CELEX: 62002CJ0295
Kopējā lauksaimniecības politika
Integrētā administrācijas un kontroles sistēma konkrētām Kopienas atbalsta shēmām
Regula (EEK) Nr. 3887/92 un Regula (EK) Nr. 2419/2001
"Ganāmpulka" atbalsta pieteikumi
Pārkāpumi
Atbalsta summas samazināšana
Regulas (EK, Euratom) Nr. 2988/95 2. panta 2. punkts
Saudzīgākā noteikuma piemērošana ar atpakaļejošu spēku

Ar 2002. gada 1. augusta rīkojumu, kas Tiesā iesniegts tā paša gada 19. augustā,
Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht
[Lejassaksijas pavalsts Augstākā administratīvā tiesa] atbilstoši EK līguma 234. pantam uzdeva prejudiciālu jautājumu par
to, kā interpretēt 10. panta 2. punkta a) apakšpunktu Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulā (EEK) Nr. 3887/92, ar ko nosaka
sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām
(OV L 391, 36. lpp.), 44., 53. un 54. pantu Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulā (EK) Nr. 2419/2001, ar ko nosaka sīki
izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, kas
izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92 (OV L 327, 11. lpp.), un 2. panta 2. punktu Padomes 1995. gada 18. decembra
Regulā (EK,
Euratom
) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību (OV L 312, 1. lpp.).
Šis jautājums tika izvirzīts prāvā starp Gerkenas kundzi, lauksaimnieci, un
Amt für Agrarstruktur Verden
(Verdenas Lauksaimniecības pārvaldi, turpmāk –
Amt
) par sodu, kas šai lauksaimniecei piemērots atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punktam.

Atbilstošās tiesību normas

Atbalsta shēma attiecībā uz liellopiem
Regula (EEK) Nr. 805/68
4.b pants Padomes 1968. gada 27. jūnija Regulā (EEK) Nr. 805/68 par liellopu gaļas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 148, 24. lpp.),
versijā pēc grozījumiem, kas izdarīti ar Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2066/92, ar kuru groza Regulu (EEK)
Nr. 805/68 un ar kuru atceļ Regulu (EEK) Nr. 468/87, ar ko paredz vispārējus noteikumus, kurus piemēro īpašām piemaksām liellopu
gaļas ražotājiem, un Regulu (EEK) Nr. 1357/80, ar ko ievieš piemaksu sistēmu, lai saglabātu zīdītājgovis (OV L 215, 49. lpp.,
turpmāk – Regula Nr. 805/68), nosaka:
“1. Ražotājs, kas savā saimniecībā tur vīriešu kārtas liellopus, iesniedzot pieteikumu, var pretendēt uz īpašas piemaksas
piešķiršanu. To piešķir gada piemaksas veidā par kalendāro gadu un par saimniecību, ievērojot reģionālo maksimālo apjomu,
par ne vairāk kā 90 dzīvniekiem katrā vecuma grupā, kas minēta 2. punktā.
2. Piemaksu piešķir ne biežāk kā divas reizes katra vīriešu kārtas liellopa dzīves laikā:
– pirmo reizi 10 mēnešu vecumā,
– otrreiz pēc tam, kad tas ir sasniedzis 22 mēnešu vecumu.
[..]”

Sīki izstrādāti noteikumi atbalsta shēmu piemērošanai
Regula (EEK) Nr. 3508/92
Saskaņā ar 1. panta 1. punkta b) apakšpunkta pirmo ievilkumu  Padomes 1992. gada 27. novembra Regulā (EEK) Nr. 3508/92, ar
ko izveido integrētu administrācijas un kontroles sistēmu konkrētām Kopienas atbalsta shēmām (OV L 355, 1. lpp.), katra dalībvalsts
izveido šādu sistēmu (turpmāk – IAKS), kas lopkopības nozarē attiecas uz liellopu gaļas un teļa gaļa ražotājiem paredzētiem
piemaksas režīmiem, kuri izveidoti ar Regulas (EEK) Nr. 805/68 4.a līdz 4.h pantu.
Regula Nr. 3887/92
Regula Nr. 3887/92 atbilstoši tās 1. pantam ievieš sīki izstrādātus noteikumus ar Regulu Nr. 3508/92 izveidotās IAKS piemērošanai.
Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“Ja konstatē, ka atbalsta pieteikumā deklarēto dzīvnieku skaits pārsniedz kontrolē konstatēto dzīvnieku skaitu, tad atbalsta
summu rēķina, pamatojoties uz konstatēto dzīvnieku skaitu. Tomēr, izņemot
force majeure
gadījumus un pēc 5. punkta piemērošanas, vienoto atbalsta summu samazina:
a) pieteikumā, kur dzīvnieku skaits nepārsniedz divdesmit,
–        par procentuālo daļu, kas atbilst konstatētajai starpībai, ja tā ir mazāka par vai vienāda ar divu dzīvnieku skaitu,
–        par divkāršu procentuālo daļu, kas atbilst konstatētajai starpībai, ja tā ir lielāka par divu dzīvnieku skaitu un mazāka par
vai vienāda ar četru dzīvnieku skaitu.
Ja starpība ir lielāka par četru dzīvnieku skaitu, atbalstu nepiešķir;
[..]
Procentuālās daļas, kas paredzētas a) apakšpunktā, aprēķina, pamatojoties uz pieteikumā deklarēto skaitu [..].
Tomēr, ja deklarācija tīši vai būtiskas nolaidības dēļ ir sastādīta nepareizi,
–        konkrēto lauksaimnieku izslēdz no attiecīgās atbalsta shēmas attiecīgajā kalendārajā gadā
un,
–        ja deklarācija ir tīši sastādīta nepareizi, – no attiecīgās atbalsta shēmas nākošajā kalendārajā gadā.
Ja lauksaimnieks
force majeure
dēļ nav varējis pildīt savu pienākumu nemainīt nosacījumus, tiesības uz piemaksu saglabājas par to dzīvnieku faktisko skaitu,
par kuriem viņam bija tiesības pretendēt uz atbalstu brīdī, kad iestājās
force majeure
apstākļi.
Piemaksas nekādā gadījumā nepiešķir par lielāku dzīvnieku skaitu, nekā norādīts atbalsta pieteikumā.
[..]” [Neoficiāls tulkojums]
Regula Nr. 2419/2001
Regula Nr. 3887/92 ir atcelta ar Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta pirmo teikumu.
Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkts paredz, ka šīs regulas IV sadaļā ar nosaukumu “Atbalsta, samazināšanas un izslēgšanas
aprēķinu pamats” paredzēto samazināšanu un izslēgšanu nepiemēro, ja lauksaimnieks ir iesniedzis pareizu faktisko informāciju
vai ja viņš var citādi pierādīt, ka nav vainojams.
Saskaņā ar tās pašas regulas 53. panta 1. punkta otro teikumu, Regulu Nr. 3887/92 turpina piemērot atbalsta pieteikumiem,
kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kuri sākušies pirms 2002. gada 1. janvāra.
Regulas Nr. 2419/2001 54. pants nosaka:
“1. Šī regula stājas spēkā nākamajā dienā pēc tās publicēšanas “Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī”.
2. To piemēro atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem, vai piemaksu laikposmiem, kas sākas no 2002. gada
1. janvāra.
[..]”

Kopienu tiesību aktos paredzēto administratīvo sodu piemērošana laikā
Regula Nr. 2988/95
Regulas Nr. 2988/95 1. pants paredz:
“1. Eiropas Kopienu finansiālo interešu aizsardzībai ar šo tiek pieņemti vispārīgi noteikumi par vienveida pārbaudēm un administratīviem
pasākumiem un sodiem, kas saistīti ar Kopienas tiesību pārkāpumiem.
2. “Pārkāpums” nozīmē Kopienas tiesību normas pārkāpumu, ko rada kāda saimnieciskās darbības subjekta rīcība vai nolaidība,
kas kaitē vai varētu kaitēt Kopienu budžetam vai to pārvaldītiem budžetiem: mazinot vai zaudējot ienākumus no Kopienu vārdā
tieši izveidotajiem pašu resursiem vai veicot nepamatotus izdevumus.”
Minētās Regulas 2. panta 2. punkts ir izteikts šādi:
“2. Nav piemērojami administratīvi sodi, kas Kopienu tiesību aktos nav bijuši paredzēti pirms notikušā pārkāpuma. Ja Kopienas
noteikumi, kas paredz administratīvus sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.”

Pamatprāva un prejudiciālais jautājums
1995. gada 21. decembrī Gerkena iesniedza pieteikumu, lai saņemtu īpašu piemaksu par divpadsmit vīriešu kārtas liellopiem
pirmajā un otrajā vecuma grupā atbilstoši Regulas Nr. 805/68 4.b pantam.
Ar 1996. gada 21. jūnija lēmumu
Amt
noraidīja šo pieteikumu attiecībā uz septiņiem no divpadsmit liellopiem, pamatojoties uz to, ka Gerkena nav sniegusi pierādījumus
par dzīvnieku atbilstību Kopienu tiesībās noteiktajam vecuma nosacījumam.
Amt
atteica piemaksas arī par pārējiem pieciem liellopiem, piemērojot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktu.
Pēc nesekmīgas sūdzības
Bezirksregierung Lüneberg
(Līnebergas reģionālajā pārvaldē) (Vācija) Gerkena 1998. gada 23. jūlijā iesniedza prasības pieteikumu
Verwaltungsgericht Stade
(administratīvajā tiesā) (Vācija). Šajā tiesā viņai izdevās pierādīt vecumu trim no septiņiem attiecīgajiem liellopiem. Tādēļ
Amt
paziņoja, ka ir gatava pārskaitīt Gerkenai atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam proporcionāli
samazinātas piemaksas par šiem trim liellopiem, kā arī par pieciem liellopiem, kuru vecums jau bija noteikts.
2000. gada 17. februāra spriedumā
Verwaltungsgericht
atzina, ka par pārējiem četriem liellopiem, kuru vecums nebija noteikts,
Amt
ir likumīgi noraidījusi Gerkenas pieteikumu. Šajā sakarā tā norādīja, ka nav svarīgi, vai
Amt
ir mainījusi administratīvo praksi attiecībā uz pierādījumiem par liellopu vecumu.
Tomēr attiecībā uz pārējiem astoņiem liellopiem
Verwaltungsgericht
atzina, ka Gerkenai bija tiesības saņemt pilnas piemaksas, nevis piemērojot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktu,
samazinātas piemaksas. Tā norādīja, ka minētajā normā paredzētie sodi šajā gadījumā nav piemērojami, jo Gerkena nebija sniegusi
maldinošu vai kļūdainu deklarāciju.
Par šo pēdējo pirmās instances sprieduma daļu
Amt
iesniedza apelācijas sūdzību
Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht
.
Minētā tiesa vispirms konstatēja, ka Gerkena nav pievienojusi vajadzīgos pierādījumus par četru no atbalsta pieteikumā deklarēto
divpadsmit liellopu vecumu un ka atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam atbalsta summa ir jāsamazina
par divkāršu procentuālo daļu, kas atbilst starpībai, jo šī starpība ir vienāda ar četru dzīvnieku skaitu. Atsaucoties uz
2002. gada 16. maija spriedumu lietā C-63/00
Schilling
un
Nehring
(
Recueil 2002
, I‑4483. lpp.), saskaņā ar kuru šajā normā paredzētos sodus piemēro pat tad, ja starpība starp deklarēto un konstatēto dzīvnieku
skaitu nav balstīta uz pieteikuma iesniedzēja nepareizi sastādītu deklarāciju, minētā tiesa uzskata, ka tādējādi Gerkenai
minētie sodi ir piemērojami.
Tomēr tā norāda, ka sava atbalsta pieteikuma pamatojumam Gerkena ir iesniegusi
Landkreis Verden
(Verdenas rajona) valsts veterinārārsta izdotu izziņu, kas apliecina, ka liellopi nav slimi ar leikozi. Kā norāda iesniedzējtiesa,
līdz 1996. gada sākumam
Amt
mēdza pieņemt šāda veida izziņas kā pierādījumu liellopu vecumam un šī prakse pirmo reizi mainījās pēc tam, kad Gerkena bija
iesniegusi pieteikumu, pamatojoties uz diviem 1996. gada martā un jūnijā pieņemtiem ministriju dekrētiem. Iesniedzējtiesa
tādējādi uzskata, ka Gerkena ir iesniegusi “pareizu faktisko informāciju” atbilstoši Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punktam
un ka viņa nav vainojama minētās normas nozīmē, vismaz attiecībā uz pārmetumu, ka viņa nav iesniegusi pierādījumus par četru
attiecīgo liellopu vecumu.
Šajos apstākļos iesniedzējtiesa vēlas zināt, vai tai ir jāpiemēro Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktā noteiktie
sodi. Tā ir konstatējusi, ka minētā Regula ir atcelta ar Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta pirmo teikumu, bet pēdējā
minētā regula saskaņā ar tās 54. panta 1. punktu ir stājusies spēkā tikai 2001. gada 13. decembrī. Turklāt tā norāda, ka,
atbilstoši Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otrajam teikumam, Regulu Nr. 3887/92 turpina piemērot atbalsta pieteikumiem,
kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kuri sākušies pirms 2002. gada 1. janvāra. No tā minētā tiesa
secina, ka, no vienas puses, Gerkenai būtu jāpiemēro minētās Regulas 10. panta 2. punktā paredzētais sods.
Tomēr iesniedzējtiesa atgādina, ka, saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktu, ja Kopienas noteikumi, kas nosaka administratīvus
sodus, vēlāk ir grozīti, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.
Uzskatot, ka domstarpību izšķiršanai iesniegtajā prasībā ir vajadzīga Regulas Nr. 3887/92, Regulas Nr. 2988/95 un Regulas
Nr. 2419/2001 interpretācija,
Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht
nolēma apturēt tiesvedību un iesniegt Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai atbalsta summa, piemērojot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunkta otro ievilkumu, ir jāsamazina arī tad,
ja īpašo piemaksu par vīriešu kārtas liellopiem, par ko pieteikums iesniegts, kamēr šis noteikums bija spēkā, saimniecības
īpašniekam nevar piešķirt juridisku iemeslu dēļ, kaut gan tas ir iesniedzis pareizu faktisko informāciju Regulas (EK) Nr. 2419/2001
44. panta 1. punkta nozīmē vai tas var citādi pierādīt, ka nav vainojams?”

Par prejudiciālo jautājumu

Tiesai iesniegtie apsvērumi

Niedersächsisches Ministerium für Ernährung
(Lejassaksijas zemes Pārtikas ministrija, turpmāk – ministrija), kuras padotībā ir atbildētāja pamata prāvā, un
Amt
uzskata, ka Regulā Nr. 2419/2001 paredzētie saudzīgākie sodi pamata lietā nav piemērojami.
Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punktā un 54. panta 2. punktā ir skaidri norādīts, ka, stājoties spēkā jaunajai regulai,
Regula Nr. 3887/92 ir atcelta un ka tā ir piemērojama tikai atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai
piemaksu laikposmiem, kuri sākušies pirms 2002. gada 1. janvāra. Tādējādi Regula Nr. 2419/2001 nav piemērojama pieteikumiem
par piemaksām par iepriekšējiem gadiem.
Nav piemērojams arī Regulas Nr. 2988/1995 2. panta 2. punkts. Šī norma ietver atsauci uz sodiem, kas uzlikti, veicot grozījumus
Kopienu tiesību aktos, bet Regula Nr. 3887/92 ir atcelta ar Regulu Nr. 2419/2001.
Kā norāda ministrija, Gerkena, pamatojoties uz Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punktu, nevar saņemt nekādu aizsardzību
saistībā ar tiesisko paļāvību. Iestāde, kas atbildīga par piemaksu piešķiršanu, ir tiesīga pieprasīt pierādījumus par to,
ka ir izpildīti nosacījumi šīs piemaksas piešķiršanai, pat tad, tā jau ir piešķirta. Turklāt atbalsta pieteikuma iesniedzējam
līdz ceturtā gada beigām pēc tā kalendārā gada, kurā piemaksa piešķirta, ir pienākums pierādīt, ka nosacījumi šīs piemaksas
piešķiršanai ir izpildīti. Par četriem no attiecīgajiem liellopiem prasītāja to neizpildīja. Tādēļ, ja šajā lietā tomēr būtu
piemērojams Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkts, tad būtu jāatsakās piemērot izslēgšanu un samazināšanu, nevis jānoraida
atteikums piešķirt atbalstu par četriem attiecīgajiem liellopiem.ļāvību. Par piemaksu piešķiršanu atbildīgā iestāde ir tiesīga
pieprasīt pierādījumus tam, ka ir izpildīti nosacījumi šīs piemaksas piešķiršanai, pat tad, ja piemaksa jau ir piešķirta.
Turklāt atbalsta pieteikuma iesniedzējam līdz ceturtā gada beigām pēc tā kalendārā gada, kurā piemaksa piešķirta, ir pienākums
pierādīt, ka nosacījumi šīs piemaksas piešķiršanai ir izpildīti. Par četriem no attiecīgajiem liellopiem prasītāja to neizpildīja.
Tādēļ, ja šajā lietā tomēr būtu piemērojams Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkts, tad būtu jāatsakās piemērot izslēgšanu
un samazināšanu, nevis jānoraida atteikums piešķirt atbalstu par četriem attiecīgajiem liellopiem.
Ministrija un
Amt
uzskata – neraugoties uz to, ka ar Regulu Nr. 2419/2001 ir atcelta Regula Nr. 3887/92, tostarp noteikumi, kuri paredz sodus,
uz pirmās minētās Regulas noteikumiem bija jāattiecas Regulā Nr. 2988/95 paredzētajam noteikumam par atpakaļejošu spēku un
Regulā Nr. 2419/2001 tas bija noteikti jānorāda.
Vācijas valdība uzskata, ka šajā gadījumā ir jāturpina piemērot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punktā paredzētos sodus.
Šīs normas piemērošana nebūtu pretrunā ne Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktam, ne arī vispārējiem Kopienu tiesību principiem.
Attiecībā uz Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktu tā uzskata – ir pareizi šo noteikumu interpretēt tā, ka tas nav piemērojams
īpašiem dažādās nozarēs paredzētiem pārejas noteikumiem, piemēram, Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otrajā teikumā
paredzētajiem noteikumiem. Minētā norma, kurā precizēts, kādi noteikumi par IAKS ir piemērojami līdz konkrētam datumam vai
pēc tam, atbilstoši Vācijas valdības uzskatiem, ir
lex specialis
attiecībā pret Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktā paredzēto noteikumu par atpakaļejošu spēku.
Attiecībā uz vispārējiem Kopienu tiesību principiem fakts, ka Regulā Nr. 3887/92 paredzēto IAKS turpina piemērot atbalsta
pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kuri sākušies pirms 2002. gada 1. janvāra, ievērojot
Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otro teikumu, nav pretrunā ne tiesiskās paļāvības aizsardzības principam, ne arī
noteikumu atpakaļejoša spēka aizliegumam. Gerkenai ir piemērojami tiesību akti, ko piemēroja laikposmā, par kuru viņa iesniedza
pieteikumu piemaksas saņemšanai. Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta noteikumi neļauj viņai piemērot labvēlīgākus noteikumus,
kuri stājušies spēkā pēc tam, kad viņa iesniedza pieteikumu, kas ir šī strīda priekšmets.
Kā norāda Vācijas valdība, atšķirības starp Regulā Nr. 3887/92 un Regulā Nr. 2419/2001 paredzētajām kontroles un sodu sistēmām
liecina par labu tās ieteiktajai atbildei. Ja iepriekšējā regulā noteiktajā sistēmā kontrole un sodi bija vērsti uz dažādiem
atbalstu pieteikumiem, jaunajā regulā paredzētajā sistēmā kontrole tiks veikta un sodi piemēroti saskaņā ar vienotu, uz saimniecību
vērstu pieeju. Vācijas valdība apgalvo – tā kā kontrole tika īstenota atbilstoši Regulai Nr. 3887/92, tā nav veikta atbilstoši
vienotai, uz saimniecību vērstai pieejai un tādējādi neattiecas uz visām attiecībā uz liellopiem piemērojamām Kopienas regulām.
Līdz ar to uz saimniecību vērstai kontrolei nebūtu nekādu rezultātu, kas ļautu piemērot uz saimniecību vērstus sodus. Tādēļ
nav iespējams noteikumus, kuri saistīti ar Regulā Nr. 2419/2001 paredzēto sistēmu, piemēram, tās 44. panta 1. punktu, piemērot
Regulā Nr. 3887/92 paredzētajai kontroles un sodu sistēmai.
Komisija vispirms atgādina – 1997. gada 17. jūlija spriedumā lietā C-354/95
National Farmers' Union
u. c. (
Recueil 1997
, I-4559. lpp., 39. līdz 41. punkts) Tiesa jau ir lēmusi, ka Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta otrajā teikumā paredzētais
noteikums par saudzīgāku sodu atpakaļejošu spēku principā ir piemērojams saistībā ar Regulu Nr. 3887/92.
Fakti, uz kuriem ir balstīta pamata lieta, atbilst nosacījumiem, kas izvirzīti minētā noteikuma par atpakaļejošu spēku piemērošanai.
Pirmkārt, lauksaimnieks, kas iesniedz atbalsta pieteikumu par dzīvniekiem, par kuriem, visticamāk, atbalstu nepiešķirs, pārkāpj
Kopienas tiesību normu un tādējādi izdara pārkāpumu Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta nozīmē.
Otrkārt, Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkta ieviešana mainītu IAKS tādā ziņā, ka tad, ja lauksaimnieks ir sniedzis
pareizu faktisko informāciju vai ja viņš var citādi pierādīt, ka nav vainojams, tajā paredzētie sodi nebūtu piemērojami. Tādā
gadījumā minētais noteikums būtu par iemeslu saudzīgākam administratīvam sodam, nekā tas paredzēts Regulā Nr. 3887/92.
Komisija apgalvo, ka šajā gadījumā Regulas Nr. 2419/2001 53. un 54. panta noteikumi par tās stāšanos spēkā, kā arī piemērojamību
laikā neizslēdz Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta piemērošanu. Tā uzskata, ka Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta
otrajam teikumam kopā ar minētās regulas 54. panta 2. punktā paredzēto tam atbilstošo noteikumu ir vienīgi jānodrošina, lai
atbalsta pieteikumus, kas attiecas uz laikposmu pirms 2002. gada 1. janvāra, varētu turpināt izskatīt, pamatojoties uz Regulu
Nr. 3887/92, kura tiem bija sākotnēji piemērojama, un lai [šiem pieteikumiem] nepiemērotu jauno sistēmu jau ar tās spēkā stāšanās
brīdi. Savukārt Kopienas likumdevējs, visticamāk,  ar šiem noteikumiem nav plānojis vairs nepiemērot Regulas Nr. 2988/95 2. panta
2. punkta otrajā teikumā paredzēto noteikumu par atpakaļejošu spēku attiecībā uz saudzīgākiem administratīvajiem sodiem IAKS
ietvaros.
Tomēr Komisija tiesas sēdē atzina, ka gadījumi, kuros ir piemērojams Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktā paredzētais noteikums
par atpakaļejošu spēku, atšķiras no tiem, kuros tas nav piemērojams. Noteikumu par atpakaļejošu spēku nevar piemērot, ja jaunajā
regulā ir pilnīgi pārveidoti Kopienu tiesību aktu noteikumi, kuros paredzēti sodi.
Attiecībā uz Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkta piemērošanu šajā gadījumā Komisija norāda, ka tad, ja to interpretētu
citādi, nekā to ierosina Komisija, tad būtiski mazinātos Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkta lietderīgā iedarbība. Šo noteikumu
par atpakaļejošu spēku varētu nepiemērot tikai tad, ja tas būtu noteikti paredzēts tiesību aktos. Komisija norāda, ka Regulas
Nr. 2419/2001 53. un 54. pants šai ziņā neietver noteiktas norādes.

Tiesas vērtējums
Uzdodot prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa pēc būtības vēlas uzzināt, vai Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkts ir jāinterpretē
tādējādi, ka attiecībā uz “ganāmpulka” atbalsta pieteikumiem, kas saistīti ar Regulas Nr. 3887/92 piemērojamību laikā un veido
pārkāpumu, par kuru piemērojams sods atbilstoši minētās Regulas 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam, kompetentajām iestādēm
ar atpakaļejošu spēku ir jāpiemēro Regulas Nr. 2419/2001 44. panta noteikumi, jo tie šajā gadījumā ir saudzīgāki.
Vispirms ir jānorāda, ka, saskaņā ar Regulas Nr. 3887/92 septīto un devīto apsvērumu, tās mērķi ir efektīvi kontrolēt noteikumu
ievērošanu Kopienas atbalstu jomā un ieviest noteikumus efektīvai pārkāpumu un krāpšanas novēršanai un sodīšanai par tiem.
Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkts paredz efektīvi un preventīvi sodīt ne tikai par maldinošām deklarācijām un deklarācijām,
kas saistītas ar būtisku nolaidību, bet par jebkuru pārkāpumu, ko lauksaimnieks izdarījis, sagatavojot atbalsta pieteikumu
(skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
Schilling
un
Nehring
27. punktu).
Atbilstoši 10. panta 2. punkta a) apakšpunkta otrajam ievilkumam Regulā Nr. 3887/92, kas bija spēkā brīdī, kad tika iesniegts
atbalsta pieteikums, uz kuru attiecas pamata lieta, atbalsta summa ir jāsamazina par divkāršu procentuālo daļu, kas atbilst
konstatētajai starpībai, ja tā ir lielāka par divu un mazāka vai vienāda ar četru dzīvnieku skaitu.
Saskaņā ar šiem noteikumiem, kas interpretēti judikatūrā, atbalsta summu samazina pat tad, ja starpība starp deklarēto un
kontrolē konstatēto dzīvnieku skaitu ir saistīta nevis ar pieteikuma iesniedzēja nepareizi sastādītu deklarāciju, bet gan
ar faktu, ka attiecībā uz dažiem dzīvniekiem nav izpildīti nosacījumi piemaksas piešķiršanai (skat. iepriekš minētā sprieduma
lietā
Schilling
un
Nehring
42. punktu).
Pēc strīda pamatā esošā atbalsta pieteikuma iesniegšanas ar Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punktu tika atcelta Regula
Nr. 3887/92. Pirmā minētā regula paredz arī sīki izstrādātus noteikumus IAKS piemērošanai konkrētām, ar Regulu Nr. 3508/92
izveidotām Kopienas atbalsta shēmām.
Saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punktu, minētās Regulas IV sadaļā paredzēto samazināšanu un izslēgšanu nepiemēro,
ja lauksaimnieks ir iesniedzis pareizu faktisko informāciju vai ja viņš var citādi pierādīt, ka nav vainojams.
Turklāt Regula Nr. 2988/95, jo īpaši tās 2. panta 2. punkts, paredz, ka tad, ja vēlāk ir grozīti Kopienas noteikumi, kas paredz
administratīvus sodus, ar atpakaļejošu spēku piemēro saudzīgākos noteikumus.
Tādēļ ir jānoskaidro, vai šī norma ir piemērojama tādos apstākļos, kādi šajā gadījumā ir pamata lietā.
Pirmkārt, pārkāpums, kas konstatēts Gerkenas atbalsta pieteikumā un kam varētu piemērot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta
a) apakšpunktu, jo viņa ir iesniegusi pieteikumu par liellopiem, neiesniedzot pierādījumus par to atbilstību noteiktam vecumam,
ir pārkāpums Regulas Nr. 2988/95 1. panta 2. punkta nozīmē.
Turklāt “ganāmpulka” atbalsta summas samazināšana vai pat atbalsta atcelšana veido administratīvu sodu minētas Regulas 2. panta
2. punkta nozīmē (šajā sakarā skat. iepriekš minētā sprieduma lietā
National Farmers' Union
u. c. 40. punktu un sprieduma lietā
Schilling
un
Nehring
26. un 27. punktu).
Turklāt attiecībā uz atbalsta pieteikumiem Regulā Nr. 3887/92 paredzētās sodu sistēmas vēlāk, stājoties spēkā Regulai Nr. 2419/2001,
ir grozītas.
Visbeidzot, Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punkts ievieš noteikumus, kas paredz saudzīgākus sodus par tiem, kuri piemērojami
atbilstoši Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam.
Vācijas valdības argumentam, ka šo saudzīgāko sodu piemērošana saskaņā ar Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktu būtu jāizslēdz
atbilstoši Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otrajam teikumam un 54. panta 2. punktam, nevar piekrist.
Šie pēdējie minētie noteikumi, attiecīgi, paredz, ka Regulu Nr. 3887/92 turpina piemērot atbalsta pieteikumiem, kas attiecas
uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kuri sākušies pirms 2002. gada 1. janvāra, un ka Regulu Nr. 2419/2001 piemēro
atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz tirdzniecības gadiem vai piemaksu laikposmiem, kas sākušies no 2002. gada 1. janvāra.
Tomēr no Regulas Nr. 2988/95 ceturtā apsvēruma izriet – lai efektīvi apkarotu krāpšanu, kas kaitē Kopienu finansiālajām interesēm,
visās Kopienas politikas jomās ir jāievieš vienots tiesību normu kopums. Turklāt, saskaņā ar minētās regulas piekto apsvērumu,
nelikumīga rīcība un ar to saistītie administratīvie pasākumi un sodi ir paredzēti atbilstošajos nozaru noteikumos saskaņā
ar Regulu Nr. 2988/95.
No tā izriet, ka kontroles un sodīšanas jomā par pārkāpumiem Kopienas likumdevējs, pieņemot Regulu Nr. 2988/95, ir noteicis
vairākus vispārējus principus un vispārīgi pieprasījis, lai nozaru noteikumu kopumā šie principi būtu ievēroti.
Regulā Nr. 2419/2001 nekas nenorāda, ka ar to būtu plānots vairs nepiemērot Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktā paredzētos
saudzīgākos sodus ar atpakaļejošu spēku.
Tādēļ Regulas Nr. 2419/2001 53. panta 1. punkta otrais teikums un 54. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tie ir
piemērojami, neskarot minēto principu.
Lai pāragri nespriestu par to, vai arī konkrētajos apstākļos atbilstoši Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punktam ar atpakaļejošu
spēku varētu piemērot pārējos Regulas Nr. 2419/2001 IV sadaļas noteikumus par atbalsta, samazināšanas un izslēgšanas aprēķinu
pamatu, saskaņā ar minēto punktu atbalsta pieteikumiem, kas attiecas uz Regulas Nr. 3887/92 piemērojamību laikā, ar atpakaļejošu
spēku ir jāpiemēro Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punktā ietvertie saudzīgākie noteikumi.
No tā izriet, ka gadījumā, ja lauksaimnieks saskaņā ar Regulas Nr. 2419/2001 44. panta 1. punktu pierāda, ka, turpinoties
atbalsta pieteikuma izskatīšanai, viņš ir iesniedzis pareizu faktisko informāciju, vai citādi pierāda, ka viņš nav vainojams
minētajā atbalsta pieteikumā izdarītajos pārkāpumos, nevar piemērot Regulas Nr. 3887/92 10. panta 2. punkta a) apakšpunktā
paredzēto sodu, kas izpaužas kā atbalsta summas samazināšana par konkrētu procentuālo daļu, kura atbilst starpībai starp deklarēto
un konstatēto dzīvnieku skaitu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdoto jautājumu par to, vai Regulas Nr. 2988/95 2. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka attiecībā uz “ganāmpulka” atbalsta pieteikumiem, kas saistīti ar Regulas Nr. 3887/92 piemērojamību laikā un veido pārkāpumu,
par kuru piemērojams sods atbilstoši minētās regulas 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam, ir jāatbild šādi: kompetentajām
iestādēm ar atpakaļejošu spēku ir jāpiemēro Regulas Nr. 2419/2001 44. panta noteikumi, jo tie šajā gadījumā ir saudzīgāki.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās izdevumi, kas radušies Vācijas valdībai un Komisijai, kuras iesniedza apsvērumus Tiesai, nav atlīdzināmi. Attiecībā
uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA (otrā palāta),
atbildot uz jautājumu, ko tai ar 2002. gada 1. augusta rīkojumu iesniedza
Niedersächsisches Oberverwaltungsgericht
, nospriež:
Padomes 1995. gada 18. decembra Regulas (EK,
Euratom
) Nr. 2988/95 par Eiropas Kopienu finanšu interešu aizsardzību 2. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka attiecībā uz
“ganāmpulka” atbalsta pieteikumiem, kas saistīti ar Komisijas 1992. gada 23. decembra Regulas Nr. 3887/92, ar ko nosaka sīki
izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas atbalsta shēmām, piemērojamību
laikā un kas veido pārkāpumu, par kuru piemērojams sods atbilstoši minētās Regulas 10. panta 2. punkta a) apakšpunktam, kompetentajām
iestādēm ar atpakaļejošu spēku ir jāpiemēro 44. panta 1. punkts Komisijas 2001. gada 11. decembra Regulā (EK) Nr. 2419/2001,
ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus integrētās administrācijas un kontroles sistēmas piemērošanai konkrētām Kopienas
atbalsta shēmām, kas izveidotas ar Padomes Regulu (EEK) Nr. 3508/92, jo šie Regulas Nr. 2419/2001 noteikumi šajā gadījumā
ir saudzīgāki.
Timmermanss
Puisošē
Šintgens
Makena

Kolnerika
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2004. gada 1. jūlijā.
Sekretārs

Otrās palātas priekšsēdētājs
R. Grass [
R. Grass
]
K. V. A. Timmermanss
*
Tiesvedības valoda – vācu.