CELEX: 62001TJ0236
Konkurencija
Kartelinis susitarimas
Grafito elektrodų rinka
Kainų nustatymas ir rinkų pasidalijimas
Piniginės baudos apskaičiavimas
Sankcijų sudėjimas
Piniginių baudų apskaičiavimo rekomendacijos
Taikomumas
Pažeidimo sunkumas ir trukmė
Sunkinančios aplinkybės
Lengvinančios aplinkybės
Mokumas
Bendradarbiavimas administracinio proceso metu
Mokėjimo sąlygos

Funke
, 1996 m. gruodžio 17 d. Sprendimą
Saunders prieš Jungtinę Karalystę
(
Recueil des arrêts et décisions
, 1996‑VI, p. 2044, 69, 71 ir 76 punktai) ir 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimą
J. B. prieš Šveicariją
(
Recueil des arrêts et décisions
, 2001‑III, p. 455, 64-71 punktai), jis pats minėtame Sprendime
LVM
savo praktikos nepakeitė.
Bet kuriuo atveju pareiga atsakyti į Komisijos pateiktus visiškai faktinio pobūdžio klausimus ir patenkinti jos prašymus pateikti
jau egzistuojančius dokumentus negali pažeisti pagrindinio principo, reikalaujančio nepažeisti teisės į gynybą, taip pat teisingo
bylos nagrinėjimo principo, kuriais konkurencijos teisės srityje užtikrinama tokia pati apsauga, kuri garantuojama EŽTK 6 straipsniu.
Iš tikrųjų niekas netrukdo prašymo pateikti informacijos gavėjui vėliau administracinėje procedūroje arba procese Bendrijos
teisme įrodyti, kad jo atsakymuose nurodyti faktai ar perduoti dokumentai turi kitą reikšmę nei ta, kurią mano esant Komisija
(šio sprendimo 402 punkte minėto Sprendimo
Mannesmannröhren‑Werke prieš Komisiją
77 ir 78 punktai).
Galiausiai dėl to, kiek SGL pagal minėtą teismo praktiką privalėjo atsakyti į 1999 m. kovo 31 d. prašymą pateikti informacijos,
reikia pripažinti, kad, be visiškai faktinio pobūdžio klausimų ir prašymų pateikti jau esančius dokumentus, Komisija paprašė
nurodyti, apie ką buvo kalbama ir kaip vyko susirinkimai, kuriuose dalyvavo SGL, taip pat šių susirinkimų rezultatus ir (arba)
išvadas, nors buvo aišku, jog Komisija įtarė, kad šių susirinkimų tikslas buvo apriboti konkurenciją. Iš to matyti, kad dėl
tokio prašymo SGL buvo priversta prisipažinti apie savo dalyvavimą pažeidžiant Bendrijos konkurencijos taisykles.
Tą patį reikia pasakyti apie prašymus, kuriais siekiama gauti šių susirinkimų protokolus, darbo dokumentus bei su jais susijusius
parengiamuosius dokumentus bei ranka rašytas pastabas, taip pat su šiais susirinkimais susijusius užrašus bei išvadas, planavimo
ir aptarimo dokumentus bei vykdymo projektus, susijusius su kainų padidinimais nuo 1992 iki 1998 metų.
SGL neprivalėjo atsakyti į tokio pobūdžio klausimus, nurodytus 1999 m. kovo 31 d. prašyme pateikti informacijos, o tai, kad
ji vis dėlto pateikė informaciją, turi būti laikoma savanorišku įmonės bendradarbiavimu, galinčiu pateisinti baudos sumažinimą,
taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Šios išvados negali paneigti Komisijos argumentas, pagal kurį nagrinėjama informacija buvo pateikta ne savanoriškai, o atsakant
į prašymą pateikti informacijos. Iš tikrųjų pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 dalies pirmoje įtraukoje reikalaujama
ne savanoriško veiksmo, atlikto vien atitinkamos įmonės iniciatyva, o paprasčiausios informacijos, kuri padėtų „patvirtinti“
padarytą pažeidimą. Be to, net C skyriumi, kuriame numatytas didesnis baudos sumažinimas nei numatytas D skyriuje, leidžiama
atlyginti už bendradarbiavimą „po to, kai Komisija atliko patikrinimą kartelyje dalyvavusiose įmonėse“. Todėl ta aplinkybe,
kad prašymas pateikti informacijos SGL buvo pateiktas pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnio 1 dalį, negalima remtis sumenkinant
įmonės bendradarbiavimo mastą pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 dalies pirmą įtrauką dar ir todėl, kad toks
prašymas yra mažiau įpareigojantis nei remiantis sprendimu atliktas patikrinimas.
Iš to matyti, kad Komisija neatsižvelgė į SGL bendradarbiavimo svarbą.
Dėl Komisijos priekaišto SGL, kad ši jai pateikė neišsamų atsakymą į klausimą, kurias įmones SGL 1997 m. birželio mėn. informavo
apie būsimus Komisijos patikrinimus, yra aišku, kad 1997 m. liepos 30 d. laiške SGL prisipažino informavusi tik VAW ir kitą
įmonę, nenurodydama, jog taip pat informavo UCAR. Tačiau pati Komisija pažymėjo, kad SGL įspėjimas padidino pažeidimo sunkumą,
leido skirti baudą, kurios atgrasantis pobūdis buvo didesnis nei įprastai ir pagrįstai buvo laikomas sunkinančia aplinkybe,
nes toks SGL elgesys sukūrė būtinas sąlygas, kad kartelis liktų veiksmingas bei toliau išliktų jo neigiamos pasekmės. Iš to
matyti, kad SGL Komisijai neprivalėjo nurodyti, jog įspėjo kitas įmones. Iš tikrųjų dėl šios informacijos sankcija, kurią
Komisija ketino skirti SGL, galėjo būti didesnė. Todėl Komisija šiuo klausimu taip pat neatsižvelgė į SGL elgesį, kaltindama
ją, kad pateikė neišsamų atsakymą.
Galiausiai iš ginčijamo sprendimo matyti, kad nė viena iš dalyvaujančių įmonių, įskaitant SGL, neginčijo faktinių aplinkybių,
kuriomis Komisija pagrindė savo pranešimą apie kaltinimus (41 konstatuojamoji dalis). Nors 168 konstatuojamojoje dalyje iš
esmės perteikiamas visas pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus tekstas, o Komisija 10 % sumažino baudas
Tokai
, SEC ir
Nippon
aiškiai remdamasi minėto D skyriaus 2 dalies antra įtrauka už tai, kad šios neginčijo faktinių aplinkybių (219 ir 222 konstatuojamosios
dalys), ji tos pačios nuostatos netaikė SGL ir sumažino jos baudą tik pagal D skyriaus 2 dalies pirmą įtrauką (175 konstatuojamoji
dalis).
Atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą klausimą Komisija bandė paaiškinti šį netaikymą taip: kadangi įmonės
bendradarbiavo tik tiek, kad neginčijo faktinių aplinkybių, ji sumažino baudą vien tokio bendradarbiavimo pagrindu, aiškiai
nurodydama pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 dalies antrą įtrauką, o įmonėms, kurios bendradarbiavo ir pagal šios
nuostatos pirmą įtrauką, t. y. SGL, UCAR, VAW ir C/G, ji sumažino baudą tik vieną kartą, tačiau atsižvelgdama į abu bendradarbiavimo
tipus; šis vienas sumažinimas buvo klaidingai grindžiamas tik pirma įtrauka. Bet kuriuo atveju iš ginčijamo sprendimo konteksto
aiškiai matyti, kad baudos sumažinimas SGL buvo pagrįstas ir jos pateikta informacijos bei dokumentais, ir faktinių aplinkybių
neginčijimu.
Šiuo atžvilgiu pakanka nurodyti, kad pirmą kartą šį paaiškinimą Komisijos atstovai suformulavo Pirmosios instancijos teisme
ir kad jis visiškai neminimas Komisijos narių kolegijos priimtame ginčijamame sprendime. Tačiau SGL pateiktas faktinių aplinkybių
neginčijimo vertinimas turėjo būti nurodytas su įmonės bendradarbiavimu susijusiose konstatuojamosiose dalyse, kaip (išskyrus
su administracinės procedūros eiga susijusią 41 konstatuojamąją dalį) yra aiškiai nurodyta 219 ir 222 konstatuojamosiose dalyse
dėl
Tokai
, SEC ir
Nippon
(šiuo klausimu žr. 153 punkte minėto Sprendimo
ABB Asea Brown Boveri prieš Komisiją
244 punktą). Atsižvelgdamas į su SGL susijusią ginčijamo sprendimo dalį, Pirmosios instancijos teismas gali tik konstatuoti,
kad Komisija netaikė įmonei pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 2 dalies antros įtraukos, nors SGL ir įvykdė šios nuostatos
sąlygas.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija kelis kartus neatsižvelgė į prieš priimant ginčijamą sprendimą SGL bendradarbiavimo
svarbą. Įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją, Pirmosios instancijos teismas mano, kad dėl to reikia sumažinti SGL skirtą
baudą 10 %, juos pridedant prie Komisijos jau skirtų 30 %.
Dėl Komisijos prašymo Pirmosios instancijos teismui nemažinti baudos, nes SGL Pirmosios instancijos teisme pirmą kartą ginčijo
faktinių aplinkybių, kurias anksčiau buvo pripažinusi per administracinę procedūrą, tikrumą, reikia pripažinti, jog SGL iš
tiesų kaltina Komisiją, kad ši klaidingai nusprendė, jog pažeidimas tęsėsi po 1997 m. birželio mėnesio. Su šiuo kaltinimu
susijusios Komisijos išvados daugiausia pagrįstos objektyviu įmonės elgesiu per administracinę procedūrą ir gana bendro pobūdžio
jos pareiškimais dėl neginčijimo. Pirmosios instancijos teisme SGL iš esmės tik nurodė, kad Komisija suklydo vertindama jos
elgesį ir pareiškimus. Norėdama atmesti šį skundą, Komisija galėtų tik priminti minėtą SGL elgesį ir pareiškimus bei administracinės
procedūros eigą (žr. šio spendimo 71–77 punktus). Vadinasi, Komisijos užduotis nustatyti pažeidimus, kurią per administracinę
procedūrą palengvino SGL elgesys ir pareiškimai, objektyviai nebuvo apsunkinta vėliau, kai SGL juos ginčijo Pirmosios instancijos
teisme.
Vis dėlto negalima nekreipti dėmesio į tai, kad, pažeidžiant bet kokius lūkesčius, jog Komisija galėjo pagrįstai remtis objektyviu
SGL bendradarbiavimu per administracinę procedūrą, ši institucija privalėjo parengti ir pateikti Pirmosios instancijos teismui
gynybos argumentus dėl SGL ginčijamų pažeidimų, nors teisėtai tikėjosi, kad ši įmonė dėl jų daugiau nesiginčys. Tokiomis aplinkybėmis,
Pirmosios instancijos teismo manymu, reikia pasinaudoti Reglamento Nr. 17 17 straipsnyje jam suteikta neribota jurisdikcija
ir padidinti SGL skirtą baudą 2 % punktais. Taigi bauda yra sumažinama tik 8 %.
Kaip buvo nuspręsta šio sprendimo 113 punkte, tokia išvada neprieštarauja Sprendimui
Stora Kopparbergs Bergslags prieš Komisiją
.
Iš to darytina išvada, kad galutinė SGL skirta bauda turi būti lygi 69,114 mln. eurų.
b)     Byla T‑246/01
Ginčijamo sprendimo santrauka
Komisija sumažino UCAR skirtą baudą 40 %, nes nors ši įmonė nebuvo pirmoji, kuri pateikė Komisijai reikšmingų įrodymų, ji
daug prisidėjo nustatant tam tikrus svarbius bylos klausimus ir buvo pirma bendrovė, atsakiusi į oficialų prašymą pateikti
informacijos ir pripažinusi, kad turėjo neteisėtų ryšių su konkurentais (200–202 konstatuojamosios dalys).
Šalių argumentai
UCAR nurodo, kad Komisijos jai skirtas baudos sumažinimas 40 % yra nepakankamas, palyginti su SGL suteiktu sumažinimu 30 %
ir SDK suteiktu sumažinimu 70 %. Kadangi UCAR ėmėsi visų galimų priemonių bendradarbiauti su Komisija, ji turėjo teisę į didžiausią
galimą baudos sumažinimą. Iš tiesų UCAR pateikė informacijos, kuri buvo būtina norint suvokti kartelio veikimą. Žinoma, iš
SDK pateiktų pareiškimų Komisija gavo įrodymų, kad kartelis egzistavo. Vis dėlto UCAR pateikė įrodymų, užpildžiusių daugelį
Komisijos turėtoje informacijoje buvusių spragų.
UCAR kaltina Komisiją, kad, pirma, neatsižvelgė į jos valdybos atliktą nepriklausomą ir išsamų vidaus tyrimą, kuriuo buvo
siekiama nustatyti ir Komisijai perduoti visas reikšmingas faktines aplinkybes. Šis tyrimas turėjo esminę reikšmę, nes UCAR
prezidentas – generalinis direktorius ir Europos pardavimo direktorius – tiesiogiai dalyvavo kartelyje ir turėjo galimybių
užkirsti kelią informacijos perdavimui.
Antra, visą reikšmingą informaciją Komisijai UCAR pateikė nedelsdama po to, kai sužinojo apie savo pačios padarytą pažeidimą.
Ji bendradarbiavo su Komisijos darbuotojais rengdama prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį. Tiesa,
UCAR išreiškė nenorą Komisijai perduoti rašytinius įrodymus dėl rizikos, kad šie dokumentai galėtų būti panaudoti prieš UCAR
pradėtoje paralelioje procedūroje JAV. Todėl UCAR pasiūlė Komisijai perduoti informaciją žodžiu. 1998 m. birželio mėn. Komisija
jai nusiuntė prašymą pateikti informacijos, parengtą pagal su UCAR sutartą struktūrą, kad būtų atspindėta Komisijai žodžiu
jau pateikta informacija. 1999 m. birželio mėn., pasibaigus procedūroms JAV, UCAR savanoriškai pateikė Komisijai visą reikalingą
informaciją.
Trečia, UCAR primena informavusi Komisiją, kad įspėjimą apie jos nepranešus atliekamus patikrinimus gavo palaikydama ryšius
su SGL ir konkrečiai įvardytu Komisijos tarnautoju. Pasibaigus dėl šio tarnautojo pradėtam tyrimui iškelta baudžiamoji byla.
UCAR papildomai nurodo, kad jos bendradarbiavimas suteikiant informaciją dėl įspėjimų apie šiuos nepranešus atliekamus patikrinimus
turėjo didelę reikšmę vertinant SGL padaryto pažeidimo sunkumą.
Komisija teigia, kad UCAR suteiktas baudos sumažinimas 40 % patenka į pranešimo dėl bendradarbiavimo D skyriaus 1 dalyje nustatytas
10–50 % ribas. UCAR nepavyko įrodyti, kad Komisija šiuo klausimu padarė akivaizdžią klaidą. UCAR bendradarbiavimas ginčijamame
sprendime buvo pakankamai įvertintas, pažymint, kad vien žodinės informacijos negalima panaudoti kaip patikimų įrodymų.
Dėl UCAR vaidmens aptinkant galimą informacijos nutekėjimą iš Komisijos tarnybų ši institucija mano, jog reikia atskirti du
suteiktos pagalbos aspektus. Viena vertus, UCAR informavo Komisiją, kad SGL pranešė apie patikrinimus kitoms įmonėms: ši aplinkybė
yra susijusi su ginčijamu pažeidimu ir Komisija ją įvertino kaip sunkinančiąją aplinkybę, kai apskaičiavo SGL skirtą baudą,
ir atsižvelgė į šį UCAR bendradarbiavimą, kai sumažino jai skirtą baudą 40 %. Kita vertus, informacija apie galimą Komisijos
tarnautojo dalyvavimą nebuvo reikšminga taikant pranešimą dėl bendradarbiavimo per šią procedūrą nagrinėjamam UCAR padarytam
pažeidimui, nes nepadėjo Komisijai patraukti atsakomybėn kitų kartelio narių.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl UCAR teiginio, kad jai skirtos baudos sumažinimas buvo nepakankamas, palyginti su sumažinimais SGL ir SDK, pažymėtina,
kad šių argumentų nepakanka norint nustatyti, jog buvo akivaizdi Komisijos vertinimo klaida. Iš tikrųjų SDK pasinaudojo baudos
sumažinimu pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo C skyrių. Todėl jos situacijos negalima palyginti su UCAR, kuri pasinaudojo
sumažinimu pagal D skyrių ir kuri nenurodo atitinkanti C skyriaus sąlygų. Dėl SGL UCAR konkrečiai neįrodė, kad jos bendradarbiavimo,
už kurį buvo atlyginta sumažinant jos baudą 40 %, vertė buvo gerokai didesnė nei SGL, kuriai buvo skirtas 30 % sumažinimas.
Remiantis UCAR nuoroda į paralelią procedūrą JAV negalima įrodyti, kad Komisija netinkamai įvertino šios įmonės bendradarbiavimą
per Komisijos administracinę procedūrą (žr. šio sprendimo 400 punktą).
Negalima pritarti ir UCAR argumentui dėl jos valdybos vidaus tyrimo. Kiek šis tyrimas prisidėjo prie UCAR bendradarbiavimo,
Komisija į tai atsižvelgė, kai jai 40 % sumažino baudą. Tai, kad buvo pradėtas vidaus tyrimas, savaime nepateisina didesnio
baudos sumažinimo. Iš tiesų negalima pamiršti, kad paraleliai atliekamam tyrimui kiti UCAR atstovai įmonės vardu tęsė pažeidimą
po Komisijos nepranešus atliktų patikrinimų.
Dėl UCAR žodinių kontaktų su Komisija pažymėtina, kad ši institucija, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo raštu pateiktą
klausimą, pabrėžė, jog 1998 m. kovo 25 d., balandžio 2 d. ir birželio 11 d. UCAR žodžiu pateikta informacija buvo išsamiai
aprašyta Komisijos tarnautojų parengtose vidaus pažymose. Šios pažymos nebuvo įtrauktos į bylos tyrimo medžiagą. Iš tiesų
tuo metu UCAR nepageidavo, kad jos žodžiu pateikta informacija būtų naudojama kaip įrodymai. Atsižvelgdama į tai Komisija
nusprendė, kad žodžiu pateikta informacija nėra tinkami įrodymai, kaip tai suprantama pagal pranešimo dėl bendradarbiavimo
D skyriaus 2 dalies pirmą įtrauką, todėl UCAR nebuvo galima atskirai sumažinti baudos už jos pateikimą.
Tokiam teiginiui negalima pritarti. Pirma, minėtoje nuostatoje yra numatyta, kad ne tik „dokumentai“, bet ir „informacija“
gali būti laikoma „įrodymais“, padedančiais patvirtinti padarytą pažeidimą. Tai reiškia, kad minėta informacija nebūtinai
turi būti pateikta raštu. Antra, tik žodžiu pateiktos informacijos praktinė vertė yra neginčijama, kai ji suteikia galimybę
Komisijai, pavyzdžiui, surasti tiesioginius pažeidimo įrodymus arba paskatina ją dėl tokių patikslinimų tęsti tyrimą, kurį,
nesant minėtos informacijos, ji būtų nutraukusi dėl tuo metu nepakankamų įrodymų.
Kaip matyti iš minėtų vidaus pažymų, šioje byloje UCAR visų pirma pateikė kitų karteliui priklausiusių įmonių pavadinimus,
daugelio šių kartelio narių atstovų vardus, kontaktams nuslėpti vartojamus kodus (žr. ginčijamo sprendimo 59 konstatuojamąją
dalį) ir įvairių kartelio susirinkimų datas, vietas bei jų dalyvius. Ši informacija suteikė galimybę Komisijai nusiųsti prašymus
pateikti informacijos UCAR nurodytoms įmonėms, prašant patvirtinti, ar konkrečiai įvardyti jų atstovai dalyvavo UCAR nurodytuose
susirinkimuose, ir šioms įmonėms parodyti, kad ji jau turi patikimą informacijos šaltinį, o tai galėjo paskatinti įmones,
kurioms buvo skirti prašymai, bendradarbiauti su Komisija nuo šios ankstyvo tyrimo etapo.
Kadangi UCAR žodžiu pateiktą informaciją vėliau patvirtino šios įmonės arba jos iniciatyva pateikti rašytiniai pareiškimai
(<...> ir <...> pareiškimai), atrodo, kad UCAR bendradarbiavimą sudaro du etapai: pirma, daugelis pareiškimų žodžiu ir, antra,
pateikti rašytiniai įrodymai. Taigi, atsisakydama atsižvelgti į 1998 m. kovo, balandžio ir birželio mėn. UCAR žodžiu pateiktą
informaciją, Komisija netinkamai įvertino šios įmonės bendradarbiavimo svarbą.
Dėl UCAR vaidmens atskleidžiant galimą informacijos nutekėjimą iš Komisijos tarnybų pažymėtina, jog ši institucija teismo
posėdyje patvirtino savo nuomonę, kad šie duomenys nepadėjo patraukti atsakomybėn kartelio narių. Pranešimu dėl bendradarbiavimo
buvo siekiama tik atlyginti už pateiktus įrodymus, dėl kurių bendradarbiaujančiai įmonei kitaip būtų skirtos sankcijos. Tačiau
nagrinėjamas įspėjimų šaltinis šioje byloje nebuvo pažeidimo, dėl kurio UCAR grėstų sankcijos, dalis.
Tokiam teiginiui negalima pritarti. Iš tiesų baudos sumažinimu gali būti atlyginama už bet kokį bendradarbiavimą, kuris leido
Komisijai patiriant mažiau sunkumų nustatyti pažeidimą ir tam tikrais atvejais jį nutraukti (108 punkte minėto 2000 m. lapkričio
16 d. Sprendimo
SCA Holding prieš Komisiją
36 punktas). Nors pranešimo dėl bendradarbiavimo A skyriaus 3 dalyje nurodytas tik „baudos, (kurią su Komisija bendradarbiaujančios
įmonės) kitaip būtų turėjusios sumokėti“, sumažinimas, šioje nuostatoje nereikalaujama, kad visa informacija būtų susijusi
su konkurencijos teisės pažeidimu, už kurį gali būti skirta atskira sankcija. Norint pasinaudoti pranešimu dėl bendradarbiavimo
užtenka, kad bendradarbiauti pasirengusiai įmonei už dalyvavimo darant pažeidimą atskleidimą gali būti skiriama sankcija,
o tai, kiek buvo atsižvelgta į įvairią informaciją vertinant galimybę sumažinti baudą, priklauso nuo jos naudingumo Komisijai
nustatant pažeidimą ir jį nutraukiant.
Šiuo paskutiniu klausimu akivaizdu, kad nesąžiningas Komisijos tarnautojas gali sužlugdyti institucijos, kurioje dirba, užduotį,
paremdamas neteisėto kartelio narius. Taigi jis gali gerokai apsunkinti institucijos vykdomą tyrimą, pavyzdžiui, sunaikindamas
ar klastodamas įrodymus, informuodamas kartelio narius apie būsimus nepranešus atliekamus patikrinimus ir atskleisdamas visą
Komisijos parengtą tyrimo strategiją. Todėl informacija, kad toks tarnautojas yra, iš esmės turi būti pripažįstama galinčia
palengvinti Komisijos užduotį nustatyti pažeidimą ir jį nutraukti. Tokia informacija ypač naudinga, kai ji suteikiama Komisijos
tyrimo dėl galimų antikonkurencinių veiksmų pradžioje.
Šioje byloje UCAR ieškinyje ir jo 47 priede pateikė faktines aplinkybes apie iš Komisijos tarnybų nutekančią informaciją,
be kita ko, nurodydama, kad 1999 m. sausio mėn. ji apie tai informavo Komisiją; į tyrimą įsitraukė Europos kovos su sukčiavimu
tarnyba (OLAF) ir Italijoje buvo pradėtas baudžiamasis tyrimas dėl kaltinamo tarnautojo. Per visą rašytinę proceso Pirmosios
instancijos teisme dalį ir atsakydama į šio teismo raštu pateiktą klausimą Komisija neginčijo šių faktinių įrodymų. Tik teismo
posėdyje ši institucija pirmą kartą patvirtino, kad šiuo klausimu atliktas vidaus tyrimas nebuvo sėkmingas ir UCAR nurodytas
tarnautojas vis dar dirbo Komisijoje. Todėl šiuo metu negalima įvardyti tarnautojo, atsakingo už nagrinėjamą informacijos
nutekėjimą.
Šiuo klausimu reikia pripažinti, kad Komisija, 1999 m. sausio mėn. gavusi informaciją iš UCAR, vėliausiai ginčijamo sprendimo
priėmimo dieną turėjo pranešti šiai įmonei, ar atsižvelgė į minėtą informaciją, kai taikė pranešimą dėl bendradarbiavimo.
Kadangi Pirmosios instancijos teismas negalėjo įsitikinti, ar nustatyti atitinkamą tarnautoją skirtas Komisijos vidaus tyrimas
buvo atliktas tinkamai ir juo pasiektas teisingas rezultatas, jis gali atsižvelgti tik į Komisijos procedūrinių veiksmų pasekmes:
teismo posėdyje pirmą kartą pateiktą faktinį prieštaravimą reikia pripažinti nauju gynybos pagrindu ir atmesti kaip per vėlai
pateiktą pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalį. Taigi Pirmosios instancijos teismas turi remtis UCAR nurodytomis
faktinėmis aplinkybėmis ir pripažinti, kad informacija apie iš Komisijos tarnybų nutekančią informaciją buvo objektyviai naudinga
Komisijai tiriant bylą dėl kartelio, veikusio grafito elektrodų rinkoje. Neatsižvelgdama į šį įrodymą, Komisija netinkamai
įvertino UCAR bendradarbiavimą.
Tokią pačią išvadą galima pritaikyti faktinei aplinkybei, kad Komisija UCAR atveju taikė tik pranešimo dėl bendradarbiavimo
D skyriaus 2 dalies pirmą įtrauką (ginčijamo sprendimo 202 konstatuojamoji dalis), nors UCAR neginčijo faktinių aplinkybių,
kuriomis Komisija grindė pranešimą apie kaltinimus, tikrumo (ginčijamo sprendimo 41 konstatuojamoji dalis) (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 413–415 punktus).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija dėl kelių priežasčių netinkamai įvertino prieš priimant ginčijamą sprendimą UCAR
suteikto bendradarbiavimo svarbą. Įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją Pirmosios instancijos teismas nusprendžia, kad
dėl to reikia UCAR skirtą baudą sumažinti 10 % ir juos pridėti prie Komisijos jau paskirtų 40 %.
Tai reiškia, kad galutinė UCAR skirtos baudos suma yra 42,05 mln. eurų.
c)     Byla T‑252/01
Ginčijamo sprendimo santrauka
Komisija sumažino C/G skirtą baudą 20 %, nes ši įmonė pateikė tam tikros informacijos. Vis dėlto C/G neturėjo teisės į didesnį
sumažinimą. Nors nuo 1998 m. liepos mėn. ji Komisijai teikė tam tikrus dokumentus, susijusius su jos ryšiais su konkurentais,
ji pateikė įmonės pareiškimą tik 1999 m. spalio mėn. ir jame vis tiek dviprasmiškai apibūdino savo vaidmenį kartelyje. Komisijos
manymu, 1999 m. liepos 21 d. C/G atsakymas į oficialų prašymą pateikti informacijos pagal Reglamento Nr. 17 11 straipsnį nėra
savanoriškas informacijos pateikimas, kaip tai suprantama pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo (239 ir 240 konstatuojamosios
dalys).
Šalių argumentai
C/G kaltina Komisiją, kad padarė klaidą, kai jai skirtą baudą dėl bendradarbiavimo sumažino tik 20 %. Iš tiesų C/G pateikė
Komisijai visą reikšmingą informaciją. Be to, ji neginčijo Komisijos pranešime apie kaltinimus išdėstytų faktinių aplinkybių
tikrumo. C/G teigimu, jos bendradarbiavimas buvo naudingesnis nei kitų ginčijamo sprendimo adresačių, kurioms buvo pritaikyti
tokie patys arba didesni sumažinimai.
C/G pažymi, kad iš tikrųjų visus prieš ją panaudotus įrodymus ji pateikė pati. Be šios įmonės bendradarbiavimo Komisija negalėjo
gauti šių įrodymų. Dėl Komisijos tvirtinimo, kad kitos bendrovės taip pat apkaltino C/G, ji pažymi, kad jų pareiškimai yra
tik netvirtos ir abejotinos prielaidos.
C/G taip pat palygina savo ir
Conradty
situaciją, kuri, kitaip nei C/G, atsisakė bendradarbiauti su Komisija, tačiau ši institucija skyrė baudą C/G, o ne
Conradty
. Galiausiai C/G skundžiasi, kad SGL ir VAW baudos už bendradarbiavimą buvo sumažintos atitinkamai 30 % ir 20 %, nors SGL
pranešė VAW bei kitoms įmonėms apie būsimus Komisijos nepranešus atliekamus patikrinimus. Nelogiška, kad karteliui vadovavusiai
SGL bauda buvo sumažinta labiau nei C/G.
Komisija primena, kad C/G skirtas sumažinimas 20 % patenka į nustatytas 10–50 % ribas. Taigi į jos teisėtus lūkesčius buvo
atsižvelgta.
Dėl C/G teiginio, kad ji pati pateikė visus prieš ją panaudotus įrodymus, Komisija pažymi, jog ši įmonė jau turėjo SGL, VAW
ir UCAR pateiktus įrodymus, taip pat patvirtinusius C/G dalyvavimą darant pažeidimą. Šiomis aplinkybėmis ji nurodo SGL pareiškimą,
kuriame pateikiamas tiesioginis SGL ir C/G susirinkimo, skirto aptarti „vis dar augančio JAV eksporto“ į Europos rinką problemas,
protokolas. Šį pareiškimą patvirtino UCAR ir jos darbuotojų pateikti pareiškimai.
Komisijos manymu, C/G ir
Conradty
, SGL bei VAW situacijos yra visiškai skirtingos:
Conradty
nebendradarbiavo ir Komisijai nepavyko įrodyti jos dalyvavimo darant pažeidimą. SGL buvo pritaikytas baudos sumažinimas,
nes ji pateikė reikšmingos informacijos apie kartelio veikimą, o C/G pateikti duomenys daugiausia buvo susiję su jos pačios
dalyvavimu. Galiausiai C/G buvo paskutinė pareiškimą pateikusi įmonė, kai – pirmiausia iš SGL ir VAW pateiktų duomenų – Komisijai
buvo žinoma beveik visa informacija apie kartelį.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl C/G bandymo palyginti savo ir
Conradty
situaciją pakanka nurodyti, kad C/G pati pripažino savo dalyvavimą darant pažeidimą, o
Conradty
, kaip antai
Mitsubishi
ir
Union Carbide
, ginčijamame sprendime nebuvo pripažinta padariusia pažeidimą ir nedalyvavo su ginčijamu sprendimu susijusioje byloje Pirmosios
instancijos teisme. Taigi nuoroda į
Conradty
negali pateisinti papildomo baudos sumažinimo C/G.
Tokio sumažinimo taip pat negali pateisinti argumentai, pagrįsti C/G palyginimu su SGL ir VAW. Iš tiesų C/G ne tik detaliai
nenurodo, kodėl jos bendradarbiavimas buvo nepakankamai įvertintas, palyginti su minėtų įmonių bendradarbiavimu; ji tik nuvertina
jų bendradarbiavimą.
Dėl Komisijos ginčijamo C/G teiginio, kad ji pati pateikė beveik visus prieš ją panaudotus įrodymus, Pirmosios instancijos
teisme paaiškėjo, jog, be C/G pateiktų įrodymų, Komisija rėmėsi dviem UCAR pareiškimais, pagal kuriuos darbuotojas, „<...>,
remdamasis <...> (iš SGL) pareiškimais, <...> nusprendė, kad <...> buvo užmezgęs ryšius su C/G“ ir „UCAR atstovas <...> mano,
kad SGL gali turėti tiesioginių ryšių <...> galbūt su C/G atstovu Vokietijoje“, <...> taip pat pareiškimu, pagal kurį „manoma,
kad darbuotojas <...> buvo užmezgęs ryšius su C/G“, ir SGL pareiškimu, pagal kurį 1996 m. lapkričio 21 d. Frankfurto oro uoste
įvykusiame SGL ir C/G atstovų susirinkime buvo aptartas nuolatinis JAV eksporto į Europą augimas ir pasikeista informacija
apie padėtį Europos rinkoje.
Vienintelė konkreti informacija, kuri nėra tik prielaidos, pateikta SGL pareiškime dėl 1996 m. lapkričio 21 d. susirinkimo.
Vis dėlto C/G dalyvavimas darant pažeidimą, dėl kurio ji yra apkaltinta ginčijamame sprendime, baigėsi būtent 1996 m. lapkričio
mėnesį. Tai reiškia, kad C/G iš tiesų pateikė visus reikšmingus įrodymus dėl dalyvavimo nustatytame pažeidime pobūdžio ir
trukmės. Suteikdama jai tik 20 % baudos sumažinimą Komisija akivaizdžiai neatsižvelgė į savanoriško C/G bendradarbiavimo svarbą.
Tokią pačią išvadą galima pritaikyti faktinei aplinkybei, kad Komisija C/G atveju taikė tik pranešimo dėl bendradarbiavimo
D skyriaus 2 dalies pirmą įtrauką (ginčijamo sprendimo 239 konstatuojamoji dalis), nors C/G neginčijo faktinių aplinkybių,
kuriomis Komisija grindė pranešimą apie kaltinimus, tikrumo (ginčijamo sprendimo 41 konstatuojamoji dalis) (šiuo klausimu
žr. šio sprendimo 413–415 punktus).
Galiausiai manydama, kad C/G atsakymas į oficialų prašymą pateikti informacijos nėra savanoriškas informacijos pateikimas,
kaip tai suprantama pagal pranešimą dėl bendradarbiavimo, ir tai sumažino jos vertę, Komisija taip pat nepakankamai įvertino
C/G bendradarbiavimą (šiuo klausimu žr. 410 punktą).
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija dėl kelių priežasčių netinkamai įvertino prieš priimant ginčijamą sprendimą C/G
suteikto bendradarbiavimo svarbą. Įgyvendindamas savo neribotą jurisdikciją Pirmosios instancijos teismas nusprendžia, kad
dėl to reikia C/G skirtą baudą sumažinti 20 % ir juos pridėti prie Komisijos jau paskirtų 20 %.
Tai reiškia, kad galutinė C/G skirtos baudos suma yra 6,48 mln. eurų.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad galutinės SGL, UCAR ir C/G skirtų baudų sumos yra atitinkamai 69,114 mln., 42,05 mln. ir
6,48 mln. eurų. Kita vertus, Pirmosios instancijos teismas nemato jokios priežasties nukrypti nuo atsižvelgiant į pranešimo
dėl bendradarbiavimo taikymą Komisijos nustatytų dydžių, išskyrus
Nippon
atveju, kurios baudą reikia sumažinti ne 10 %, bet, atsižvelgiant į vėlyvą pažeidimo trukmės ginčijimą (žr. šio sprendimo
112 punktą), tik 8 % ir nustatyti, kad jos suma yra 6,2744 mln. eurų.
Atsižvelgiant į išdėstytą Pirmosios instancijos teismo vertinimą, ginčijamo sprendimo 3 straipsnyje nurodytas baudas reikia
sumažinti taip:
–        SGL skirta bauda sumažinama iki 69,114 mln. eurų,
–        UCAR skirta bauda sumažinama iki 42,05 mln. eurų,
–
Tokai
skirta bauda sumažinama iki 12,276 mln. eurų,
–        SDK skirta bauda sumažinama iki 10,44 mln. eurų,
–        C/G skirta bauda sumažinama iki 6,48 mln. eurų,
–
Nippon
skirta bauda sumažinama iki 6,2744 mln. eurų,
–        SEC skirta bauda sumažinama iki 6,138 mln. eurų.

C - Dėl bylose T‑239/01 ir T‑246/01 pareikštų reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį ir liepos bei rugpjūčio
mėn. laiškus

1.     Šalių argumentai
SGL reikalauja panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį, ginčydama palūkanų normos teisėtumą ir teikdama, kad ji buvo nustatyta
be jokio teisinio pagrindo. Ginčijamas sprendimas šiai įmonei buvo išsiųstas 2001 m. liepos 23 d. Komisijos laišku, kuriame
ši institucija ją informavo, jog suėjus nustatytam mokėjimo terminui imsis skolos išieškojimo ir taikys 8,04 % palūkanas,
ir nurodė, kad jei būtų pradėtas procesas Pirmosios instancijos teisme, ji nesiektų išieškoti įsiskolinimo per teismo procesą,
jei SGL sutiktų taikyti 6,04 % palūkanas ir pateiktų banko garantiją. SGL taip pat ginčija šios palūkanų normos teisėtumą.
Ji tvirtina, kad teise taikyti palūkanas yra siekiama tik išvengti piktnaudžiavimo pareiškiant ieškinius ir užtikrinti, kad
„vėluojančios“ sumokėti įmonės neįgytų pranašumo. Taigi, nors Komisija gali remtis realiai praktikoje taikomų normų sąlygomis,
nėra pagrindo šią rinkos normą dar papildyti 3,5 % punktais. Tai yra labai didelė palūkanų norma, vertintina kaip papildoma
sankcija už naudojimąsi teisinės gynybos priemone.
UCAR taip pat reikalauja panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį, pažymėdama, kad ginčijamame sprendime nenurodoma, jog
buvo vertinamas jos pajėgumas sumokėti baudą, nors ji ir pateikė Komisijai išsamios informacijos apie savo sunkią finansinę
padėtį. UCAR nurodo negalinti sumokėti nei baudos per 4 straipsnyje numatytą terminą, nei pavėlavus taikomos palūkanų normos.
Pažeisdama savo gaires Komisija neatsižvelgė į realų įmonės pajėgumą sumokėti baudą esant specifiniam socialiniam kontekstui.
Papildomai UCAR reikalauja pakeisti 4 straipsnį, kur jai nustatomas įpareigojimas pateikti duomenis apie neįkeistą jos nekilnojamąjį
turtą. Palūkanų normą reikia panaikinti arba gerokai sumažinti.
Be to, UCAR reikalauja panaikinti 2001 m. liepos 23 d. laišką, kuriuo jai buvo perduotas ginčijamas sprendimas ir kuriame
nurodytas skirtos baudos dydis ir mokėjimo sąlygos. Pirmiausia ji ginčija sąlygą, pagal kurią ginčijamą sprendimą apskundus
Pirmosios instancijos teisme Komisija nesiims veiksmų jam įgyvendinti, jeigu bus sumokėtos 6,04 % palūkanos ir pateikta banko
garantija.
Galiausiai UCAR reikalauja panaikinti 2001 m. rugpjūčio 9 d. laišką, kuriuo Komisija, atsakydama į UCAR pateiktas pastabas
dėl mokėjimo sąlygų, atsisakė priimti, pirma, pasiūlymą mokėti dalimis ir, antra, UCAR turto įkeitimą kaip baudos sumokėjimo
garantiją.
Komisija atsako, kad 3,5 % didesnė nei Europos centrinio banko refinansavimo operacijoms taikoma palūkanų norma yra suderinama
su įprasta praktika ir nėra aukštesnė nei būtina, siekiant išvengti vilkinimo taktikos. Ji teigia, kad nustatydama baudos
mokėjimo metodą ar terminą ji neprivalo atsižvelgti į įmonės pajėgumą sumokėti baudą. Ji taip pat neturi pateikti jokio 4 straipsnio
priėmimo pagrindo.
Komisija teigia, kad prašymai panaikinti liepos ir rugpjūčio mėn. laiškus yra nepriimtini. Liepos mėn. laiške ji pateikė UCAR
pasiūlymą, kurį ši galėjo priimti arba atmesti. Iš to laiško nekilo jokių teisiškai privalomų pasekmių, galėjusių pažeisti
UCAR interesus. Rugpjūčio mėn. laiškas taip pat nebuvo privalomas teisines pasekmes sukuriantis dokumentas. Iš tiesų dėl šiame
laiške įtvirtinto atsisakymo priimti UCAR siūlomas mokėjimo sąlygas UCAR liko lygiai tokioje pačioje teisinėje padėtyje, kokioje
buvo prieš gaudama šį laišką, t. y. padėtyje, kuri jos atžvilgiu buvo nustatyta ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje.
Dėl esmės Komisija primena, kad teismų praktikoje yra patvirtinta jos praktika reikalauti pateikti banko garantiją ir sumokėti
palūkanas, nurodant, jog ieškovė gali išvengti pareigos pateikti banko garantiją tik išimtinėmis aplinkybėmis. Tačiau UCAR
neįrodė buvus išimtinių aplinkybių, galinčių pateisinti sąlygos dėl banko garantijos netaikymą. Komisijos teigimu, tinkamas
teisinis būdas ginčyti jos poziciją dėl banko garantijos pateikimo yra prašymas dėl laikinųjų priemonių taikymo pagal EB 242 ir
243 straipsnius.
UCAR atsako, kad liepos mėn. laiške yra įtvirtintos sąlygos dėl ginčijamo sprendimo įgyvendinimo, kurios pačiame sprendime
nenurodomos. Todėl šiam laiškui turėtų būti taikoma teisminė kontrolė. Rugpjūčio mėn. laiške įtvirtinta Komisijos pozicija
dėl to, ar galėtų būti pritarta baudos mokėjimui dalimis arba bendrovės turto įkeitimui. Taigi laišku buvo ne patvirtintas
ankstesnis laiškas, bet pirmą kartą nuspręsta, jog bylos aplinkybės nėra išimtinės, kad galėtų pateisinti kitokias mokėjimo
sąlygas.
Dėl esmės UCAR kritikuoja Komisiją už tai, kad ji reikalavo pateikti banko garantiją, neišnagrinėjusi, ar bylos aplinkybės
nebuvo tokios, jog tinkamu galėtų būti pripažintas kitokios rūšies užstatas. Šiomis aplinkybėmis ji teigia turinti bankams
neįkeisto turto Prancūzijoje, kurio vertė viršija 50 mln. USD. Tačiau rugpjūčio mėn. laiške Komisija tik nurodė nepriimsianti
kitokio pasiūlymo, išskyrus visos baudos sumokėjimą arba banko garantijos pateikimą. Ji nemotyvavo šio atsisakymo atsižvelgti
į ypatingą UCAR padėtį. UCAR taip pat nurodo, kad banko garantijos pateikimas, kitaip nei turto įkeitimas, būtų pagrindinių
jos skolinimosi priemonių, sutartų su lėšas skolinančiais bankais, pažeidimas.

2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl prašymų panaikinti liepos ir rugpjūčio mėn. laiškus priimtinumo pirmiausia reikia nustatyti tikslų šių prašymų objektą.
Šiuo klausimu nustatyta, kad prieš gaudama 2001 m. liepos 26 d. laišką UCAR kreipėsi į Komisiją, norėdama aptarti galimas
mokėjimo sąlygas, jeigu jai būtų paskirta bauda, ir Komisija tuo metu atmetė pasiūlymą dėl tokio aptarimo. Tokiomis aplinkybėmis
reikia pripažinti, kad UCAR turėjo teisėtą interesą užtikrinti šiose laiškuose įtvirtintų – palyginti su ginčijamo sprendimo
4 straipsniu – naujų elementų, t. y. 6,04 % lengvatinės palūkanų normos ir sąlygų, kuriomis šia lengvatine norma būtų galima
pasinaudoti, kontrolę. Tokia kontrolė yra susijusi su klausimu, ar Komisija galėjo teisėtai neleisti šiai įmonei pasinaudoti
6,04 % palūkanų norma, nes UCAR nepateikė banko garantijos, ar ji turėjo priimti alternatyvią UCAR pasiūlytą užtikrinimo priemonę.
Nors ginčijamo sprendimo 4 straipsnyje įtvirtintos 8,04 % palūkanų normos teisėtumui, be abejo, gali būti taikoma teisminė
kontrolė (šiuo klausimu žr. 1996 m. spalio 8 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, T‑24/93–T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p. II‑1201, 250 punktą), UCAR taip pat turi turėti galimybę skųsti alternatyvią 6,04 %
palūkanų normą ir šios normos taikymo sąlygas, įtvirtintas liepos ir rugpjūčio mėn. laiškuose. Tam ji turi turėti galimybę,
be kita ko, apskųsti Komisiją, kad ši pažeidė vienodo požiūrio principą, jei atsisakė jai taikyti lengvatinę normą, bet suteikė
ją kitai tokioje pačioje situacijoje, kaip antai UCAR, buvusiai įmonei.
Taip yra ir dėl SGL pareikšto skundo, kuriame, formaliai nekritikuojant liepos mėn. laiško, ginčijamas šiame laiške įtvirtintos
6,04 % palūkanų normos teisėtumas.
Kita vertus, taip pat nustatyta, kad pareiškiant ieškinį byloje T‑246/01 Komisija dar nebuvo pradėjusi išieškoti paskirtos
baudos arba priverstinai vykdyti ginčijamą sprendimą pagal EB 256 straipsnį ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento
104–110 straipsnius. Todėl bet koks prašymas patikrinti UCAR nustatytų mokėjimo sąlygų konkretų įgyvendinimą (ginčijamo sprendimo
4 straipsnio pakeitimą mokėjimu dalimis, taikomą palūkanų normą, mokėjimo terminą) turi būti pripažintas per ankstyvu, atsižvelgiant
į tai, kad ieškinio pareiškimo dieną negalima nustatyti, kokia bus UCAR padėtis, kai Komisija imsis išieškojimo ar priverstinio
įgyvendinimo veiksmų (šiuo klausimu žr. 144 punkte minėto Sprendimo
Musique diffusion française ir kt. prieš Komisiją
135 punktą). Visų pirma, atsižvelgiant į tai, kad UCAR tuo metu, kai jai grėsė išieškojimas, nepateikė prašymo taikyti laikinąsias
apsaugos priemones pagal EB 242 straipsnį ir 104 bei paskesnius Procedūros reglamento straipsnius, Pirmosios instancijos teismas
neprivalo per kitą procesą priimti sprendimo dėl klausimo, ar egzistuojančių interesų palyginimas prieštarauja minėtų mokėjimo
sąlygų taikymui prieš priimant sprendimą pagrindinėje byloje dėl UCAR skirtos baudos teisėtumo, nes toks taikymas sukeltų
grėsmę įmonės išlikimui.
Todėl šiuo klausimu UCAR pateiktus prašymus reikia pripažinti nepriimtinais.
Dėl esmės reikia pripažinti, kad, pirma, SGL ir UCAR nepateikė pagrindo dėl vienodo požiūrio principo pažeidimo.
Antra, pagal nusistovėjusią teismų praktiką (1983 m. spalio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
AEG prieš Komisiją
, 107/82, Rink. p. 3151, 141–143 punktai; 1995 m. liepos 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CB prieš Komisiją
, T‑275/94, Rink. p. II‑2169, 46–49 punktai ir 38 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
395 ir 396 punktai) Komisijai suteiktos teisės pagal Reglamento Nr. 17 15 straipsnio 2 dalį apima galimybę nustatyti datą,
iki kurios turi būti sumokėtos baudos, datą, nuo kurios pradedamos skaičiuoti palūkanos, palūkanų normą ir savo sprendimo
įgyvendinimo tvarką, o prireikus reikalauti banko garantijos, padengiančios ginčijamą sumą ir palūkanas už nustatytas baudas.
Jei Komisija neturėtų tokių teisių, įmonės galėtų pasinaudoti pavėluotu mokėjimu ir taip susilpninti įgyvendinant Komisijos
pareigą prižiūrėti konkurencijos taisyklių taikymą jos nustatytos sankcijos poveikį. Todėl palūkanos dėl nesumokėtų baudų
yra pateisinamos, siekiant išvengti, kad Sutarties veiksmingas poveikis nebūtų sužlugdytas vienašalių įmonių veiksmų vėluojant
sumokėti joms skirtas baudas ir neleidžiant šioms įmonėms įgyti pranašumo prieš tas, kurios sumoka baudas iki joms nustatyto
termino pabaigos.
Tokiomis aplinkybėmis teismų praktikoje Komisijai pripažinta teisė nustatyti palūkanas, lygias rinkos palūkanų normai, padidintai
3,5 % punkto (475 punkte minėto Sprendimo
CB prieš Komisiją
54 punktas; 38 punkte minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
397 punktas ir 470 punkte minėto Sprendimo
Compagnie maritime belge transports ir kt. prieš Komisiją
, T‑24/93–T‑26/93 ir T‑28/93, Rink. p. II‑1201, 250 punktas), o jei pateikiama banko garantija, – lygias rinkos palūkanų normai,
padidintai 1,5 % punkto (minėto Sprendimo
CB prieš Komisiją
54 punktas). Šiuose sprendimuose Pirmosios instancijos teismas neprieštaravo 7,5 %, 13,25 % ir 13,75 % palūkanoms, nurodydamas,
kad Komisija gali nustatyti didesnę nei vidutiniam skolininkui rinkoje taikoma palūkanų norma, jei tai būtina siekiant atgrasyti
nuo vengimo mokėti baudą (žr. minėto Sprendimo
LR AF 1998 prieš Komisiją
398 punktą).
Tokiomis aplinkybėmis Komisija šioje byloje neperžengė jai priklausančios diskrecijos pasirinkti palūkanų dydį. SGL ir UCAR,
kaip atsargūs ir nuovokūs ūkio subjektai, turėjo žinoti Komisijos sprendimų priėmimo ir minėtą teismų praktiką. Šios įmonės
negalėjo tikėtis, kad Komisija joms pritaikys mažesnes palūkanų normas. Šiomis aplinkybėmis, kurios nėra nurodytos EB 242
ir 256 straipsniuose bei Procedūros reglamento 104–110 straipsniuose, Komisija, be kita ko, neprivalėjo atsižvelgti į finansinę
UCAR padėtį (žr. šio sprendimo 370–372 ir 472 punktus).
Būtent dėl UCAR pareigos pateikti banko garantiją Pirmosios instancijos teismas yra nusprendęs, kad suteikdama teisę pateikiant
banko garantiją, skirtą užtikrinti baudos ir jai taikomų palūkanų sumokėjimą, atidėti neatidėliotiną baudos sumokėjimą Komisija
atitinkamoms įmonėms suteikia privilegiją, kuri nėra numatyta nei Sutartyje, nei Reglamente Nr. 17 (475 punkte minėto Sprendimo
CB prieš Komisiją
82 punktas). Šią privilegiją dar sustiprina tai, kad pateikiant banko garantiją taikoma palūkanų norma yra mažesnė nei reikalaujama
baudos nesumokėjimo atveju (minėto Sprendimo
CB prieš Komisiją
83 punktas).
Atsižvelgiant į šią teismų praktiką, Komisija neprivalėjo patenkinti UCAR prašymo suteikti papildomą privilegiją, t. y. atsisakyti
banko garantijos ir vietoje jos priimti turto įkeitimą. Iš tiesų banko garantijos kokybė yra aukštesnė nei bet kurios kitos
užtikrinimo formos, nes nesumokėjimo atveju, norint nedelsiant gauti garantijos sumą, užtenka kreiptis į banką, o kitos užtikrinimo
formos vertė gali būti netiksli ir pareikalauti papildomų pastangų ir laiko. Todėl Teisingumo Teismas kitomis aplinkybėmis
pripažino Bendrijos institucijų teisę nustatyti paprastą ir veiksmingą užtikrinimo mechanizmą (1987 m. lapkričio 18 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Maizena
, 137/85, Rink. p. 4587, 10 punktas). Komisija nėra bankas ir neturi specializuotos banko infrastruktūros ir tarnybų, kurios
yra būtinos įvertinant atitinkamą užstatą ir galimo jo realizavimo ypatumus nesumokėjimo atveju. Taigi ji galėjo be papildomų
motyvų atsisakyti UCAR pasiūlyto užstato.
Galiausiai dėl tariamo UCAR negalėjimo gauti banko garantijos reikia pripažinti, kad šis ieškovės teiginys nėra pakankamai
teisiškai pagrįstas. Iš tiesų ieškovė nepateikė jokių jai lėšas skolinusių bankų išduotų dokumentų, įrodančių, kad ji pateikė
prašymą gauti banko garantiją dėl jai skirtos baudos, kartu užtikrinant galimybę toliau naudotis įprastai įmonės veiklai skirtais
bankų kreditais, ir kad toks prašymas buvo atmestas dėl jos finansinių sunkumų. Be to, UCAR neįrodė, kad už Komisijai pasiūlytą
užstatą ji negalėjo gauti banko garantijos iš kitos finansų įstaigos nei jai lėšas skolinę bankai.
Kadangi nebuvo pritarta jokiems dėl šių aplinkybių pateiktiems pagrindams ir argumentams, reikalavimus dėl ginčijamo sprendimo
4 straipsnio bei liepos ir rugpjūčio mėn. laiškų panaikinimo reikia atmesti kaip nepagrįstus.

Dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo
2004 m. sausio 9 d. pareiškimu
GrafTech International Ltd
, buvusi UCAR, paprašė atnaujinti žodinę proceso dalį byloje T‑246/01. Grįsdama savo prašymą ji priminė per administracinę
procedūrą Komisijoje ir procesą Pirmosios instancijos teisme nurodžiusi, kad negali sumokėti baudos dėl sunkios finansinės
padėties, kurią pablogino trečiųjų šalių valdžios institucijų jai skirtos sankcijos. Nors taip ji įrodė nesanti pajėgi sumokėti
baudas, kaip tai suprantama pagal gairių 5 skyriaus b punktą, Komisija atsisakė pritaikyti jai šią nuostatą motyvuodama tuo,
kad dėl šios priežasties pritaikytas baudos sumažinimas prasčiausiai prie rinkos sąlygų prisitaikiusioms įmonėms suteiktų
nepagrįstą pranašumą konkurencinėje kovoje. Tačiau 2003 m. gruodžio 3 d. savo sprendime, susijusiame su EB sutarties 81 straipsnio
taikymo procedūra (COMP 38.359. – Anglies ir grafito produktai, skirti naudoti elektriniuose ir mechaniniuose prietaisuose),
Komisija laikėsi visiškai kitokios pozicijos dėl pajėgumo sumokėti baudas, kaip tai suprantama pagal minėtą gairių 5 skyriaus
b punktą.
Nurodydama tos pačios dienos Komisijos pranešimą spaudai, UCAR šiuo klausimu pažymi, kad Komisija 33 % sumažino SGL skirtos
baudos dydį dėl to, jog šiai bendrovei jau buvo skirtos didelės baudos už dalyvavimą dviejuose ankstesniuose karteliuose ir
ji atsidūrė sunkioje finansinėje padėtyje. UCAR manymu, šioje byloje reikia atnaujinti žodinę proceso dalį ir pakviesti Komisiją
atsakyti, ar ji ketina ir toliau atsisakyti taikyti šią nuostatą UCAR atžvilgiu, ir, jei taip, paaiškinti, kaip tokį atsisakymą
galima suderinti su 2003 m. gruodžio 3 d. sprendime išreikšta jos pozicija.
Atsižvelgdamas į išdėstytus argumentus, Pirmosios instancijos teismas nemano, kad vadovaujantis Procedūros reglamento 62 straipsniu
reikia atnaujinti žodinę proceso dalį. Iš tiesų Pirmosios instancijos teismas, kuris šioje srityje turi diskreciją, prašymą
dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo turi tenkinti tik tada, kai suinteresuotoji šalis remiasi faktinėmis aplinkybėmis,
kurios gali turėti lemiamos reikšmės bylos baigčiai ir kuriomis šalis negalėjo remtis iki pasibaigiant žodinei proceso daliai
(1999 m. liepos 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Hüls prieš Komisiją
, C‑199/92 P, Rink. p. I‑4287, 127 ir 128 punktai). Tačiau nors per 2003 m. liepos 3 d. vykusią žodinę proceso dalį UCAR negalėjo
remtis minėtu 2003 m. gruodžio 3 d. Komisijos sprendimu, šiomis aplinkybėmis minėtas sprendimas yra nereikšmingas. Iš tiesų,
kaip matyti iš šio sprendimo 370 punkte nurodytos teismų praktikos, nustatydama baudos dydį Komisija nėra įpareigota atsižvelgti
į sunkią atitinkamos įmonės finansinę padėtį, nepaisant to, kad ji gali nuspręsti atsižvelgti į tokią padėtį specifinėmis
kurios nors bylos aplinkybėmis.
Todėl reikia atmesti prašymą atnaujinti žodinę proceso dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal tos pačios nuostatos 3 dalies pirmą pastraipą, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Pirmosios instancijos teismas gali paskirstyti išlaidas šalims.
Kadangi šiuo atveju bylose T‑239/01 ir T‑246/01 didelė ieškovių reikalavimų dalis yra atmesta, teisingiausia bus nuspręsti,
kad SGL turi atlyginti septynis aštuntadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir septynis aštuntadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų,
o Komisija – vieną aštuntadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną aštuntadalį SGL bylinėjimosi išlaidų; savo ruožtu UCAR turi
atlyginti keturis penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir keturis penktadalius Komisijos išlaidų, o Komisija – vieną penktadalį
savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną penktadalį UCAR bylinėjimosi išlaidų.
Kadangi bylose T‑245/01 ir T‑252/01 nemaža ieškovių reikalavimų dalis buvo patvirtinta, teisingiausia bus nuspręsti, kad SDK
ir C/G turi atlyginti tris penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir tris penktadalius Komisijos išlaidų, o Komisija – du
penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir du penktadalius ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
Kadangi bylose T‑236/01, T‑244/01 ir T‑251/01 buvo atmesta ir patvirtinta po lygiai šalių reikalavimų, teisingiausia bus nuspręsti,
kad
Tokai
,
Nippon
ir SEC turi atlyginti po pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę Komisijos išlaidų, o Komisija – po pusę savo bylinėjimosi
išlaidų ir pusę ieškovių bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.     Byloje T‑236/01 Tokai Carbon prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 12 276 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– kiekviena šalis atlygina pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę kitos šalies bylinėjimosi išlaidų.
2.     Byloje T‑239/01 SGL Carbon prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 69 114 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– ieškovė atlygina septynis aštuntadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir septynis aštuntadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų,
o Komisija – vieną aštuntadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną aštuntadalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
3.     Byloje T‑244/01 Nippon Carbon prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 6 274 400 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– kiekviena šalis turi atlygina pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę kitos šalies bylinėjimosi išlaidų.
4.     Byloje T‑245/01 Showa Denko prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 10 440 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– ieškovė atlygina tris penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir tris penktadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o Komisija
– du penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir du penktadalius ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
5.     Byloje T‑246/01 GrafTech International, buvusi UCAR International prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 42 050 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– ieškovė atlygina keturis penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir keturis penktadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų,
o Komisija – vieną penktadalį savo bylinėjimosi išlaidų ir vieną penktadalį ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
6.     Byloje T‑251/01 SEC Corp. prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 6 138 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– kiekviena šalis turi atlygina pusę savo bylinėjimosi išlaidų ir pusę kitos šalies bylinėjimosi išlaidų.
7.     Byloje T‑252/01 The Carbide/Graphite Group prieš Komisiją:
– Sprendimo 2002/271 3 straipsnyje ieškovei skirtą baudą pakeisti į 6 480 000 eurų,
– atmesti likusią ieškinio dalį,
– ieškovė atlygina tris penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir tris penktadalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų, o Komisija
– du penktadalius savo bylinėjimosi išlaidų ir du penktadalius ieškovės bylinėjimosi išlaidų.
Forwood
Pirrung
Meij
Paskelbta 2004 m. balandžio 29 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

J. Pirrung
Turinys
Bylų faktinės aplinkybės ir procesas
Šalių reikalavimai
Dėl teisės
A - Dėl reikalavimų panaikinti visą ginčijamą sprendimą arba tam tikras faktines išvadas
1.     Dėl reikalavimų panaikinti visą ginčijamą sprendimą
a)      Byla T‑239/01
Dėl tariamo atsisakymo leisti susipažinti su visa bylos medžiaga
Dėl tariamai negalutinio pranešimo apie kaltinimus pobūdžio
Dėl tariamai neteisėtos bylą nagrinėjusio pareigūno ataskaitos
b)     Byla T‑246/01
2.     Dėl reikalavimų, susijusių su ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir kai kurių jame įtvirtintų faktinių išvadų daliniu panaikinimu
a)     Dėl Byloje T‑239/01 pateikto pagrindo, susijusio su klaidinga išvada dėl centrinės stebėjimo sistemos įgyvendinimo
b)     Dėl Byloje T‑236/01 pateikto pagrindo, susijusio su klaidingu kartelio pripažinimu pasauliniu
c)     Dėl Bylos T‑239/01 pagrindo, susijusio su klaidingu pažeidimo trukmės nustatymu
d)     Dėl Bylos T‑244/01 pagrindų, susijusių su esminių procedūrinių reikalavimų pažeidimu dėl pakankamų Nippon dalyvavimo darant
pažeidimą nuo 1992 m. gegužės mėn. iki 1993 m. kovo mėn. įrodymų nebuvimo ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stokos
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
B – Dėl reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnį arba sumažinti skirtas baudas
1.     Dėl pagrindų, susijusių su draudimo sumuoti sankcijas principo ir Komisijos pareigos atsižvelgti į anksčiau skirtas sankcijas
pažeidimu, ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stokos
a) Šalių argumentai
b) Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2.     Dėl pagrindų, susijusių su gairių pažeidimu, jų neteisėtumu ir šį klausimą pagrindžiančių motyvų stoka
a)     Išankstinės pastabos dėl teisinio pagrindo, kuriuo remiantis ieškovėms skirtos baudos
b)     Dėl atsižvelgiant į pažeidimo sunkumą ginčijamame sprendime nustatytų pradinių sumų
Ginčijamo sprendimo santrauka
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
– Dėl gairių taikymo nustatant apyvartą, į kurią atsižvelgiama
– Dėl apyvartos, į kurią Komisija atsižvelgė nustatydama pradinę sumą
– Dėl kartelio realios įtakos kainų didinimui ir kai kurių kartelio narių rinkos dalims
– Dėl kartelio narių suskirstymo į tris kategorijas ir atitinkamų pradinių sumų nustatymo
– Dėl ginčijamame sprendime taikomo „atgrasymo veiksnio“
– Dėl ginčijamo sprendimo motyvavimo
c)     Dėl atsižvelgiant į pažeidimo trukmę ginčijamame sprendime nustatytų pagrindinių baudų
Ginčijamo sprendimo santrauka
Byla T‑239/01
Byla T‑246/01
– Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
d)     Dėl sunkinančių aplinkybių
Ginčijamo sprendimo santrauka
Bylos T‑244/01 ir T‑251/01
Bylos T‑239/01 ir T‑246/01
e)     Dėl lengvinančių aplinkybių
Ginčijamo sprendimo santrauka
Bylos T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01, T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01
Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
f)     Dėl maksimalios baudos ribos ir kai kurių ieškovių pajėgumo sumokėti baudas gairių 5 punkto prasme
Bylos T‑239/01 ir T‑245/01
Bylos T‑239/01, T‑246/01, T‑251/01 ir T‑252/01
–       Šalių argumentai
– Pirmosios instancijos teismo vertinimas
3.     Dėl pagrindų, susijusių su pranešimo dėl bendradarbiavimo pažeidimu
a)     Byla T‑239/01
Ginčijamo sprendimo santrauka
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
b)     Byla T‑246/01
Ginčijamo sprendimo santrauka
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
c)     Byla T‑252/01
Ginčijamo sprendimo santrauka
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
C - Dėl bylose T‑239/01 ir T‑246/01 pareikštų reikalavimų panaikinti ginčijamo sprendimo 4 straipsnį ir liepos bei rugpjūčio
mėn. laiškus
1.     Šalių argumentai
2.     Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*–	Proceso kalbos: vokiečių ir anglų.
–	Konfidenciali informacija neatskleidžiama.