósághoz fordulásának jogát, anélkül ugyanakkor, hogy e kérelmezőket előnyben részesítenék más kérelmezőkhöz képest. Ebből
a szempontból a kérdést előterjesztő bíróság és a német kormány jelezte, hogy a „közérdek” jogi fogalma, a Bundesgerichtshof
ítélkezési gyakorlata értelmében, lehetővé teszi valamennyi lehetséges közérdek figyelembevételét a jogi személy javára.
A DEB egyébként a tárgyalás során felhívta a figyelmet a Bundesrepublik Deutschland kettős szerepére az alapügyben. Ugyanis
e tagállam nemcsak az alapügy felperesénél bekövetkezett kár okozója, hanem egyben ő köteles a hatékony bírói jogvédelmet
is biztosítani az alapügy felperese számára.
Meg kell ugyanakkor jegyezni, hogy az uniós joggal nem ellentétes az, ha egy tagállam egyszerre jogalkotó, ügyintéző és bíró
is, amennyiben e feladatköröket a jogállam működését jellemző, a hatalmi ágak szétválasztása elvének tiszteletben tartása
mellett gyakorolja. Az eljárás során senki nem hivatkozott arra, hogy az alapügyben érintett tagállam esetében ne ez lenne
a helyzet.
Mindezen körülményekre tekintettel a feltett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a charta 47. cikkében meghatározott hatékony
bírói jogvédelem elvét akként kell értelmezni, hogy nem kizárt annak lehetősége, hogy ezen elvre jogi személyek hivatkozzanak,
és hogy az ezen elv alkalmazásával engedélyezett költségmentesség kiterjedhet különösen a perköltségek előlegezése alóli mentesítésre
és/vagy az ügyvédi képviseletre.
Ebből a szempontból a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a költségmentesség engedélyezésének feltételei a bírósághoz
fordulás joga olyan korlátozásának minősülnek‑e, amely magát e jog lényegét érinti, hogy azok jogszerű célra irányulnak‑e,
valamint hogy ésszerű arányossági kapcsolat áll‑e fenn az alkalmazott eszközök és az elérni kívánt cél között.
Ezen értékelés keretében a nemzeti bíróság figyelembe veheti a per tárgyát, a költségmentességet kérelmező pernyertességének
ésszerű esélyét, az ügy tétjének e kérelmező számára képviselt fontosságát, a jogi kérdés és az alkalmazott eljárás bonyolultságát,
valamint e kérelmező arra való képességét, hogy hatékonyan tudja‑e érvényesíteni jogait. Az arányosság értékelésének keretében
a nemzeti bíróság figyelemmel lehet az előlegezendő perköltségek nagyságára is, valamint arra, hogy e költségek esetlegesen
a bírósághoz fordulás megkerülhetetlen akadályát képezik‑e, vagy sem.
Kifejezetten a jogi személyeket illetően a nemzeti bíróság figyelemmel lehet ezek helyzetére is. A nemzeti bíróság így figyelembe
veheti a kérdéses jogi személy társasági formáját, azt, hogy nyereségszerzési célú jogi személy‑e, vagy sem, valamint a tagjainak
vagy részvényeseinek pénzügyi teljesítőképességét, és annak lehetőségét, hogy ez utóbbiak biztosítani tudják‑e a bíróság előtti
igényérvényesítéséhez szükséges összeget.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
Az Európai Unió Alapjogi Chartája 47. cikkében meghatározott hatékony bírói jogvédelem elvét akként kell értelmezni, hogy
nem kizárt annak lehetősége, hogy ezen elvre jogi személyek hivatkozzanak, és hogy az ezen elv alkalmazásával engedélyezett
költségmentesség kiterjedhet különösen a perköltségek előlegezése alóli mentesítésre és/vagy az ügyvédi képviseletre.
Ebből a szempontból a nemzeti bíróság feladata annak vizsgálata, hogy a költségmentesség engedélyezésének feltételei a bírósághoz
fordulás joga olyan korlátozásának minősülnek‑e, amely magát e jog lényegét érinti, hogy azok jogszerű célra irányulnak‑e,
és hogy ésszerű arányossági kapcsolat áll‑e fenn az alkalmazott eszközök és az elérni kívánt cél között.
Ezen értékelés keretében a nemzeti bíróság figyelembe veheti a per tárgyát, a költségmentességet kérelmező pernyertességének
ésszerű esélyét, az ügy tétjének e kérelmező számára képviselt fontosságát, a jogi kérdés és az alkalmazott eljárás bonyolultságát,
valamint e kérelmező arra való képességét, hogy hatékonyan tudja‑e érvényesíteni jogait. Az arányosság értékelésének keretében
a nemzeti bíróság figyelemmel lehet az előlegezendő perköltségek nagyságára is, valamint arra, hogy e költségek esetlegesen
a bírósághoz fordulás megkerülhetetlen akadályát képezik‑e, vagy sem.
Kifejezetten a jogi személyeket illetően a nemzeti bíróság figyelemmel lehet ezek helyzetére is. A nemzeti bíróság így figyelembe
veheti a kérdéses jogi személy társasági formáját, azt, hogy nyereségszerzési célú jogi személy‑e, vagy sem, valamint a tagjainak
vagy részvényeseinek pénzügyi teljesítőképességét, és annak lehetőségét, hogy ez utóbbiak biztosítani tudják‑e a bíróság előtti
igényérvényesítéséhez szükséges összeget.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: német.