CELEX: 62005CJ0019
Valsts pienākumu neizpilde
Kopienu pašu resursi
Pēc likuma maksājamie muitas nodokļi, kas nav iekasēti muitas iestāžu pieļautas kļūdas rezultātā
Dalībvalstu finansiālā atbildība

Prasības pieteikumā Eiropas Kopienu Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, nenododot Komisijas rīcībā pašu resursus DKK 18687475 apmērā, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, kuri aprēķināti, sākot no 2000. gada 27. jūlija, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības, proti, EKL 10. pants, kā arī 2. un 8. pants Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmumā 94/728/EK,
Euratom
par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (
OV L 293, 9. lpp.
).
Atbilstošās tiesību normas
Pašu resursu sistēma
No Lēmuma 94/728, ar ko tika aizstāts Padomes 1988. gada 24. jūnija Lēmums 88/376/EEK,
Euratom
par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu (OV L 185, 24. lpp), 2. panta 1. punkta izriet, ka Kopienas budžetā iekļautos pašu resursus veido:
—
tā sauktie “tradicionālie” resursi [2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts], ko veido:
—
nodokļi, prēmijas, papildu vai kompensācijas summas, papildu summas vai koeficienti un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt tirdzniecībai ar valstīm, kas nav dalībvalstis, īstenojot kopējo lauksaimniecības politiku;
—
Kopīgā muitas tarifa nodevas un citas nodevas, ko Kopienas iestādes noteikušas vai var noteikt attiecībā uz tirdzniecību ar valstīm, kas nav dalībvalstis;
—
tā sauktie “pievienotās vērtības nodokļa” resursi [2. panta 1. punkta c) apakšpunkts], ko rada visās dalībvalstīs spēkā esošās vienotās likmes piemērošana pievienotās vērtības nodokļa aprēķina bāzei;
—
tā sauktie “nacionālā kopprodukta” vai “papildu” resursi [2. panta 1. punkta d) apakšpunkts], ko rada tādas likmes piemērošana visu dalībvalstu nacionālā kopprodukta summai, kuru paredzēts noteikt saskaņā ar budžeta kārtību, ņemot vērā visu citu ieņēmumu kopsummu.
Lēmuma 94/728 8. pants nosaka:
“1.   Šī lēmuma 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā minētos Kopienu pašu resursus dalībvalstis iekasē saskaņā ar savu normatīvo un administratīvo aktu noteikumiem, ko vajadzības gadījumā pielāgo, lai tie atbilstu Kopienu noteikumos ietvertajām prasībām. Komisija regulāri izskata valstu noteikumus, kurus dalībvalstis tai dara zināmus, iesniedz dalībvalstīm pielāgojumus, kurus tā uzskata par vajadzīgiem, lai nodrošinātu minēto valstu noteikumu atbilstību Kopienu noteikumiem, un iesniedz ziņojumus budžeta lēmējiestādēm. Dalībvalstis nodod Komisijas rīcībā 2. panta 1. punkta a)–d) apakšpunktā paredzētos resursus.
2.   [..] Padome ar vienprātīgu lēmumu pēc Komisijas priekšlikuma, apspriedusies ar Eiropas Parlamentu, pieņem noteikumus, kas vajadzīgi šā lēmuma piemērošanai, kā arī noteikumus, kas attiecas uz 2. un 5. pantā minēto ieņēmumu iekasēšanas kontroli, to nodošanu Komisijas rīcībā un izmaksāšanu.” [Neoficiāls tulkojums]
Noteikumi, uz kuriem ir atsauce Lēmuma 94/728 8. panta 2. punktā, ir iekļauti Padomes 1989. gada 29. maija Regulā (EEK,
Euratom
) Nr. 1552/89 par Lēmuma 88/376 piemērošanu (
OV L 155, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Padomes 1996. gada 8. jūlija Regulu (
Euratom
, EK) Nr. 1355/96 (
OV L 175, 3. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1552/89”), kas stājās spēkā 1996. gada 14. jūlijā.
Regulas Nr. 1552/89 otrajā apsvērumā ir noteikts, ka “Lēmuma 88/376[..] 2. pantā minētajiem pašu resursiem jābūt pieejamiem Kopienai, ievērojot visizdevīgākos nosacījumus, un tāpēc ir jānosaka kārtība, kādā Kopienām atvēlētos pašu resursus dalībvalstis nodod Komisijai”. [Neoficiāls tulkojums]
Šīs regulas 2. panta 1. un 1.a punkts paredz:
“1.   Šīs regulas piemērošanai Kopienas pašu resursu prasījumus, kas minēti Lēmuma 88/376[..] 2. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā, nosaka, līdzko ir izpildīti muitas noteikumos paredzētie nosacījumi par prasījumu iekļaušanu kontos [iegrāmatošanu] un paziņošanu debitoram [parādniekam].
1.a   Diena, kas jāņem vērā 1. punktā paredzētajai noteikšanai, ir diena, kurā izdara ierakstu muitas noteikumos paredzētajās norēķinu grāmatās.
[..]”
Regulas Nr. 1552/89 11. pants nosaka:
“
Par visiem kavējumiem, izdarot ierakstus 9. panta 1. punktā minētajā kontā, attiecīgai dalībvalstij jāmaksā procenti, kuru likme atbilst par diviem punktiem paaugstinātai procentu likmei, ko attiecīgās dalībvalsts valūtas tirgū piemēro valsts īstermiņa kredīta operācijām brīdī, kad beidzies termiņš. Par katru kavējuma mēnesi šo likmi palielina par 0,25 punktiem. Palielināto likmi piemēro visam kavējuma periodam. [Neoficiāls tulkojums]
”
Šīs regulas 17. panta 1. un 2. punkts nosaka:
“1.   Dalībvalstis veic visus vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu, ka saskaņā ar 2. pantu noteiktajiem prasījumiem atbilstošā summa tiek nodota Komisijai, kā noteikts šajā regulā.
2.   Dalībvalstīm nav pienākuma nodot Komisijas rīcībā noteiktajiem prasījumiem atbilstošās summas vienīgi tad, ja šīs summas nav iekasētas nepārvaramas varas (
force
majeure
) dēļ. Turklāt dalībvalstis var neievērot šo pienākumu nodot Komisijai šādas summas īpašos gadījumos, kad, pilnīgi izvērtējot konkrētā gadījumā attiecīgos apstākļus, ir acīmredzami, ka naudas piedziņa no tām neatkarīgu apstākļu dēļ nav iespējama ilgstošā laika posmā. [..]” [Neoficiāls tulkojums]
Regula (EEK) Nr. 2913/92
Saskaņā ar 204. panta 1. un 2. punktu Padomes 1992. gada 12. oktobra Regulā (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV L 302, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”):
Ievedmuitas parāds rodas:
a)
neizpildot kādu no pienākumiem, ko uzliek ievedmuitas nodoklim pakļaujamo preču pagaidu glabāšana vai tās muitas procedūras izmantošana, kurā tās nodotas,
vai
b)
neievērojot kādu nosacījumu preču nodošanai šajā muitas procedūrā, vai pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanai precēm sakarā ar to galapatēriņu,
gadījumos, kas nav minēti 203. pantā, ja vien netiek konstatēts, ka neizpildīšana nav būtiski iespaidojusi attiecīgās pagaidu glabāšanas vai muitas procedūras pareizu norisi.
2.   Muitas parāds rodas vai nu brīdī, kad pienākums, kura neizpildīšana rada muitas parādu, netiek vairs pildīts, vai brīdī, kad preces tiek nodotas attiecīgajā muitas procedūrā, ja
vēlāk
tiek konstatēts, ka faktiski nav bijis izpildīts kāds nosacījums, kas regulē preču nodošanu attiecīgajā procedūrā ar pazeminātas ievedmuitas nodokļa likmes vai nulles likmes piemērošanu sakarā ar preču galapatēriņu.”
Attiecībā uz muitas nodokļa summas iegrāmatošanu un paziņošanu parādniekam Muitas kodeksa 217. pantā ir paredzēts:
“1.   Ikvienu muitas parāda rezultātā radušos ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa summu, turpmāk sauktu “nodokļa summa”, muitas dienesti aprēķina, tiklīdz to rīcībā ir nepieciešamie dati, un ieraksta uzskaites dokumentos vai jebkurā citā līdzvērtīgā dokumentā (iegrāmatošana).
[..]
Muitas dienesti var atskaitīt nodokļa summu, kuru saskaņā ar 221. panta 3. punktu nav varēts darīt zināmu parādniekam pēc atvēlētā laika [paredzētā termiņa].
2.   Dalībvalstis nosaka nodokļa summas iegrāmatošanas praktisko kārtību. Šī kārtība var atšķirties atkarībā no tā, vai muitas dienesti, ņemot vērā muitas parāda rašanās apstākļus, ir vai nav pārliecināti par to, ka minētās summas tiks samaksātas.”
Minētā kodeksa 218. pantā ir noteikts:
“1.   Ja muitas parāds ir radies no tā, ka pieņemta deklarācija par precēm kādai muitas procedūrai, kura nav procedūra pagaidu ievešanai ar daļēju atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa vai jebkura darbība, kuras likumīgais spēks ir tāds pats kā šādai pieņemšanai, tad muitas parādam atbilstošā summa iegrāmatojama, tiklīdz tā tiek aprēķināta, un ne vēlāk kā otrajā dienā pēc preču atlaišanas dienas.
[..]
3.   Ja muitas parāds rodas apstākļos, kas nav minēti 1. punktā, attiecīgā nodokļa summa iegrāmatojama divu dienu laikā pēc datuma, kad muitas dienesti:
a)
aprēķina attiecīgā nodokļa summu
un
b)
nosaka parādnieku.”
Muitas kodeksa 220. pantā ir paredzēts:
“1.   Ja muitas parāda rezultātā radusies muitas nodokļa summa nav iegrāmatota saskaņā ar 218. un 219. pantu vai iegrāmatota zemākā apjomā nekā ir pēc likuma uzliekamā muitas nodokļa summa, tad nodokļa summa, kas jāsedz vai kas paliek vēl nesegta, iegrāmatojama divu dienu laikā pēc dienas, kurā muitas dienesti ir noskaidrojuši lietas apstākļus un ir gatavi aprēķināt pēc likuma maksājamo muitas nodokļa summu un noteikt parādnieku (
vēlāka
iegrāmatošana). Šis termiņš var tikt pagarināts saskaņā ar 219. pantu.
2.   [..]
vēlāku
iegrāmatošanu nedrīkst izdarīt, ja:
[..]
b)
pēc likuma apliekamā muitas nodokļa summa kļūdaini iegrāmatota muitas dienestu kļūdas dēļ, kuru attaisnojošu iemeslu dēļ nav varējusi atklāt persona, kas atbild par samaksu, ja pēdējā rīkojusies labticīgi un ievērojusi visus spēkā esošos noteikumus par muitas deklarāciju;
[..].”
Šī kodeksa 221. pantā ir noteikts:
“1.   Muitas nodokļa summu, tiklīdz tā iegrāmatota, dara zināmu parādniekam saskaņā ar attiecīgajām procedūrām.
[..]
3.   Paziņošana parādniekam nav vajadzīga pēc triju gadu termiņa izbeigšanās, skaitot no muitas parāda rašanās dienas. Tomēr, ja muitas dienesti nav varējuši aprēķināt precīzu pēc likuma maksājamo summu tādas darbības rezultātā, kas var būt par pamatu kriminālvajāšanai, šādu paziņošanu var izdarīt pēc triju gadu termiņa beigām, ciktāl to ļauj spēkā esošie noteikumi.”
Minētā kodeksa 239. pants ir formulēts šādi:
“1.   Ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļus var atmaksāt vai atlaist 236., 237. un 238. pantā neminētos gadījumos:
—
kurus nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru,
—
kurus radījuši apstākļi, kādos attiecīgo personu nevar saistīt ar krāpšanu vai klaju nolaidību. Gadījumus, kādos šo noteikumu piemēro, un tā piemērošanas kārtību nosaka saskaņā ar Komitejas procedūru. Atmaksāšana vai atlaišana var būt atkarīga no īpašu nosacījumu izpildes.
2.   Nodokļus atmaksā vai atlaiž 1. punktā minēto iemeslu dēļ, ja attiecīgajā muitas iestādē saņemts iesniegums divpadsmit mēnešu laikā no dienas, kurā muitas nodokļu summa darīta zināma parādniekam.
Tomēr attiecīgi pamatotos izņēmuma gadījumos muitas dienesti šo termiņu var pagarināt.”
869. pants Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus [Padomes] Regulai (EEK) Nr. 2913/92 (
OV L 253, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1998. gada 29. jūlija Regulu (EK) Nr. 1677/98 (
OV L 212, 18. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2454/93”), paredz:
“
Muitas dienesti paši nolemj neizdarīt
vēlāku
neiekasēto nodokļu iegrāmatošanu šādos gadījumos:
[..]
b)
ja šie dienesti uzskata, ka [Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā izklāstītie nosacījumi ir izpildīti, ar noteikumu, ka summa, ko kļūdas dēļ no tirgus dalībnieka attiecīgā gadījumā neiekasē par vairākām ievešanas vai izvešanas darbībām, ir mazāka par [EUR] 50000;
[..].”
Regulas Ne. 2454/93 871. panta pirmajā daļā ir noteikts:
“
Gadījumos, kas nav 869. pantā minētie gadījumi un kuros muitas dienesti vai nu uzskata, ka [Muitas] kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā minētie nosacījumi ir izpildīti, vai arī šaubās par minētajos noteikumos iekļauto kritēriju piemērojamību konkrētam gadījumam, šie dienesti attiecīgo gadījumu nodod izskatīšanai Komisijai, lai tas tiktu atrisināts saskaņā ar 872. līdz 876. pantā izklāstīto procedūru [..].
”
Prāvas rašanās fakti un pirmstiesas procedūra
1990. gadā Dānijas iestādes ļāva kādam uzņēmumam (turpmāk tekstā – “importētājuzņēmums”), nemaksājot muitas nodokli, importēt konteineru būvei paredzētas preces atbilstoši tā sauktajam “īpašās izmantošanas” režīmam, kas ir piemērojams “precēm, ar ko paredzēts apgādāt kuģus vai citus kuģošanas līdzekļus [..], to izbūvei, remontam, apkopei vai pārbūvei, kā [arī] precēm, kas paredzētas šādu kuģu vai citu kuģošanas līdzekļu iekārtai vai aprīkojumam,” saskaņā ar noteikumiem, kas paredzēti I pielikuma II iedaļas A daļas 1. punktā Padomes 1987. gada 23. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2658/87 par tarifu un statistikas nomenklatūru un kopējo muitas tarifu (
OV L 256, 1. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Komisijas 1989. gada 2. augusta Regulu (EEK) Nr. 2886/89 (
OV L 282, 1. lpp.
).
Pēc 1996. gada 25. un 29. martā veiktās kontroles Komisija informēja Dānijas iestādes, ka atļauja importēt šīs preces, nemaksājot muitas nodokli, ir balstīta uz nepareizu piemērojamo noteikumu interpretāciju, jo attiecīgie konteineri nebija paredzēti uzmontēšanai uz kuģiem. Komisija lūdza šīs iestādes pārtraukt šādu praksi un konstatēja, ka, ņemot vērā nolaidību, tās ir jāsauc pie atbildības, lai samaksātu summu, kas atbilst Kopienu neiegūtajiem pašu resursiem.
1997. gada 30. decembrī Dānijas iestādes informēja importētājuzņēmumu par Komisijas nostāju jautājumā par atļauju veikt konteineru būvei paredzētu preču importu atbilstoši īpašās izmantošanas režīmam, kaut arī tā šai nostājai nepiekrita, un par preču ievedmuitas nodokļa piemērošanu, sākot no 1998. gada 1. janvāra. Minētās iestādes tomēr piekrita, ka šī atļauja paliek spēkā pēc šī datuma ar noteikumu, ka importētājuzņēmums piekrīt uzņemties risku, ka muitas nodokļi tiek pieprasīti atbilstoši Muitas kodeksa 204. pantam. Dānijas iestādes saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktu nolēma neizdarīt vēlāku līdz minētajam datumam neiekasēto ievedmuitas nodokļu iegrāmatošanu, neapspriežoties ar Komisiju šajā sakarā.
Sākot no 1998. gada 3. februāra, Dānijas iestādes importētājuzņēmumam vairs nepiemēroja īpašās izmantošanas režīmu, kuru tās aizstāja ar atļauju izsniegšanu atbilstoši tā sauktajam “ieviešana pārstrādei” režīmam. Līdz ar to importētājuzņēmums, nemaksājot muitas nodokli, varēja turpināt importēt preces jūras konteineru būvei, ar ko paredzēts aprīkot konteinerkuģus, kuri pēc tam tiek eksportēti.
Attiecībā uz laika posmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 3. februārim Komisija, 2004. gada 22. jūlijā nosūtot vēstuli, lūdza Dānijas Karalisti samaksāt summu DKK 1479016 apmērā, kas atbilst muitas nodokļu summai, no kuras importētājuzņēmums bija atbrīvots saskaņā ar “īpašas izmantošanas” režīmu. Ar 2004. gada 19. maija Lēmumu
REC
12/03 (turpmāk tekstā – “Lēmums 12/03”) tā konstatēja, ka neiekasētie muitas nodokļi bija jāiegrāmato vēlāk, bet importētājuzņēmums varēja tikt atbrīvots no šiem nodokļiem saskaņā ar Muitas kodeksa 239. pantu. Tā kā minētajā laika posmā netika konstatēta neviena Dānijas iestāžu kļūda, Komisija, 2005. gada 21. februārī nosūtot vēstuli, norādīja, ka tā neuzskata, ka Dānijas Karaliste ir atbildīga par pašu resursu nesamaksāšanu minētajā laika posmā.
Attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim Komisija, 1998. gada 9. novembrī nosūtot vēstuli, lūdza Dānijas iestādes samaksāt muitas nodokļus, kas tām bija jāiekasē par importētājuzņēmuma veikto preču, kas nepieciešamas konteineru būvei, importu, proti, DKK 18687475, neieskaitot procentus. Sarakstes beigās Komisija uzsāka EKL 226. pantā paredzēto procedūru sakarā ar pienākumu neizpildi. Pēc tam, kad, 2002. gada 31. janvārī nosūtot vēstuli, Komisija bija devusi Dānijas Karalistei iespēju iesniegt savus apsvērumus, 31. oktobrī tā izdeva argumentētu atzinumu, aicinot šo dalībvalsti veikt pasākumus, kas nepieciešami, lai to izpildītu divos mēnešos, skaitot no tā paziņošanas.
Tā kā Komisija nebija apmierināta ar Dānijas Karalistes atbildi uz argumentēto atzinumu, tā cēla šo prasību.
Par prasību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka Dānijas Karaliste, balstoties uz kļūdainu muitas tiesiskā regulējuma interpretāciju, lai importētājuzņēmumu atbrīvotu no ievedmuitas nodokļiem atbilstoši “īpašās izmantošanas” režīmam laika posmā no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim, nav izpildījusi savu pienākumu konstatēt un nodot Kopienai pašu resursus DKK 18687475 apmērā. Šajā sakarā tā atsaucas uz 2005. gada 15. novembra spriedumu lietā
C-392/02 Komisija/Dānija (Krājums, I-9811. lpp.
).
Tā uzsver, ka dalībvalstīm ir pienākums noteikt Kopienu pašu resursus pat tad, ja tās apstrīd šo resursu parādu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 60. punkts). Neatkāpjoties no savas “īpašās izmantošanas” režīma interpretācijas, kaut arī 1996. gadā Komisija to bija apstrīdējusi, Dānijas iestādes rīkojās, pašas uzņemoties risku. Līdz 1997. gada 30. decembrim tās nebija informējušas importētājuzņēmumu un nebija izpildījušas savu Regulas Nr. 2454/93871. pantā paredzēto pienākumu vērsties Komisijā, lai tā lemtu par iespējamo Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanu.
Komisija atgādina, ka tā neuzskatīja, ka Dānijas Karaliste ir atbildīga par pašu resursu nesamaksāšanu par laika posmu no 1998. gada 1. janvāra līdz 3. februārim. Lēmums 12/03, kas attiecas uz minēto laika posmu, līdz ar to šajā gadījumā ir zaudējis nozīmi.
Attiecībā uz laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim Komisija norāda, ka šajā lietā pastāvošie apstākļi neatšķiras no tiem, saistībā ar kuriem ir taisīts iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija. Tā apstrīd apgalvojumu, ka importētājuzņēmumam kopš minētā laika posma sākuma varēja piemērot režīmu “ieviešana pārstrādei”, kas novērstu visus Kopienai nodarītos zaudējumus. Tā norāda, ka šis apgalvojums ir pamatots ar pilnībā hipotētisku apsvērumu, un uzstāj, ka Muitas kodeksa 114.–129. pantā paredzētie režīma “ieviešana pārstrādei” piemērošanas nosacījumi ļoti atšķiras no “īpašās izmantošanas” režīma piemērošanas nosacījumiem. Komisija piebilst, ka faktu rašanās laikā katrā ziņā nevarēja ar atpakaļejošu spēku piešķirt atļauju atbilstoši “ievešana pārstrādei” režīmam. Tādējādi tā uzskata, ka, lai izvairītos no atbildības, Dānijas Karaliste nevar tikai apgalvot, ka importētājuzņēmumam varēja piemērot minēto režīmu, sakot no 1994. gada 1. janvāra.
Dānijas Karaliste atzīst, ka muitas iestādes ir balstījušās uz kļūdainu atbilstošā tiesiskā regulējuma interpretāciju, importētājuzņēmumam piemērojot “īpašās izmantošanas” režīmu. Neraugoties uz šo kļūdu, šī dalībvalsts uzskata, ka šī lieta būtiski atšķiras no tās, kurā ir taisīts iepriekš minētais spriedums Komisija/Dānija. Kopiena nav zaudējusi resursus Dānijas iestāžu pieļauto kļūdu dēļ, jo importētājuzņēmumam katrā ziņā varēja piemērot atbrīvojumu no nodokļiem saskaņā ar režīmu “ieviešana pārstrādei”.
Dānijas Karaliste atgādina, ka minētajā spriedumā Tiesas analīze ir balstīta uz budžeta līdzsvara principu, saskaņā ar kuru ieņēmumu deficīts ir jākompensē vai nu no citiem pašu resursiem, vai arī veicot pielāgojumus izdevumos (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 54. punkts). Šajā gadījumā šis līdzsvars nav apstrīdēts, ko pati Komisija ir atzinusi. Lēmums 12/03 pierāda, ka Kopiena nav cietusi zaudējumus ne laika posmā no 1998. gada 1. janvāra līdz 3. februārim, ne arī laika posmā no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim.
Dānijas Karaliste uzsver, ka importētājuzņēmums 1990. gadā bija lūdzis tam piemērot režīmu “ieviešana pārstrādei”, kas tam bija piemērojams. Muitas iestādes aicināja importētājuzņēmumu lūgt tam piemērot “īpašās izmantošanas” režīmu, pamatojoties uz kļūdainu atbilstošā tiesiskā regulējuma noteikumu interpretāciju. Kaut arī “īpašās izmantošanas” režīms un režīms “ieviešana pārstrādei” atšķiras, šī dalībvalsts uzskatīja, ka importētājuzņēmumam tomēr atbrīvojums no nodokļiem bija piemērojams.
Tā kā šajos apstākļos muitas iestāžu pieļautā kļūda nav ietekmējusi Kopienas budžetu, Dānijas Karaliste uzskata, ka tā ir izpildījusi savus pienākumus.
Tiesas vērtējums
Dalībvalstīm ir jānosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības, tiklīdz to muitas iestāžu rīcībā ir vajadzīgie dati un tādējādi tās var aprēķināt muitas nodokļu parāda summu un noteikt parādnieku neatkarīgi no tā, vai ir izpildīti kritēriji Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta piemērošanai un vai līdz ar to attiecīgo muitas nodokļu iegrāmatošanu un iekasēšanu var veikt vēlāk. Šajos apstākļos, ja nav izpildīts neviens no Regulas Nr. 1552/89 17. panta 2. punktā paredzētajiem nosacījumiem, dalībvalsts, kas nenosaka Kopienu pašu resursu prasījuma tiesības un atbilstošo summu nenodod Komisijas rīcībā, nepilda pienākumus, kas tai uzlikti saskaņā ar Kopienu tiesībām un it īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Dānija, 68. punkts).
Šajā gadījumā ir skaidrs, ka Dānijas iestādes nav iekasējušas ievedmuitas nodokli, kas bija jāmaksā par laika posmu no 1994. gada 1. janvāra līdz 1997. gada 31. decembrim, to pieļautas kļūdas dēļ. Šīs kļūdas rezultātā tās vēlāk neiegrāmatoja un neiekasēja minētos nodokļus atbilstoši Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunkta noteikumiem.
Ja tādējādi vēlāk izrādās, ka viens no nosacījumiem, kas paredzēts, lai varētu piemērot “īpašās izmantošanas” režīmu, nav izpildīts, Muitas kodeksa 204. panta 2. punkts nosaka, ka importētājuzņēmuma muitas parāds rodas brīdī, kad prece tiek pakļauta attiecīgajam režīmam. Pēc tam, kad 1997. gada 31. decembrī atļauja, kas importētājuzņēmumam tika piešķirta 1990. gadā atbilstoši minētajam režīmam, tika atsaukta, tas nevarēja ar atpakaļejošu spēku iegūt atļauju atbilstoši režīmam “ievešana pārstrādei”. Tādējādi tam, vai 1990. gadā šis uzņēmums varēja izpildīt nosacījumus, kas paredzēti, lai iegūtu atļauju atbilstoši pēdējam minētajam režīmam, un apstiprinošas atbildes gadījumā, vai Kopienai bija pamats prasījumam par pašu resursiem, ja tās finanšu intereses nekādā veidā nebija aizskartas, nav nekādas nozīmes.
Šajā sakarā katrā ziņā ir svarīgi atgādināt, ka Kopienu tiesību normā noteikta pienākuma neievērošana rada pienākumu neizpildi un apsvērumam, ka šī neievērošana nav radījusi negatīvas sekas, nav nozīmes (1978. gada 11. aprīļa spriedums lietā
95/77 Komisija/Nīderlande,
Recueil
, 863. lpp.
, 13. punkts; 1990. gada 27. novembra spriedums lietā
209/88 Komisija/Itālija,
Recueil
, I-4313. lpp.
, 14. punkts, un 2001. gada 1. februāra spriedums lietā
C-333/99 Komisija/Francija,
Recueil
, I-1025. lpp.
, 37. punkts).
Runājot par EKL 10. pantu, uz kuru atsaucas Komisija, nevar konstatēt šajā pantā paredzēto vispārējo pienākumu neizpildi atšķirībā no konstatētās specifiskāko Kopienu pienākumu neizpildes, kas Dānijas Karalistei bija jāizpilda saskaņā ar Lēmuma 94/728 2. un 8. pantu.
Tādējādi ir jāsecina, ka, nenododot Komisijas rīcībā pašu resursus DKK 18687475 apmērā, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, kuri aprēķināti, sākot no 2000. gada 27. jūlija, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības un it īpaši Lēmuma 94/728 2. un 8. pants.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam ietas dalībniekam, kam spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā šai dalībvalstij spriedums ir nelabvēlīgs, jāpiespriež Dānijas Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) ar šo pasludina:

1)
nenododot Eiropas Kopienu Komisijas rīcībā pašu resursus DKK 18687475 apmērā, kam pieskaitīti nokavējuma procenti, sākot no 2000. gada 27. jūlija, Dānijas Karaliste nav izpildījusi pienākumus, ko tai uzliek Kopienu tiesības un it īpaši Padomes 1994. gada 31. oktobra Lēmuma 94/728/EK,
Euratom
par Eiropas Kopienu pašu resursu sistēmu 2. un 8. pants;

2)
Dānijas Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda – dāņu.