CELEX: 62006TJ0231
Valsts atbalsts
Sabiedriskās apraides pakalpojumi
Nīderlandes iestāžu veikti pasākumi
Lēmums, ar kuru atbalsts ir atzīts daļēji par saderīgu un daļēji par nesaderīgu ar kopējo tirgu
Jauns atbalsts vai pastāvošs atbalsts
Valsts atbalsta jēdziens
Uzņēmuma jēdziens
Sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma pārmērīga kompensācija
Samērīgums
Pienākums norādīt pamatojumu
Tiesības uz aizstāvību

Atbilstošās tiesību normas
EKL 16. pantā ir noteikts:
“Neskarot [EKL] 73., 86. un 87. panta noteikumus un ņemot vērā nozīmi, kāda sabiedriskiem pakalpojumiem [pakalpojumiem ar
vispārēju tautsaimniecisku nozīmi] ir Savienības kopīgo vērtību sistēmā, kā arī to nozīmi sociālas un teritoriālas kohēzijas
veicināšanā, Kopiena un dalībvalstis, nepārsniedzot savas attiecīgās pilnvaras un šā Līguma piemērošanas jomu, rūpējas, lai
šādi pakalpojumi pamatotos uz tādiem principiem un nosacījumiem, kas ļauj īstenot to uzdevumu.”
EKL 86. panta 2. punktā ir noteikts:
“Uz uzņēmumiem, kam uzticēti pakalpojumi ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi vai kas darbojas kā dalībvalstu fiskāli monopoli,
attiecas šajā Līgumā ietvertie noteikumi un jo īpaši noteikumi par konkurenci, ja šo noteikumu piemērojums
de iure
vai
de facto
netraucē veikt tiem uzticētos konkrētos uzdevumus. Tie nedrīkst ietekmēt tirdzniecības attīstību tiktāl, lai kaitētu Kopienas
interesēm.”
EKL 87. panta 1. punktā ir noteikts:
“Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”
EKL 311. pantā ir noteikts:
“Protokoli, kas pēc dalībvalstu savstarpējas vienošanās pievienoti šim Līgumam, ir daļa no tā.”
Protokolā par sabiedriskās apraides sistēmu dalībvalstīs (OV 1997, C 340, 109. lpp.; turpmāk tekstā – “Amsterdamas protokols”),
kurš ar Amsterdamas līgumu kā pielikums tika pievienots EK līgumam, ir noteikts:
“[Dalībvalstis,] ievērojot to, ka [sabiedriskās] apraides sistēma dalībvalstīs ir tieši saistīta ar katras valsts sabiedrības
demokrātijas, sociālajām un kultūras vajadzībām un vajadzību saglabāt [plašsaziņas] līdzekļu plurālismu, ir vienojušās par
šādiem paskaidrojumiem, ko pievieno [EK] līgumam.
[EK] līguma noteikumi neskar dalībvalstu [kompetenci] nodrošināt [sabiedriskās] apraides finansējumu, ja šādu finansējumu
piešķir apraides organizācijām, lai tās izpildītu valsts pasūtījumu [sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu], ko tām uzticējusi,
noteikusi un organizējusi attiecīgā dalībvalsts, un ja šāds finansējums nav pretrunā kopējām interesēm, iespaidojot tirdzniecības
nosacījumus un konkurenci Kopienā, tomēr ņemot vērā valsts pasūtījuma izpildi.”
Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [EKL 88]. panta piemērošanai
(OV L 83, 1. lpp.), 1. pantā ir šādas definīcijas:
“a)      “atbalsts” ir visi pasākumi, kas atbilst kritērijiem, kuri noteikti [EKL] [87]. panta 1. punktā;
b)      “pastāvošais atbalsts” ir:
i)      [..] jebkāds atbalsts, kas pastāvējis pirms Līguma stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī, t.i., atbalsta programmas un individuālais
atbalsts, kas ieviests pirms Līguma stāšanās spēkā un ko joprojām piemēro;
ii)      atļauts atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, ko atļāvusi Komisija vai Padome;
[..]
c)      “jauns atbalsts” ir atbalsts, t.i., atbalsta shēmas un individuāls atbalsts, kas nav pastāvošs atbalsts, tostarp pastāvoša
atbalsta grozījumi;
[..]
f)      “nelikumīgs atbalsts” ir jauns atbalsts, kas ieviests, pārkāpjot [EKL 88]. panta 3. punktu;
[..].”
Eiropas Kopienu Komisija 2001. gada 15. novembrī publicēja Paziņojumu 2001/C 320/04 par valsts atbalsta noteikumu piemērošanu
sabiedriskajai apraidei (OV C 320, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Paziņojums par apraidi”), kurā tā izklāstīja principus, uz kuriem
tā pamatojas, piemērojot EKL 86. panta 2. punktu un EKL 87. pantu attiecībā uz sabiedrisko raidorganizāciju iestāžu valsts
finansējumu.

Tiesvedības priekšvēsture
Saņēmusi vairākas sūdzības 2002. un 2003. gadā it īpaši no privātām Nīderlandes raidorganizācijām, kuras būtībā apgalvoja,
ka Nīderlandes sabiedrisko raidorganizāciju finansēšanas sistēma esot ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts, Komisija pieprasīja
Nīderlandes Karalistei papildu informāciju. Uz šī pamata Komisija ar 2004. gada 3. februāra lēmumu ierosināja formālu izmeklēšanas
procedūru saskaņā ar EKL 88. panta 2. punktu (OV C 61, 8. lpp.; turpmāk tekstā – “ierosināšanas lēmums”).
Formālās izmeklēšanas procedūras noslēgumā Komisija 2006. gada 22. jūnijā pieņēma Lēmumu 2008/136/EK par Nīderlandes sabiedrisko
raidorganizāciju
ad hoc
finansēšanu C 2/2004 (ex NN 170/2003) (OV 2008, L 49, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Komisija apstrīdētajā lēmumā sniedza Nīderlandes sabiedriskās apraides sistēmas, īpaši tās dalībnieku un finansējuma, detalizētu
aprakstu.
Tā norādīja, ka papildus komerciālām raidorganizācijām darbojās vēl dažādas sabiedriskās raidorganizācijas. Komisija precizēja,
ka vienai šādai raidorganizācijai
Nederlandse Omroep Stichting
(
NOS
) (Nīderlandes Radio un televīzijas asociācija), kas ir prasītāja lietā T‑237/06, bija divējāda loma. Pirmkārt,
NOS
ir sabiedriska raidorganizācija, kas darbojas ar nosaukumu
NOS RTV
(turpmāk tekstā – “
NOS RTV
”). Otrkārt, šīs raidorganizācijas valde darbojas ar nosaukumu
Publieke Omroep
(sabiedriskā apraide, turpmāk tekstā – “
PO
”) un tās uzdevums saskaņā ar
Mediawet
(Likums par plašsaziņas līdzekļiem,
Stb
. 1987, Nr. 249) 16. pantu ir koordinēt visas sabiedriskās apraides sistēmu (apstrīdētā lēmuma 13. apsvērums).
Komisijā apstrīdētajā lēmumā arī norādīja, ka sabiedrisko raidorganizāciju, tostarp
NOS
abās funkcijās, galvenais finanšu avots ir ikgadējais valsts finansējums. Sabiedriskajām raidorganizācijām ir atļauts veidot
rezerves, lai izlīdzinātu budžeta svārstības. Kopš 1994. gada tās saņēmušas arī
ad hoc
finansējumu, par ko ir apstrīdētais lēmums. Apstrīdētā lēmuma III daļā šis finansējums ir vērtēts atbilstoši valsts atbalsta
normām.
Pēc vērtējuma par valsts atbalsta kvalifikāciju, ievērojot it īpaši Tiesas 2003. gada 24. jūlija sprieduma lietā C‑280/00
Altmark Trans
un
Regierungspräsidium Magdeburg
(
Recueil
, I‑7747. lpp.; turpmāk tekstā – “spriedums lietā
Altmark
”) izstrādātos kritērijus, Komisija secināja, ka
ad hoc
finansējums ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 6. punkts).
Pamatojoties uz noteiktām
ad hoc
finansējuma pazīmēm (apstrīdētā lēmuma 109. apsvērums), Komisija apstrīdētā lēmuma 111. apsvērumā secināja, ka tie ir jāuzskata
par jaunu atbalstu.
Apstrīdētā lēmuma 8. punktā Komisija pārbaudi par
ad hoc
finansējuma saderību, ievērojot EKL 86. panta 2. punktu, pabeidza, konstatēdama, ka noteiktas sabiedriskās raidorganizācijas
ir saņēmušas pārmērīgu kompensāciju, kas parasti tikusi nodota to programmu rezervēm (apstrīdētā lēmuma 141. apsvērums). Tā
kā daļa šo rezervju 2005. gadā tika nodota
PO
rīcībā, Komisija arī šo pārskaitījumu, kas palielināja pārmērīgo kompensāciju, uzskatīja par
ad hoc
finansējumu (apstrīdētā lēmuma 146. apsvērums).
Novērtējusi
PO
kompensāciju, Komisija apstrīdētā lēmuma 9. punktā secināja, ka
PO
ir saņēmusi pārmērīgu kompensāciju, kas ir jāatgūst no
NOS
par funkcijām, ko tā veikusi kā
PO
(apstrīdētā lēmuma 178. apsvērums). Pēc šī secinājuma sekoja šāda rezolutīvā daļa, turklāt teksts ir autentisks tikai holandiešu
valodā:
“
1. pants
1.
Ad hoc
valsts atbalsts, ko [Nīderlandes Karaliste] ir sniegusi
NOS
kā
PO
funkciju izpildītājam, nav savienojams ar kopējo tirgu.
2.
NOS
ir jāatmaksā nesavienojamais
ad hoc
valsts atbalsts. Atmaksājamā summa ir 76,327 miljoni euro, pieskaitot procentus.
3.
Ad hoc
valsts atbalsts, ko [Nīderlandes Karaliste] sniegusi individuālām sabiedriskajām raidorganizācijām, ir savienojams ar kopējo
tirgu, ja vien, šāda atbalsta rezultātā rodoties pārmērīgai kompensācijai, atlikums tiek glabāts kā rezerve noteiktam mērķim
un tās apjoms nepārsniedz 10 % no raidorganizācijas gada budžeta un ja [Nīderlandes Karaliste] regulāri kontrolē šī ierobežojuma
ievērošanu.
2. pants
1.      [Nīderlandes Karalistei] jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai
PO
atmaksātu atbalstu, kas minēts 1. pantā un nelikumīgi sniegts saņēmējam.
2.      Atmaksai jānotiek bez kavēšanās [..].
3.      Šī panta 2. punktā noteiktā atmaksājamā procentu summa jāaprēķina saskaņā ar procedūru, kas izklāstīta Komisijas Regulas (EK)
Nr. 794/2004 9. un 11. pantā.
[..]
3. pants
Divu mēnešu laikā pēc šī lēmuma paziņošanas [Nīderlandes Karalistei] jāinformē Komisija par jau veiktajiem un plānotajiem
pasākumiem lēmuma izpildei. [..]
4. pants
Šis lēmums ir adresēts Nīderlandes Karalistei.”

Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegti 2006. gada 30. augustā un 4. septembrī un attiecīgi reģistrēti
ar numuru T‑231/06 un T‑237/06, Nīderlandes Karaliste un
NOS
ir cēlušas pašreiz izskatāmās prasības.
Lietā T‑231/06 Nīderlandes Karaliste lūdz Vispārējo tiesu:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu, izņemot tā 1. panta 3. punktu;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā T‑237/06
NOS
lūdz Vispārējo tiesu:
–        atcelt apstrīdēto lēmumu, it īpaši tā 1. panta 1. un 2. punktu, 2. un 3. pantu, kā arī apsvērumus, ar kuriem tie ir pamatoti,
un katrā ziņā atcelt to daļēji;
–        piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Vispārējo tiesu:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest
NOS
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Pirmās instances tiesa ar 2009. gada 9. jūnija lēmumu, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas Reglamenta 51. panta 1. punktu,
šīs lietas nodeva pirmajai palātai paplašinātā sastāvā, kuras sastāvs ar Pirmās instances tiesas priekšsēdētāja 2009. gada
22. jūnija lēmumu tika mainīts, jo viens tās loceklis nevarēja piedalīties.
Pirmās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētājs, uzklausījis lietas dalībniekus, ar 2009. gada 17. decembra rīkojumu atbilstoši
Reglamenta 50. pantam lietas T‑231/06 un T‑237/06 apvienoja mutvārdu procesam un sprieduma taisīšanai.
2010. gada 10. marta tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Vispārējās tiesas
[agrāk – Pirmās instances tiesa] uzdotajiem jautājumiem.

Juridiskais pamatojums
Lai pamatotu savu prasību lietā T‑231/06, Nīderlandes Karaliste izvirza trīs pamatus. Pirmais izriet no tiesību uz aizstāvību
pārkāpuma, otrais izriet no kļūdainas
ad hoc
finansējuma kvalifikācijas par jaunu atbalstu un trešais, kas ir izvirzīts pakārtoti, izriet no kļūdām pamatojumā un pamatojuma
nenorādīšanas saistībā ar pārmērīgas kompensācijas un atmaksājamās atbalsta summas aprēķinu.
Lai pamatotu savu prasību lietā T‑237/06,
NOS
izvirza sešus pamatus. Pirmais pamats izriet no kļūdas vērtējumā un nepietiekama pamatojuma saistībā ar
ad hoc
finansējuma kvalifikāciju par jaunu atbalstu. Otrais pamats ir balstīts uz nepietiekamu pamatojumu un nepareizu sprieduma
lietā
Altmark
, kas minēts iepriekš 13. punktā, piemērošanu, lai gan būtu bijis jāpiemēro Amsterdamas protokols. Trešais pamats izriet no
pārkāpumiem saistībā ar saiknes neesamību starp
ad hoc
finansējumu un apgalvoto pārmērīgo kompensāciju. Ar ceturto pamatu, kas ir iedalīts trīs daļās,
NOS
atsaucas uz noteiktu valsts atbalsta veidojošo elementu neesamību un pamatojuma nenorādīšanu. Piektais
NOS
pamats izriet no nepietiekamas samērīguma pārbaudes. Sestais pamats ir balstīts uz EKL 88. panta 2. punkta un tiesību uz
aizstāvību pārkāpumu.
Pirmais Nīderlandes Karalistes izvirzītais pamats un sestais
NOS
pamats par tiesību uz aizstāvību un EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu ir jāizskata kopā. Tad būtu jāizskata
NOS
otrais un ceturtais pamats par valsts atbalsta kvalifikāciju un sprieduma lietā
Altmark
, minēts iepriekš 13. punktā, piemērošanu, iekams tiek veikta analīze par Nīderlandes Karalistes otro pamatu un
NOS
pirmo pamatu, kas ir saistīti ar attiecīgo pasākumu nepareizu kvalifikāciju par jaunu atbalstu. Visbeidzot tiks izskatīts
abu prasītāju trešais pamats un
NOS
piektais pamats par pārmērīgās kompensācijas aprēķinu un atbalsta samērīgumu.

Par tiesību uz aizstāvību un EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Gan Nīderlandes Karaliste, gan
NOS
(turpmāk tekstā abas kopā – “prasītājas”) būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 88. panta 2. punktu un prasītāju tiesības
uz aizstāvību, tāpēc ka apstrīdētais lēmums vairākos aspektos būtiski atšķiras no ierosināšanas lēmuma.
Pirmkārt, kā norāda prasītājas, Komisija ierosināšanas lēmumā nav skaidri pievērsusies jautājumam par dažādo sabiedrisko raidorganizāciju
finansēšanu. Savukārt apstrīdētajā lēmumā esot vērtēti šo raidorganizāciju ienākumi un saistītās darbības, kā arī aplēstas
to rezerves.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka pārmērīgās kompensācijas aprēķina metode un elementi, kas tikuši ņemti vērā ierosināšanas
lēmumā, atšķiras no apstrīdētajā lēmumā izmantotajiem.

NOS
piebilst, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā ir paplašinājusi formālās izmeklēšanas procedūras aptverto laikposmu. Tā kā Komisija
ierosināšanas lēmumā esot norādījusi, ka izmeklēšanas laikposms ir no 1992. līdz 2002. gadam, tai apstrīdētajā lēmumā esot
bijis jāvērtē tikai šis laikposms.
Visbeidzot
NOS
apgalvo, ka izmaiņas, kas ieviestas laikā starp ierosināšanas lēmumu un apstrīdēto lēmumu, vēl jo vairāk rada tiesību uz
aizstāvību pārkāpumu, tāpēc ka Komisija bija noraidījusi viņas lūgumus sasaukt sanāksmes un dot piekļuvi lietas materiāliem.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesību uz aizstāvību ievērošana visos procesos, kuri uzsākti pret personu un kuru rezultātā
var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs lēmums, ir Kopienu tiesību pamatprincips un ir jānodrošina pat tad, ja nav nekāda īpaša
tiesiskā regulējuma. Šis princips prasa, lai personai, pret kuru Komisija ir uzsākusi administratīvu procedūru, šīs procedūras
laikā būtu iespēja lietderīgi darīt zināmu savu viedokli par apgalvoto faktu un apstākļu īstenību un atbilstību, kā arī par
dokumentiem, uz kuriem Komisija balsta savu apgalvojumu par Kopienu tiesību pārkāpuma pastāvēšanu (skat. Pirmās instances
tiesas 2008. gada 22. oktobra spriedumu apvienotajās lietās T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 un T‑336/04
TV2/Danmark
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2935. lpp., 136. punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārējo struktūru, ir procedūra, ko uzsāk pret dalībvalsti,
kura ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu, ievērojot tās pienākumus Kopienā. Lai ievērotu tiesības uz aizstāvību, tad gadījumā,
ja dalībvalstij nav dota iespēja komentēt noteiktu informāciju, Komisija nevar to iekļaut savā lēmumā pret šo valsti (skat.
Tiesas 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 81. punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz uzņēmumiem, kas ir valsts atbalsta saņēmēji, ir jānorāda, ka administratīvā procedūra valsts atbalsta
jomā tiek uzsākta tikai pret attiecīgo dalībvalsti. Uzņēmumi, kas ir atbalsta saņēmēji, tiek uzskatīti tikai par ieinteresētajām
personām šajā procedūrā. No tā izriet, ka ieinteresētajām personām, kā šajā lietā
NOS
, kas nevar balstīties uz tiesībām uz aizstāvību, kuras ir atzītas tām personām, pret kurām ir uzsākta procedūra, ir tikai
tiesības būt atbilstošā mērā iesaistītām administratīvajā procedūrā, ņemot vērā šīs lietas apstākļus (šajā ziņā skat. iepriekš
34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
TV2/Danmark
u.c./Komisija, 137. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 6. pantam, ja Komisija nolemj uzsākt formālu izmeklēšanas procedūru,
ierosināšanas lēmums var tikt ierobežots ar to, ka tajā tiek apkopoti nozīmīgie faktiskie un tiesiskie jautājumi, ietverts
attiecīgā valsts pasākuma pagaidu novērtējums, kura mērķis ir noteikt, vai tam ir atbalsta raksturs, un izklāstīt iemeslus,
kas liek šaubīties par šī pasākuma saderību ar kopējo tirgu (skat. iepriekš 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
TV2/Danmark
u.c./Komisija, 138. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ierosināšanas lēmumam ir jāsniedz iespēja ieinteresētajām personām efektīvi piedalīties formālajā izmeklēšanas procedūrā,
kurā tām būtu iespēja izteikt savus argumentus. Šajā nolūkā ir pietiekami, ka ieinteresētās personas ir informētas par iemesliem,
kas Komisijai sākotnēji likuši uzskatīt, ka attiecīgais pasākums varētu būt jauns ar kopējo tirgu nesaderīgs atbalsts (skat.
iepriekš 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
TV2/Danmark
u.c./Komisija, 139. punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minēto judikatūru un ievērojot attiecīgās dalībvalsts un ieinteresēto personu atšķirīgo nostāju attiecībā
uz tiesībām uz aizstāvību formālā izmeklēšanas procedūrā, jāizvērtē prasītāju argumenti, saskaņā ar kuriem apstrīdētais lēmums
esot atšķīries no ierosināšanas lēmuma jautājumā par to, ka Nīderlandes Karalistes tiesības uz aizstāvību un daudz ierobežotākās
tiesības, kas
NOS
piemīt kā ieinteresētai personai, ir tikušas pārkāptas.
Pirmkārt, runājot par argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai apstrīdētajā lēmumā daudz dziļāk nekā ierosināšanas lēmumā esot
bijis jāizvērtē sabiedrisko raidorganizāciju individuālais finanšu stāvoklis, vispirms jānorāda, ka no ierosināšanas lēmuma
un it īpaši tā nosaukuma izriet, ka tā priekšmets ir
ad hoc
pasākumi attiecībā uz Nīderlandes sabiedriskajām raidorganizācijām un
Nederlandse Omroepproduktie Bedrijf
(Nīderlandes raidījumu producēšanas sabiedrība, turpmāk tekstā – “
NOB
”).
Turklāt, tā kā Komisijai ierosināšanas lēmuma stadijā nebija precīzas informācijas par katras sabiedriskās raidorganizācijas
iespējamo pārmērīgo kompensāciju, bet Komisija uzskatīja, ka tās visas kopumā ir saņēmušas pārmērīgu kompensāciju, Komisijai
nekas cits neatlika kā vien sākt formālu izmeklēšanas procedūru, lai pārbaudītu savas šaubas šajā jautājumā. Pārbaude par
sabiedriskās apraides sistēmai piešķirto iespējamo atbalstu nozīmēja, ka katrā ziņā individuāli jāpārbauda katra sabiedriskā
raidorganizācija.
Tāpēc Komisijai nevar pārmest, ka tā ierosināšanas lēmumā nav precizējusi, ka tā individuāli pārbaudīs katras sabiedriskās
raidorganizācijas finanšu stāvokli.

NOS
tomēr bija zināmi iemesli, kas Komisijai provizoriski likuši uzskatīt, ka attiecīgais pasākums varētu būt jauns atbalsts,
un
NOS
bija iespēja izvirzīt savus argumentus iepriekš 38. punktā minētās judikatūras nozīmē.
Ievērojot judikatūrā izvirzītās prasības attiecībā uz dalībvalstu tiesību uz aizstāvību ievērošanu, Nīderlandes Karalistes
gadījumā jāuzskata, ka tās tiesības uz aizstāvību šajā ziņā nav tikušas pārkāptas. Pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam,
pat pieņemot, ka izmeklēšanas apjoms tika paplašināts, tai līdz 2005. gadam bija iespēja reaģēt uz individuālo ziņu iesniegšanu
un to, ka Komisija tās ņēmusi vērā. No lietas materiāliem izriet, ka Komisija 2005. gada 22. decembra vēstulē tai prasījusi
papildu informāciju par dažādu raidorganizāciju individuālajām rezervēm. Nīderlandes Karaliste uz to ir atbildējusi ar 2006. gada
3. februāra vēstuli, kurā bija 18 lapas ar sīki izstrādātiem apsvērumiem par Komisijas 2005. gada 22. decembra vēstuli. Šī
informācija bija 2006. gada 14. februāra pārrunu priekšmets starp Komisiju un Nīderlandes iestādēm. Nīderlandes iestādes savā
2006. gada 3. februāra vēstulē ir skaidri teikušas, kas tās ar prieku darot zināmu, ka Komisijas izmeklēšana aptver arī 2002.–2005. gadu.
Tā kā Komisija apstrīdēto lēmumu ir pieņēmusi 2006. gada 22. jūnijā, Nīderlandes iestādēm bija dota iespēja komentēt, un tās
to patiešām ir darījušas, šo ziņu ņemšanu vērā.
Līdz ar to prasītāju argumenti šajā ziņā nav pamatoti un tāpēc pirmais iebildums ir jānoraida.
Otrkārt, runājot par argumentu, saskaņā ar kuru ierosināšanas lēmumā pārmērīgās kompensācijas aprēķina metode un izmantotie
dati atšķiras no tiem, kas tikuši izmantoti apstrīdētajā lēmumā, jānorāda, ka Komisija ierosināšanas lēmuma stadijā ierobežojusies
tikai ar konstatējumu, ka
Fonds Omroep Reserve
(Apraides rezerves fonds, turpmāk tekstā – “
FOR
”) un sabiedrisko raidorganizāciju programmu rezervēs pieejamās summas liecina par tām uzticēto sabiedrisko pakalpojumu uzdevumu
neto izmaksu pārmērīgi lielu finansējumu un ka, pamatojoties uz 2001. gadā apkopotajiem datiem, neizmantotā
ad hoc
finansējuma kopējā summa bijusi EUR 110 miljoni (ierosināšanas lēmuma 105. apsvērums).
Apstrīdētajā lēmumā Komisija konstatē divus elementus, pamatojoties uz sabiedrisko raidorganizāciju individuālajiem datiem
par laiku no 1994. līdz 2005. gadam, ko tā ieguvusi formālās izmeklēšanas procedūras gaitā. Pirmkārt, runājot par sabiedriskām
raidorganizācijām, to rezervju summa nepārsniedz 10 % no to ikgadējā budžeta pēc tam, kad daļa viņu rezervju ir pārskaitīta
PO
(apstrīdētā lēmuma 146.–149. apsvērums). Otrkārt, runājot par
PO
, tās kopējā atbalsta summa, saskaitot jauno atbalstu un pastāvošo atbalstu, ko tā saņēmusi un ieskaitījusi rezervē laikā
no 1994. līdz 2005. gadam, ir EUR 98,365 miljoni, no kuras tikai EUR 76,327 miljoni ir jāatgūst jauna atbalsta procedūras
ietvaros, un šo summu veido no
FOR
saņemtā summa EUR 33,870 miljonu apmērā un sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījums 2005. gadā pavisam EUR 42,457 miljonu
apmērā (apstrīdētā lēmuma 153. un 154. apsvērums).
Tātad apstrīdētais lēmums atšķiras no ierosināšanas lēmuma tādējādi, ka Komisija ir izmantojusi Nīderlandes iestāžu iesniegtos
galīgos un individuālos datus par laiku līdz 2005. gadam, ka tā ir ņēmusi vērā sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījumu
PO
2005. gadā pēc ierosināšanas lēmuma pieņemšanas un ka tā atgūstamā atbalsta summas aprēķinā ir ņēmusi vērā tikai summas,
kuras tā uzskatīja par jaunu atbalstu.
Taču šīs atšķirības izriet no Komisijai iesniegtajām ziņām, pēc ierosināšanas lēmuma veiktās darbības un formālās izmeklēšanas
procedūras ietvaros, kas ļauj padziļināt un precizēt ierosināšanas lēmumā izvirzītos jautājumus. Tāpēc Komisija ierosināšanas
lēmumā to nevarēja ņemt vērā, bet tai šie elementi bija jāņem vērā, pieņemot apstrīdēto lēmumu.
Turklāt no Regulas Nr. 659/1999 7. panta izriet, ka formālās izmeklēšanas procedūras beigās Komisijas analīze var mainīties,
jo tā galu galā var izlemt, ka pasākums nav valsts atbalsts vai ka šaubas par tā nesaderību ir kliedētas. No tā izriet, ka
galīgajā lēmumā var būt zināmas atšķirības no ierosināšanas lēmuma, bet tas tomēr neizraisa galīgā lēmuma spēkā neesamību
(Pirmās instances tiesas 2009. gada 4. marta spriedums lietā T‑424/05 Itālija/Komisija, Krājumā nav publicēts, 69. punkts).
Visbeidzot, runājot konkrētāk par šajā ziņā izvirzīto Nīderlandes Karalistes argumentu, no Komisijas 2005. gada 22. decembra
vēstules un šīs vēstules 1. pielikuma, skatot to kopā ar Paziņojumu par apraidi, izriet, ka Nīderlandes iestādēm vismaz no
šī datuma bija zināma metode, ko Komisija izmantos, lai aprēķinātu pārmērīgo kompensāciju. Tāpēc Nīderlandes iestādes varēja
lietderīgi izmantot savas tiesības uz aizstāvību.
Līdz ar to prasītāju otrais iebildums ir jānoraida.
Treškārt, runājot par
NOS
argumentu, saskaņā ar kuru Komisijai apstrīdētajā lēmumā esot bijis jāvērtē tikai
ad hoc
finansējums par laiku no 1992. līdz 2002. gadam, ko tā bija izraudzījusies ierosināšanas lēmumā, ievadam jānorāda, ka apstrīdētā
lēmuma 140. apsvērumā Komisija ir skaidri norādījusi, ka šis lēmums attiecas uz
ad hoc
maksājumiem, kas maksāti no 1994. gada, un aptver laikposmu līdz 2005. gadam. Tā bija arī norādījusi, ka, pirmkārt, lai arī
ierosināšanas lēmums ietver procedūru no 1992. gada, sabiedriskās raidorganizācijas pirmos
ad hoc
maksājumus saņēmušas tikai 1994. gadā (apstrīdētā lēmuma 10. apsvērums) un, otrkārt, galīgie dati tai bija pieejami par laiku
līdz 2005. gadam, tāpēc tas attaisnoja to, ka tā nebija ņēmusi vērā Nīderlandes Karalistes iesniegtos datus par 2006. gadu
(apstrīdētā lēmuma 10. un 139. apsvērums).
Tomēr vispirms ir jānorāda, ka ierosināšanas lēmuma 4. apsvērumā Komisija ir skaidri norādījusi, ka formālā izmeklēšanas procedūra
attiecās uz laikposmu no 1992. gada. Tātad ierosināšanas lēmums neietvēra laika ierobežojumu par attiecīgā laikposma beigām.
Turklāt arguments, ka Komisija ierosināšanas lēmumā ir izdarījusi konstatējumus tikai par laikposmu no 1992. līdz 2002. gadam,
nav pamatots, jo no ierosināšanas lēmuma 47. apsvēruma izriet, ka Komisija ir ņēmusi vērā noteiktus konkrētus datus par laiku
no 2001. līdz 2006. gadam. Lieki piebilst, ka šāds arguments turklāt ir neefektīvs tāpēc, ka Komisija ierosināšanas lēmumā
nemaz nav izslēgusi, ka tās pārbaude var attiekties uz laiku pēc 2002. gada.
Tāpēc
NOS
arguments par attiecīgā laikposma paplašināšanu apstrīdētajā lēmumā ir jānoraida.
Ceturtkārt, runājot par
NOS
argumentu, ka tai nav bijusi iespēja izklāstīt Komisijai savu nostāju kādā sanāksmē, vispirms ir jāatgādina
NOS
apstiprinājums, ka Komisija “2005. gada 28. jūnija sanāksmē starp
NOS
pārstāvjiem un [par konkurences jautājumiem atbildīgo Komisijas pārstāvi]” ir apstiprinājusi sabiedrisko raidorganizāciju
rezervju pārskaitīšanu
PO
. Tātad
NOS
papildus 2006. gada 14. februāra sanāksmei ir piedalījusies minētajā 2005. gada 28. jūnija sanāksmē, kuru tā tomēr neuzskata
par sacīkstes principa procedūru. Šajā ziņā jāpiebilst, ka
NOS
kā ieinteresētā persona katrā ziņā nevar pamatoties uz dalībvalstīm piešķirtajām tiesībām uz aizstāvību (skat. iepriekš 36. punktā
minēto judikatūru).
Turpinājumā ir jākonstatē, kā to apgalvo Komisija, ka
NOS
tai 2004. gada 21. aprīlī ir nosūtījusi vēstuli, kurā tā apstiprinājusi, ka pēc ierosināšanas lēmuma kā “tieša ieinteresētā
persona” un it īpaši sabiedrisko raidorganizāciju vārdā iesniegšot savus apsvērumus. Tāpat
NOS
2005. gada 8. marta vēstulē ir nosūtījusi Komisijai pieteikumu par skaidrojumiem.
Līdz ar to papildus faktam, ka
NOS
bija pieminēta ierosināšanas lēmumā, tā bija iesaistīta procedūrā saskaņā ar iepriekš 36. punktā minēto judikatūru.
Visbeidzot, ciktāl
NOS
apgalvo, ka tās pieteikums par piekļuvi lietas materiāliem ir ticis noraidīts, pietiek konstatēt, ka tā nav iesniegusi nevienu
pierādījumu, lai apliecinātu šādu pieteikumu, ne arī šādu noraidījumu.
Tādēļ Komisija nav pārkāpusi ne EKL 88. panta 2. punktu, ne Nīderlandes Karalistes tiesības uz aizstāvību un ierobežotākās
NOS
tiesības, kas tai piemīt kā ieinteresētajai personai, kā rezultātā Nīderlandes Karalistes pirmais pamats un
NOS
sestais pamats ir jānoraida.

Par to, ka
ad hoc
finansējums tika kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts

NOS
dažādos aspektos un vairākos pamatos, kas ir jāizskata kopā, apstrīd
ad hoc
finansējuma novērtējumu atbilstoši tiesību normām valsts atbalsta jomā, ko Komisija veikusi apstrīdētajā lēmumā.
NOS
sava ceturtā pamata pirmajā daļā apgalvo, ka
Coproductiefonds Binnenlandse Omroep
(Kopražojuma fonds, turpmāk tekstā – “
CoBo
”) ienākumi kļūdaini kvalificēti kā valsts līdzekļi, otrajā daļā – ka
NOS
, pildot
PO
funkcijas, nav uzņēmuma statusa, un trešajā daļā – ka konkurence netiek izkropļota, kā arī šajā ziņā trūkstošo pamatojumu.
Savā otrajā pamatā
NOS
apstrīd iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
interpretāciju un piemērošanu, ko Komisija veikusi
ad hoc
finansējuma radītās ekonomiskās priekšrocības pārbaudes ietvaros, un apgalvo arī šajā ziņa trūkstošo pamatojumu.
Par to, ka
CoBo
ienākumi no autortiesību maksājumiem tika kļūdaini kvalificēti kā valsts līdzekļi
–       Lietas dalībnieku argumenti
Beļģijas un Vācijas kabeļoperatoru autortiesību maksājumi, kā norāda
NOS
, ir no sabiedrisko pakalpojumu uzdevuma neatkarīgs finansējuma avots.
NOS
apstiprina, ka sabiedriskās apraides dalība savu programmu pārraidē pa kabeļiem uz ārvalstīm Nīderlandes tiesībās tiek uzskatīta
par blakusdarbību. Pārskaitītās summas acīmredzami ir privātas izcelsmes līdzekļi, nevis valsts līdzekļi EKL 87. panta 1. punkta
nozīmē.

NOS
apgalvo, ka summas, ko ārvalstu kabeļoperatori pārskaitījuši kā autortiesību maksājumus, tiek noguldītas
CoBo
, kuru pārvalda sabiedriskās raidorganizācijas. Fakts, ka šo līdzekļu izmantošanai iestādes ir izvirzījušas zināmus nosacījumus,
neko nemaina attiecībā uz to privāto izcelsmi.
Komisija uzskata, ka šis iebildums ir neefektīvs, jo
PO
nav saņēmusi nekādu finansējumu no
CoBo
. Turklāt tā apstrīd
CoBo
līdzekļu privāto raksturu.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Tā kā atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumu
NOS
tiesas sēdē precizēja, ka tās atcelšanas prasījumi neattiecoties uz apstrīdētā lēmuma 1. panta 3. punktu, jākonstatē, ka
tās ceturtā pamata pirmā daļa ir neefektīva.
Patiesībā
NOS
lūdz atcelt apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. un 2. punktu, kuros valsts atbalsts, kas
NOS
piešķirts tās
PO
funkciju veikšanai, ir atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu un noteikta tā atgūšana. No apstrīdētā lēmuma 45. apsvēruma
un 152. apsvērumā norādītās tabulas izriet, ka
PO
nebija saņēmusi nevienu pārskaitījumu no
CoBo
. Tāpēc
CoBo
līdzekļi netiek ieskaitīti valsts atbalstā, ko saņēmusi
PO
un kura atgūšana ir noteikta.
Tādēļ
NOS
izvirzītā ceturtā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
Par
NOS
uzņēmuma statusa neesamību, pildot
PO
funkcijas
–       Lietas dalībnieku argumenti
Pilnībā atzīdama savu uzņēmuma statusu, veicot ar apraides programmām saistītās darbības,
NOS
apgalvo, ka tā nav uzņēmums EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, pildot sabiedriskās apraides sistēmas pārvaldītāja un koordinatora
darbības. Šo divu darbības veidu atšķirības skaidri izrietot no
Mediawet
16. panta un to atsevišķās grāmatvedības.
Tātad apstrīdētais lēmums esot spēkā neesošs tāpēc, ka Komisija neesot veikusi pietiekamu faktu pārbaudi, nepareizi kvalificējusi
NOS
kā uzņēmumu, kļūdaini interpretējusi EKL 87. un 88. pantu un nepietiekami pamatojusi savu vērtējumu, saskaņā ar kuru
NOS
kā uzņēmums ir saņēmis pārmērīgu kompensāciju. Kā uzskata
NOS
, tās sabiedriskās apraides sistēmas pārvaldītāja un koordinatora darbības nav komercdarbība, kas norit tirgū. Šajā ziņā
NOS
atsaucas uz Nīderlandes konkurences pārvaldes 2005. gada 29. septembra lēmumu lietā 5059/
NOS
-
NOB
, kurā minētā pārvalde esot uzskatījusi, ka
NOS
apraides darbības esot komercdarbība, bet
NOS
neesot uzņēmuma statusa, veicot uzdevumus vispārējās interesēs, kas tai uzticēti ar likumu.

NOS
norāda, kā jau tas izriet no judikatūras, ka publiskas iestādes vai ar tām saistīti orgāni var būt uzņēmumi EKL 87. panta
1. punkta nozīmē tiktāl, ciktāl tie nodarbojas ar komercdarbību, bet tie nav uzņēmumi attiecībā uz darbībām, kas ir saistītas
ar tām likumā noteikto uzdevumu izpildi.
Tātad
ad hoc
finansējumu EUR 33,8 miljonu apmērā
NOS
nebija saņēmusi kā uzņēmums, jo šie maksājumi attiecās uz uzdevumiem, kas tai bija jāpilda saskaņā ar
Mediawet
.
NOS
šajā ziņā varētu uzskatīt par uzņēmumu apvienību EKL 81. panta 1. punkta nozīmē, bet ar to vien nepietiek, lai tai piešķirtu
uzņēmuma statusu.
Tā kā sabiedrisko raidorganizāciju veidotās rezerves tika pārskaitītas
PO
, tās ir zaudējušas kādam uzņēmumam labvēlīga valsts atbalsta pazīmes.
NOS
šīs summas ir saņēmusi kā sabiedrisko pakalpojumu pārvaldītājs un varēja tās izlietot atbilstoši likumam.
Turklāt
NOS
apgalvo, ka neviens no Komisijas rakstos uzskaitītajiem uzdevumiem saistībā ar tās sabiedriskās apraides sistēmas pārvaldīšanas
un koordinēšanas darbībām nenozīmē, ka tā ir jāuzskata par uzņēmumu, kas tirgū piegādā preces vai sniedz pakalpojumus. Šajā
ziņā Komisijai atbilstoši judikatūrai bija jāpārbauda, no kādām darbībām tā guva ienākumus un kāds bija šo darbību raksturs.
Vispirms, pārdodot ārvalstu kabeļoperatoriem programmu tiesības, vai saistībā ar satelītapraidi
NOS
nerīkojās kā neatkarīga vienība, bet tā bija administratīvs starpnieks, kas aizsargāja trešo personu – sabiedriskās apraides
organizāciju – intereses.
Procentu, nomas ienākumu, kā arī dividenžu saņemšana esot saistīta ar
NOS
finanšu pārvaldību tāpat, kā tas notiek visās citās publiskās iestādēs.
Visbeidzot,
NOS
retranslācijas darbības neesot saistītas ar sabiedriskās apraides pārvaldīšanas un koordinēšanas darbībām.
Komisija apstrīd
NOS
argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam ir jāatgādina, ka pienākums norādīt pamatojumu ir būtiska formalitāte, kas jānošķir no jautājuma par pamatu pamatotību,
jo šis pēdējais jautājums attiecas uz strīdīgā akta likumību pēc būtības (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 18. janvāra
spriedumu lietā T‑93/02
Confédération nationale du Crédit mutuel
/Komisija, Krājums, II‑143. lpp., 67. punkts un tajā minētā judikatūra).
EKL 253. pantā prasītajam pamatojumam ir jābūt pielāgotam attiecīgā akta būtībai un tam nepārprotami un viennozīmīgi jāatspoguļo
iestādes – akta autores – argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un kompetentajai
tiesai veikt pārbaudi. Prasība norādīt pamatojumu ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētā gadījuma apstākļus, tostarp akta saturu,
izvirzīto pamatu būtību un akta adresātu vai citu personu, kuras šis akts skar tieši un individuāli, iespējamās intereses
saņemt paskaidrojumus. Netiek prasīts, lai pamatojumā tiktu precizēti visi atbilstošie faktiskie un tiesību apstākļi, jo jautājums,
vai akta pamatojumā ir izpildītas EKL 253. panta prasības, ir jāizvērtē, ņemot vērā ne tikai šī panta formulējumu, bet arī
tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas regulē attiecīgo jomu (skat. Tiesas 1998. gada 2. februāra spriedumu lietā
C‑367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I‑1719. lpp., 63. punkts, un iepriekš 34. punktā minēto spriedumu apvienotajās lietās
TV2/Danmark
u.c./Komisija, 178. punkts).
Kā liecina apstrīdētā lēmuma nosaukums, tas attiecas uz tādu Nīderlandes sabiedrisko raidorganizāciju
ad hoc
finansēšanu, kuru uzņēmuma statuss nav apstrīdēts. Apstrīdētā lēmuma 2. punktā Komisija ir detalizēti raksturojusi visu sabiedriskās
apraides sistēmu, iesākot ar tās dalībniekiem. Šajā raksturojumā tā ir ietvērusi
NOS
gan kā
NOS

RTV
, gan kā
PO
(skat. iepriekš 11. punktu).
Komisija ir pārbaudījusi šo dalībnieku finansējuma avotus, tostarp attiecībā uz
NOS
tās divējādā funkcijā (apstrīdētā lēmuma 14. apsvērums), un konstatējusi, ka tie galvenokārt saņēmuši ikgadēju valsts finansējumu,
tiem bijis atļauts veidot rezerves un turklāt kopš 1994. gada tie saņēmuši arī
ad hoc
finansējumu (apstrīdētā lēmuma 33. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 2.3.3. punktā raksturojot
ad hoc
finansējumu, Komisija ir pārbaudījusi
FOR
izcelsmes finansējumu (apstrīdētā lēmuma 39.–42. apsvērums). Tur tā ir norādījusi, ka šie līdzekļi bija paredzēti noteiktu
PO
iniciatīvu finansēšanai un lai tai ļautu uzlabot kvalitāti, pilnveidot programmas un veikt ieguldījumus sabiedriskajā apraidē.
Komisija ir precizējusi, ka 2005. gadā sabiedriskā apraides sistēma no
FOR
bija saņēmusi EUR 191,2 miljonus, no kuriem EUR 157,4 miljoni tikuši pārskaitīti sabiedriskajām raidorganizācijām un EUR 33,8 miljoni
pārskaitīti
PO
(apstrīdētā lēmuma 42. apsvērums).
Pēc tam Komisija šo
ad hoc
finansējumu, ieskaitot
FOR
pārskaitīto finansējumu
PO
, novērtēja atbilstoši tiesību normām valsts atbalsta jomā. Kā jau atgādināts apstrīdētā lēmuma 87. apsvērumā, summa EUR 191,2 miljonu
apmērā ietvēra
PO
pārskaitīto summu EUR 33,8 miljonu apmērā (skat. iepriekš 83. punktu).
Īpaši saistībā ar
FOR
izcelsmes finansējumu Komisija ir pārbaudījusi valsts līdzekļu esamību (apstrīdētā lēmuma 6.1. punkts) un ekonomisko priekšrocību
(apstrīdētā lēmuma 6.2. punkts). Pēc tam tā ir izvērtējusi konkurences kropļošanas kritērijus (apstrīdētā lēmuma 6.3. punkts)
un dalībvalstu savstarpējās tirdzniecības ietekmēšanu (apstrīdētā lēmuma 6.4. punkts), to darīdama, ņemot vērā sabiedriskās
apraides sistēmas dalībniekus. Komisija apstrīdētā lēmuma 105. apsvērumā ir secinājusi, ka
ad hoc
finansējuma gadījumā ir sniegts valsts atbalsts sabiedriskajām raidorganizācijām, tostarp
NOS
.
Tā kā sabiedriskajām raidorganizācijām, kā norāda Komisija un, starp citu, arī Nīderlandes iestādes (runājot par pēdējām,
skat. apstrīdētā lēmuma 76. apsvērumu), bija uzticēts sabiedrisko pakalpojumu uzdevums, šī
ad hoc
finansējuma saderība ar EKL 86. panta 2. punktu tika pārbaudīta apstrīdētā lēmuma 8. punktā.
Vērtējot dažādo sabiedrisko raidorganizāciju saņemto kompensāciju, Komisija ir konstatējusi, ka laikā no 1994. līdz 2005. gadam
14 no tām ir saņēmušas pārmērīgu kompensāciju, kas parasti tikusi ieskaitīta programmu rezervēs (apstrīdētā lēmuma 141.–146. apsvērums).
Šī vērtējuma ietvaros un šajā pārbaudes stadijā Komisija ir norādījusi, ka 2005. gadā daļa šo rezervju tikušas pārskaitītas
PO
, kas esot izraisījis dažādo sabiedrisko raidorganizāciju kopējā kompensācijas apjoma samazinājumu, vienlaikus palielinot
PO
pārmērīgo kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 146. apsvērums). Komisija to ir aprēķinājusi, pamatojoties uz atsevišķiem
PO
kontiem. Komisija ir norādījusi, ka, lai gan
NOS

RTV
un
PO
ir vienas juridiskās personas sastāvdaļas un tām ir konsolidēti konti, nevienai no tām nekad nav bijusi piekļuve otras līdzekļiem
(apstrīdētā lēmuma 151. apsvērums).
No apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā iekļautās 4. tabulas izriet, ka
PO ad hoc
finansējums, kura atmaksāšana tiek pieprasīta, ir finansējums no
FOR
, kas ir ņemts vērā vērtējumā par valsts atbalsta kvalifikāciju (skat. iepriekš 83.–85. punktu), un rezervju pārskaitījums
(skat. iepriekš 87. punktu), kas arī ir ietverts
ad hoc
finansējumā (apstrīdētā lēmuma 146. punkts).
Pretēji
NOS
apgalvotajam Komisija tātad ir veikusi pietiekamu faktu pārbaudi un juridiski pietiekami pamatojusi savus secinājumus par
ad hoc
finansējumu kā par valsts atbalstu sabiedriskajām raidorganizācijām, tostarp
NOS
, un par sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma pārmērīgu kompensāciju attiecībā uz
NOS
tās
PO
funkciju izpildei, kas tātad no tās ir jāatgūst (apstrīdētā lēmuma autentiskajā valodā 1. panta 1. un 2. punkts).
Runājot par pamatojuma pamatotību,
NOS
nepareizi apgalvo, ka tā nav uzņēmums, pildot
PO
funkcijas.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru konkurences tiesību kontekstā uzņēmuma jēdziens ietver visas vienības, kas veic saimniecisku
darbību, neatkarīgi no šīs vienības juridiskā statusa un tās finansēšanas veida. Šajā ziņā tāpat no pastāvīgās judikatūras
izriet, ka saimnieciska darbība ir visa veida darbība, kas izpaužas kā preču vai pakalpojumu piedāvāšana noteiktā tirgū (skat.
Tiesas 2000. gada 12. septembra spriedumu apvienotajās lietās no C‑180/98 līdz C‑184/98
Pavlov
u.c.,
Recueil
, I‑6451. lpp., 74. un 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
Jāatgādina arī, ka saskaņā ar Tiesas judikatūru darbībām, kas attiecas uz publiskās varas prerogatīvu īstenošanu, nav saimnieciska
rakstura, kas pamatotu Līguma konkurences tiesību normu piemērošanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1994. gada 19. janvāra spriedumu
lietā C‑364/92
SAT Fluggesellschaft
,
Recueil
, I‑43. lpp., 30. punkts, un 2009. gada 26. marta spriedumu lietā C‑113/07 P
Selex Sistemi Integrati
/Komisija un
Eurocontrol
, Krājums, I‑2207. lpp., 70. punkts).
Tiesa jau arī nospriedusi, ka tas, ka vienībai ir uzticēti noteikti ar sabiedriskām interesēm saistīti pienākumi, neliedz
attiecīgās darbības uzskatīt par saimnieciskām darbībām (šajā ziņā skat. 2001. gada 25. oktobra spriedumu lietā C‑475/99
Ambulanz Glöckner
,
Recueil
, I‑8089. lpp., 21. punkts, un 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑237/04
Enirisorse
, Krājums, I‑2843. lpp., 34. punkts).
Lai noteiktu, vai šajā gadījumā
NOS
darbības ir uzņēmuma darbības Līguma nozīmē, jāizpēta, kāds ir šo darbību raksturs (šajā ziņā skat. iepriekš 93. punktā minēto
spriedumu lietā
SAT Fluggesellschaft
, 19. punkts).
Kā jau Vispārējā tiesa ir norādījusi iepriekš 11. un 81. punktā,
NOS
vispirms darbojas kā sabiedriska raidorganizācija, attiecībā uz kuru netiek apstrīdēts, ka tas ir uzņēmums, lai arī tam ir
uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums.
Otru
NOS
lomu pilda tās valde –
PO
. Ar tās starpniecību
NOS
it īpaši ir uzticēts veicināt sabiedrisko raidorganizāciju savstarpējo sadarbību, koordinēt trīs sabiedriskās televīzijas
kanālus un divreiz gadā sagatavot ziņojumu plašsaziņas līdzekļu pārvaldei par sabiedrisko raidorganizāciju darbībām (apstrīdētā
lēmuma 13. apsvērums un
Mediawet
16. pants). Nīderlandes Karaliste turklāt tiesas sēdē ir norādījusi, ka
PO
nav jāuzskata par vienību, kas ir neatkarīga no sabiedriskajām raidorganizācijām.
PO
pārvalda un koordinē sistēmu kopumā un, lai novērtētu finansēšanas veidu, jāņem vērā sabiedriskās apraides sistēma kopumā,
kurā ietilpst arī
PO
.
Pirmkārt, sabiedrisko raidorganizāciju koordinēšanas un pārvaldes funkcijas izpildē
NOS
nevar pielīdzināt publiskai iestādei, kas rīkojas, īstenojot publisko varu.
No vienas puses, šāda koordinēšanas un pārvaldes darbība nenozīmē publiskās varas īstenošanu.
NOS
turklāt nesniedz nevienu pierādījumu par to, ka
PO
darbojas publiskās varas īstenošanā. Saskaņā ar iepriekš 94. punktā minēto judikatūru vienīgais fakts, ka
NOS
ir uzticēti noteikti uzdevumi vispārējās interesēs, neliedz attiecīgās darbības uzskatīt par saimnieciskām darbībām. Turklāt
NOS
nepierāda savu uzdevumu vispārējās interesēs saimnieciskā rakstura neesamību.
No otras puses, šī
NOS
uzticētā koordinēšanas un pārvaldīšanas darbība attiecas tikai uz sabiedriskajām raidorganizācijām un ir saistīta ar televīzijas
programmu piedāvājuma un pārraidīšanas saimniecisko darbību, lai arī vairākas komerciālas raidorganizācijas darbojas valsts
mērogā (apstrīdēta lēmuma 18. apsvērums).
Kā Komisija apgalvo savā atbildē uz Vispārējās tiesas rakstveida jautājumiem, ar
PO
starpniecību veiktās
NOS
koordinēšanas darbības neatšķiras no darbībām, ko komercuzņēmums veic attiecībā uz saviem komerckanāliem. Vairāku sabiedrisku
raidorganizāciju esamība nozīmē, ka ir nepieciešama centralizēta koordinēšana. Tātad
NOS
pilda uzdevumus, kas bez tās būtu jāveic attiecīgajiem uzņēmumiem pašiem vai kas šiem uzņēmumiem būtu vismaz jānoorganizē
vai jāapmaksā.
Otrkārt, no apstrīdētā lēmuma 152. punktā iekļautās 4. tabulas izriet, ka
PO
ir guvusi ienākumus arī no komercdarbības un minētajā laikposmā šie ienākumi veido ievērojamu kopsummu EUR 133,7 miljonu
apmērā. No Komisijai adresētās Nīderlandes iestāžu 2006. gada 24. februāra vēstules izriet, ka
PO
gūst ienākumus no pārraides tiesību pārdošanas Beļģijas un Vācijas kabeļoperatoriem, no satelītpārraides, no dažādām veicināšanas
formām, kā arī no pakalpojumu sniegšanas raidorganizācijām vai trešām personām un ka tā saņem arī procentus, nomas maksas,
dividendes un pārvaldīšanas komisijas maksas.

NOS
neapstrīd šādu ienākumu esamību, bet uzskata, ka tā darbojas tikai kā administratīvs starpnieks, it īpaši jau attiecībā uz
programmu tiesību pārdošanu Beļģijas un Vācijas kabeļoperatoriem. Pirmkārt, šajā ziņā starpnieka statuss, kādā
NOS
veikusi šīs tiesību pārdošanas darbības, nelaupa tās saimniecisko raksturu (skat. iepriekš 92. punktā minēto judikatūru).
Otrkārt, saimnieciskās darbības subjektu starpniecības darbība pati par sevi ir saimnieciska darbība.
Visbeidzot, pretēji
NOS
apgalvojumiem Nīderlandes konkurences pārvalde 2005. gada 29. septembra lēmumā neko nav teikusi par
NOS
uzņēmuma statusu, pildot uzdevumus vispārējās interesēs. Atgādinājusi
NOS
veiktās saimnieciskās darbības uzņēmuma statusā, tā ir uzskatījusi, ka
NOS
saņemtie maksājumi par tās apraides darbībām (
NOS

RTV
) var tikt uzskatīti par apgrozījumu.
Līdz ar to, pat vērtējot atsevišķi,
NOS
darbība
PO
funkciju izpildē ir saimnieciska darbība iepriekš minētās judikatūras nozīmē. Tādēļ Komisija apstrīdētajā lēmumā
NOS
ir pamatoti uzskatījusi par uzņēmumu, it īpaši tiesību normu valsts atbalsta jomā piemērošanas vajadzībām (EKL 87. pants),
lai arī tā sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma ietvaros pilda divējādu funkciju.
Tā kā neviens no
NOS
izvirzītajiem argumentiem nav pamatots, tās ceturtā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Par konkurences izkropļošanas neesamību un šajā ziņā trūkstošo pamatojumu
–       Lietas dalībnieku argumenti

NOS
apgalvo, ka Komisijas vērtējums, saskaņā ar kuru
ad hoc
finansējums var izkropļot konkurenci, ir nepietiekami pamatots, daļēji kļūdains un pretrunā citiem Komisijas konstatējumiem
apstrīdētajā lēmumā.
Pirmkārt, prasības pieteikumā
NOS
šajā ziņā apgalvo, ka apstrīdētā lēmuma pamatojums ir riņķveida. Papildus tam Komisija ir nepamatoti ļāvusi saprast, ka,
ņemot vērā valsts atbalsta esamību, konkurences izkropļošana ir automātiski pierādīta. Visbeidzot, Komisija neesot, kā tas
prasīts judikatūrā, norādījusi veidu, kādā attiecīgie pasākumi varētu izkropļot konkurenci.
Turklāt
NOS
apgalvo, ka Komisija ir nepareizi uzskatījusi, ka šajā gadījumā konkurence ir tikusi izkropļota. Pārmērīgas kompensācijas
esamība šajā gadījumā nenozīmē, ka saņemtās pārmērīgās summas varētu būt bijušas veltītas citiem mērķiem, nevis tās sabiedriskā
pakalpojuma uzdevuma izpildei un tādējādi būtu izkropļojušas konkurenci citos tirgos. Komisijai līdz ar to vajadzēja pierādīt,
vai un kādā mērā konkurence tirgū tikusi izkropļota rezervju izveidošanas dēļ.
Visbeidzot Komisijas vērtējums, saskaņā ar kuru esot bijusi konkurences izkropļošana, esot pretrunā apstrīdētā lēmuma 155. un
nākamajos apsvērumos paustajam apgalvojumam, ka pret konkurenci vērsta rīcība nav bijusi trijos nozīmīgajos tirgos, kuros
konkurē sabiedriskās raidorganizācijas un privātās raidorganizācijas.
Otrkārt,
NOS
savā replikas rakstā apgalvo, kā Komisija norāda savos procesuālajos rakstos, ka, lai noteiktu, vai atbalsts ir pastāvošs
vai jauns, jāņem vērā pasākuma juridiskais pamats, pasākuma iespējamie grozījumi un vai šie grozījumi sākotnējo pasākumu pārveido
par jaunu pasākumu. Komisija šos trīs kritērijus neesot piemērojusi pareizi.
Komisija apstrīd
NOS
argumentus. Tā turklāt atzīmē, ka replikas rakstā izklāstītajai
NOS
argumentācijai nav nekāda sakara ar ceturtā pamata trešās daļas virsrakstu un šajā ziņā pausto argumentāciju prasības pieteikumā.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam ir jānorāda, ka replikas rakstā izstrādātā
NOS
argumentācija saistībā ar tās ceturtā pamata trešo daļu attiecas uz jauna atbalsta kvalifikāciju, kas ir tās pirmā pamata
priekšmets, un to nevar kvalificēt kā autonomu pamatu salīdzinājumā ar šo pēdējo minēto. Šai argumentācijai nav nekāda sakara
ar prasības pieteikumā izklāstīto argumentāciju un ar šīs daļas virsrakstu. Tādēļ šīs
NOS
izvirzītās ceturtā pamata daļas pārbaude ir jāveic tikai par apgalvotā konkurences izkropļojuma neesamību un šajā ziņā trūkstošo
apstrīdētā lēmuma pamatojumu, bet pārējā daļā pārbaude tiks veikta vēlāk 159.–198. punktā (it īpaši skat. turpmāk 176.–180. punktu
par pastāvoša atbalsta un jauna atbalsta nodalīšanu un 182.–188. punktu par elementiem, kas šajā gadījumā raksturo jaunu atbalstu).
Runājot par apgalvoto pamatojuma trūkumu sabiedriskās apraides sistēmas detalizētajā aprakstā, Komisija apstrīdētā lēmuma
18. apsvērumā norāda, ka papildus sabiedriskajām raidorganizācijām valsts mērogā darbojas arī vairākas komerciālas raidorganizācijas.
Tieši šīs pēdējās iesniegušas Komisijai sūdzības, apgalvodamas, ka valsts finansējuma sistēma Nīderlandes sabiedriskajām raidorganizācijām
ir nelikumīgs valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 1. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 6.3. punkta ar nosaukumu “Konkurences kropļošana” vienīgajā apsvērumā ir noteikts:
“Priekšrocības, ko Nīderlandes sabiedriskajām raidorganizācijām sniedz
ad hoc
finansējums, pārskaitījumi
CoBo
un bezmaksas tehniskais nodrošinājums, nav pieejamas nevienam citam uzņēmumam salīdzināmā situācijā. Ņemot vērā to, ka konkurence
tiek kropļota vienmēr, kad valsts atbalsts pastiprina saņēmēja konkurētspēju attiecībā pret tā konkurentiem, gūtās priekšrocības
var kropļot konkurenci sabiedrisko raidorganizāciju un citu uzņēmumu starpā.”
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 6.4. punktā Komisija ir pārbaudījusi
ad hoc
finansējuma ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm. Atsaukusies uz piemērojamo judikatūru un Paziņojumu par apraidi,
Komisija apstrīdētā lēmuma 103. apsvērumā ir izklāstījusi:
“Šajā gadījumā Nīderlandes sabiedriskās raidorganizācijas darbojas starptautiskajā tirgū: piedaloties Eiropas Raidorganizāciju
apvienībā, tās īsteno televīzijas programmu apmaiņu un piedalās
Eurovision
sistēmā. Vēl jo vairāk, to programmas pārraida Beļģijā un Vācijā. Turklāt Nīderlandes sabiedriskās raidorganizācijas tieši
konkurē ar komerciālajām raidorganizācijām, kuras aktīvi darbojas starptautiskajā apraides tirgū un kurām ir starptautiska
īpašumtiesību struktūra.”
Tātad jākonstatē, ka pretēji
NOS
apgalvotajam apstrīdētajā lēmumā šajā aspektā ir norādīts pamatojums, kas ļauj
NOS
saprast Komisijas argumentāciju un nodrošināt savu aizstāvību, kā arī Vispārējai tiesai veikt pārbaudi (skat. iepriekš 80. punktā
minēto judikatūru). Pēc Komisijas domām, tieši salīdzinājumā ar konkurentiem, t.i., komerciālajām raidorganizācijām rodama
konkurenci izkropļojoša priekšrocība, kas ir piešķirta sabiedriskajām raidorganizācijām, tostarp
NOS
, ieskaitot tās
PO
funkcijas.
Ciktāl
NOS
turklāt apstrīd šāda pamatojuma pamatotību (skat. iepriekš 79. punktā minēto judikatūru), atsaukdamās šajā gadījumā uz konkurences
izkropļojumu neesamību, jāatgādina, pirmkārt, ka EKL 87. panta 1. punkts aizliedz valstu piešķirtu atbalstu, kas rada “vai
draud radīt konkurences izkropļojumus”, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem. Tātad pietiek ar konkurences izkropļojuma
risku vai draudiem. Komisijai nav jāpierāda jau piešķirta atbalsta reālā ietekme (šajā ziņā skat. Tiesas 2006. gada 23. februāra
spriedumu apvienotajās lietās C‑346/03 un C‑529/03
Atzeni
u.c., Krājums, I‑1875. lpp., 74. punkts). Šajā gadījumā Komisijai nebija jāpierāda, ka attiecīgo pasākumu labuma guvēji,
proti, sabiedriskās raidorganizācijas, tostarp
NOS
savā divējādā funkcijā, saņemtos līdzekļus ir izmantojušas citiem mērķiem, izkropļodamas konkurenci.
Otrkārt, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbalsts, kas ir paredzēts, lai atbrīvotu uzņēmumu no tādām izmaksām, kuras tam parastos
apstākļos būtu jāsedz ikdienas vadības vai normālas darbības ietvaros, principā izkropļo konkurences apstākļus (šajā sakarā
skat. Pirmās instances tiesas 1995. gada 8. jūnija spriedumu lietā T‑459/93
Siemens
/Komisija,
Recueil
, II‑1675. lpp., 48. un 77. punkts un tajos minētā judikatūra; 1998. gada 30. aprīļa spriedumu lietā T‑214/95
Vlaamse Gewest
/Komisija,
Recueil
, II‑717. lpp., 43. punkts, un 2006. gada 23. novembra spriedumu lietā T‑217/02
Ter Lembeek
/Komisija, Krājums, II‑4483. lpp., 177. punkts).
Finansējums, kas
NOS
piešķirts vai nu
PO
vai
NOS

RTV
statusā, atbrīvoja to no noteiktām darbības izmaksām, kas tai parasti būtu bijušas jāsedz, kā Komisija norāda apstrīdētā
lēmuma 93. apsvērumā. Fakts, ka tai ir uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums un tā savas funkcijas pilda saskaņā ar šo
uzdevumu reglamentējošiem noteikumiem, pats par sevi nenovērš konkurences ar citiem uzņēmumiem izkropļošanas risku, jo citādi
tiktu laupīta EKL 86.–88. panta lietderīgā iedarbība, kā to apgalvo Komisija. Saskaņā ar EKL 86. panta 2. punktu uz uzņēmumiem,
kam uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums, attiecas Līguma un it īpaši konkurences tiesību normas. Attiecīgā dalībvalsts
var gan pārmērīgi kompensēt sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu, bet, tiklīdz šāda pārmērīga kompensācija ir radīta, tā pati
par sevi rada izkropļojuma risku konkurencei atvērtā tirgū, kā, piemēram, apraides tirgū.
Turklāt, runājot par argumentu, ka apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā konstatētais konkurences izkropļojums esot pretrunā Komisijas
secinājumiem par to, ka pret konkurenci vērstas rīcības nav, jāuzsver, ka analīze par konkurences ietekmēšanu (apstrīdētā
lēmuma 6.3. punkts) ir daļa no pārbaudes par atbalsta esamību EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 6. punkts).
Savukārt sabiedrisko raidorganizāciju pret konkurenci vērstā rīcība ir vērtēta apstrīdētā lēmuma 8.5. punktā, pārbaudot attiecīgo
pasākumu saderību ar EKL 86. panta 2. punktu.
Skaidri redzams, ka judikatūrā ir nošķirts jautājums par pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu un jautājums par tā saderību
ar kopējo tirgu (Pirmās instances tiesas 2009. gada 11. marta spriedums lietā T‑354/05
TF1
/Komisija, Krājums, II‑471. lpp., 134. punkts). Tātad Komisija apstrīdētajā lēmumā ir pamatoti vispirms pārbaudījusi, vai
šajā gadījumā ir izpildīti EKL 87. panta 1. punkta nosacījumi, lai attiecīgo pasākumu kvalificētu par valsts atbalstu, tostarp
tā spēju izkropļot konkurenci, un pēc tam ir izvērtējusi, vai šajā gadījumā ir piemērojams EKL 86. panta 2. punktā paredzētais
izņēmums. Šajā pēdējā vērtējumā, ievērojot Amsterdamas protokolu, it īpaši ir jāpārbauda, vai sabiedriskās raidorganizācijas
īsteno tādu pret konkurenci vērstu rīcību komerctirgos, kas nav nepieciešama, lai izpildītu viņu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu
(šajā ziņā skat. turpmāk 211.–218. punktu).
Tāpēc precīzas pret konkurenci vērstas prakses neidentificēšana vērtējumā par šīs kompensācijas samērīgumu nav pretrunā Komisijas
konstatējumiem par konkurences izkropļojumiem, lai
ad hoc
finansējumu kvalificētu par valsts atbalstu. Šāds finansējums tik un tā var izkropļot konkurenci EKL 87. panta nozīmē, kā
to Komisija pauž apstrīdētā lēmuma 100. apsvērumā.
Tādēļ
NOS
izvirzītā ceturtā pamata trešā daļa ir jānoraida.
Par iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
kļūdainu interpretāciju un piemērošanu un šajā ziņā nepietiekamu apstrīdētā lēmuma pamatojumu
–       Lietas dalībnieku argumenti

NOS
būtībā apgalvo, ka Komisijas vērtējums, saskaņā ar kuru
ad hoc
finansējums ir jauns atbalsts, ir balstīts uz iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
kļūdainu interpretāciju un piemērošanu, kā arī uz nepietiekamu pamatojumu.
Pirmkārt,
NOS
apgalvo, ka Komisija ir nepareizi uzskatījusi, ka iepriekš 13. punktā minētais spriedums lietā
Altmark
šajā gadījumā ir piemērojams.
Iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
ir definēti nosacījumi, kas valsts tiesai ļauj noteikt, vai atbalsts ir vai nav jāpaziņo Komisijai, bet tas nesniedzot atbilstošu
juridisko ietvaru, lai noteiktu, vai pasākums ir vai nav valsts atbalsts, kas ir tīri materiāls jautājums.
Turklāt iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
visupirms ir izvirzīti procesuāla rakstura nosacījumi. Runājot par nosacījumu, saskaņā ar kuru sabiedriskā pakalpojuma izmaksu
kompensācijai ir jābūt iepriekš noteiktai, pamatojoties uz noteiktiem kritērijiem, tomēr var izrādīties, ka šim nosacījumam
neatbilstošs pasākums nav valsts atbalsts, ja piešķirtā kompensācija nepārsniedz sabiedriskā pakalpojuma izmaksas. Tāpat kā
izriet no Komisijas Paziņojuma 97/C 209/03 par valsts atbalsta elementiem, publiskajām iestādēm pārdodot zemi un ēkas (OV 1997,
C 209, 3. lpp.), nosacījums, ka pārdošana ir veikta pēc konkursa mehānisma, pēc būtības ir tīri procesuāls.
Turklāt iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
ir skatītas situācijas, kādās privāts tirgus dalībnieks laiku pa laikam uzņemas sabiedrisko pakalpojumu pienākumus, ja šādi
pienākumi ir ierobežoti un tirgū “piedāvāti” ar zināmu regularitāti. Šajā gadījumā Nīderlandes sabiedriskās apraides sistēma
ir citādāka, jo runa ir par pastāvīgu finansējuma sistēmu. Tātad jautājums nav par konkursa procedūru vai salīdzinājumu ar
efektīvu uzņēmēju.
Otrkārt,
NOS
apgalvo, ka Komisijai valsts atbalsta esamība sākotnēji esot bijusi jāvērtē Amsterdamas protokola gaismā, kas ir primāro
tiesību avots. Saskaņā ar šo protokolu valsts atbalsts var būt tikai tad, ja ir pārmērīga kompensācija, kas konkurenci ietekmē
tādā mērā, kas ir pretēji Kopienas interesēm. Līdz ar to
NOS
saņemto
ad hoc
finansējumu nevarēja uzskatīt par valsts atbalstu un tādēļ Komisija ir kļūdaini interpretējusi EKL 87. un 88. pantu.
Bez priekšrocības nevar būt valsts atbalsts neatkarīgi no jautājuma, vai iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
izvirzītie nosacījumi ir izpildīti, kā tas izriet no Komisijas 2005. gada 28. novembra Lēmuma 2005/842/EK par [EKL] 86. panta
2. punkta piemērošanu valsts atbalstam attiecībā uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem dažiem uzņēmumiem, kuriem
uzticēts sniegt pakalpojumus ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi (OV L 312, 67. lpp.).
Visbeidzot
NOS
apgalvo, ka Komisija, atsaukdamās uz iepriekš 13. punktā minēto spriedumu lietā
Altmark
, ir nepareizi secinājusi, ka
NOB
tehnisko pakalpojumu sniegšana sabiedrisko raidorganizāciju labā ir valsts atbalsts tāpēc, ka
NOB
saņem valsts piešķirtu kompensāciju par šādu pakalpojumu sniegšanu, un šāda kompensācija ir finansēta no līdzekļiem, ko valsts
ir nodevusi
NOS
rīcībā.
Treškārt,
NOS
apgalvo, ka Komisija nav pietiekami pamatojusi savu vērtējumu apstrīdētā lēmuma 96. apsvērumā, saskaņā ar kuru finansējums
no
FOR
, papildfondiem un
CoBo
nav balstīts uz iepriekš noteiktiem objektīviem mērķiem un pārskatāmiem kritērijiem.
Komisija apstrīd
NOS
argumentāciju, precizēdama, ka izvirzīto argumentu skaidrības trūkuma dēļ tai nav labi saprotams pamata mērķis.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam kā neefektīvs ir jānoraida
NOS
arguments par
NOB
tehnisko pakalpojumu sniegšanu sabiedriskajām raidorganizācijām. No apstrīdētā lēmuma 137. apsvēruma izriet Komisijas uzskats,
ka šis pasākums nebija jāiekļauj aprēķinos. Tāpēc šis pasākums nav iekļauts vērtējumā par sabiedrisko raidorganizāciju pārmērīgo
kompensāciju un
a fortiori
tas nav iekļauts arī
PO
saņemtās pārmērīgās kompensācijas summā, kas ir vienīgā norādītā atcelšanas prasībā.
Pirmām kārtām, runājot par apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz iepriekš 13. punktā minēto spriedumu lietā
Altmark
, Komisija šī lēmuma 93. punktā norāda, ka
ad hoc
finansējums sniedz ekonomisku priekšrocību Nīderlandes sabiedriskajām raidorganizācijām – tādā nozīmē, ka šie pasākumi atbrīvo
raidorganizācijas no darbības izmaksām, kas tām parasti būtu jāsedz.
Pēc tam apstrīdētā lēmuma 6.2.1. punktā ar virsrakstu “
Altmark
sprieduma piemērojamība” Komisija atbild uz Nīderlandes iestāžu un raidorganizāciju argumentu, saskaņā ar kuru
ad hoc
finansējums kompensējot viņu neto izmaksas, kas radušās, lai veiktu tām uzticēto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu. Apstrīdētā
lēmuma 94. apsvēruma pēdējā teikumā ir minēts, ka tas varētu nozīmēt, ka šis
ad hoc
finansējums nerada priekšrocības sabiedriskajām raidorganizācijām un saskaņā ar iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
izvirzītajiem nosacījumiem nav valsts atbalsts.
Tad Komisija apstrīdētā lēmuma 95. punktā uzskaita nosacījumus, kas saskaņā ar iepriekš 13. punktā minēto spriedumu lietā
Altmark
ir jāizpilda, lai valsts pasākumi, kas kompensē vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu (VTNP) tīrās papildu izmaksas,
nebūtu valsts atbalsts.
Visbeidzot apstrīdētā lēmuma 96.–98. apsvērumā Komisija pamato savu šī lēmuma 99. apsvērumā izdarīto secinājumu, saskaņā ar
kuru šajā lietā trīs pēdējie no minētajiem nosacījumiem nav izpildīti.
Pirmkārt, kā uzskata Komisija, līdzekļu pārskaitījumi no
FOR
, no papildfondiem, kā arī finansiālie ziedojumi sabiedriskajām raidorganizācijām no
CoBo
nav balstīti uz iepriekš noteiktiem objektīviem un pārskatāmiem parametriem. Otrkārt,
ad hoc
finansējuma pasākumos un finansējumā no
CoBo
nav ņemti vērā visi atbilstošie sabiedrisko raidorganizāciju ienākumi un tajos nav ietvertas vajadzīgās garantijas, lai izvairītos
no pārmērīgas kompensācijas. Tā rezultātā ar
ad hoc
finansējumu saistītā kompensācija patiesībā bija ievērojami pārmērīga. Treškārt, Nīderlandes sabiedriskās raidorganizācijas
nav izraudzītas kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumu sniedzējas, pamatojoties uz konkursu. Turklāt nav veikta
nekāda analīze, lai pārliecinātos, ka kompensācijas apmērs tiktu noteikts, pamatojoties uz labi pārvaldīta un attiecīgi aprīkota
vidēja uzņēmuma, kas atbilstu sabiedrisko pakalpojumu sniegšanas prasībām, izmaksām, kas rodas, izpildot šos pienākumus.
Tādēļ jākonstatē, ka pretēji
NOS
apgalvojumiem šīs lietas apstākļos un ņemot vērā apstrīdētā lēmuma saturu un it īpaši tā 35.–45. apsvērumā sniegto raksturojumu
par dažāda veida finansējumu, minētā lēmuma pamatojums ļauj gan ieinteresētajām personām iepazīties ar pamatojumu Komisijas
secinājumiem par to, ka iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
izstrādātie kritēriji šajā gadījumā nav ievēroti, gan Vispārējai tiesai veikt pārbaudi.
Komisija apstrīdētajā lēmuma ir pietiekami skaidrā veidā izklāstījusi faktus un juridiskos apsvērumus, kuriem šajā ziņā ir
būtiska nozīme apstrīdētā lēmuma uzbūvē (šajā ziņā skat. iepriekš 119. punktā minēto spriedumu lietā
Ter Lembeek
/Komisija, 246. punkts).
Otrām kārtām, runājot par argumentu, ko
NOS
izvirzījusi savā prasības pieteikumā un saskaņā ar kuru iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
izstrādātie kritēriji attiecas vienīgi uz valsts tiesu, šim argumentam nav juridiska pamata un tam pamatojums nav rodams
arī iepriekš minētajā spriedumā.
No iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
87.–94. punkta skaidri izriet, ka tajā Tiesas izvirzītie principi ir vispārpiemērojami, pat ja tie ir formulēti valsts tiesas
lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu ietvaros. Tiesa iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
minēto principu nav nedz ierobežojusi tikai attiecībā uz tajā lietā izskatāmo gadījumu vai rezervējusi tā piemērošanas tiesības
valsts tiesai, nedz liegusi tā piemērošanu sabiedriskās apraides nozarei.
Iepriekš 122. punktā minētajā spriedumā lietā
TF1
/Komisija (130. punkts) Pirmās instances tiesa ir precizējusi, ka no iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
viennozīmīgā teksta izriet, ka četru minēto nosacījumu vienīgais mērķis ir kvalificēt attiecīgo pasākumu par valsts atbalstu,
precīzāk, noteikt, vai pastāv priekšrocība.
Valsts intervence, kas neatbilst vienam vai vairākiem minētajiem nosacījumiem, ir jāuzskata par valsts atbalstu EKL 87. panta
1. punkta izpratnē (iepriekš 122. punktā minētais spriedums lietā
TF1
/Komisija, 129. punkts).
Tā kā Nīderlandes iestādes un sabiedriskās raidorganizācijas šajā gadījumā patiešām ir apgalvojušas, ka
ad hoc
finansējums kompensējot viņu neto izmaksas, kas radušās, lai izpildītu tām uzticēto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu, Komisija,
vērtējot ekonomisko priekšrocību, juridiski pareizi un nepieļaudama kļūdu vērtējumā ir pārbaudījusi, vai šajā gadījumā ir
izpildīti iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
izstrādātie nosacījumi.
Vēl ir jānorāda, ka, lai arī
NOS
apstrīd iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
piemērošanu šai lietai, tā neapstrīd apstrīdētā lēmuma 99. apsvērumā izdarīto Komisijas secinājumu, saskaņā ar kuru iepriekš
13. punktā minētā sprieduma lietā
Altmark
nosacījumi nav izpildīti.
NOS
nav iesniegusi nevienu elementu, lai atspēkotu apstrīdētā lēmuma 96.–98. apsvērumā norādīto Komisijas pamatojumu.
Trešām kārtām, runājot par Amsterdamas protokolu, jāuzsver, no vienas puses, ka tajā netiek izslēgts, ka sabiedriskās apraides
finansējums varētu būt valsts atbalsts. Tajā ir noteikts, ka Līguma noteikumi neskar dalībvalstu kompetenci nodrošināt sabiedriskās
apraides finansējumu, ja šādu finansējumu piešķir apraides organizācijām, lai tās izpildītu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu,
ko tām uzticējusi, noteikusi un organizējusi attiecīgā dalībvalsts, un ja šāds finansējums nav pretrunā kopējām interesēm,
iespaidojot tirdzniecības nosacījumus un konkurenci Kopienā, tomēr ņemot vērā sabiedriskā pakalpojuma izpildi. Tādēļ
NOS
nevar apgalvot, ka Amsterdamas protokols nepieļauj konkurences tiesību normu piemērošanu un aizliedz Komisijai, pamatojoties
uz iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
Tiesas definētajiem kritērijiem, pārbaudīt, vai
ad hoc
finansējums sniedz Nīderlandes sabiedriskajām raidorganizācijām ekonomisku priekšrocību.
No otras puses, Komisija neapstrīd Amsterdamas protokola fundamentālo nozīmi vērtējumā par raidorganizācijām piešķirto finansējumu,
lai izpildītu tām uzticēto sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu. Komisija turklāt uz to atsaucas apstrīdētā lēmuma 122. apsvērumā,
kas ir ietverts minētā lēmuma 8. punktā ar virsrakstu “Atbalsta atbilstība EK līguma 86. panta 2. punktam”. Komisija šo pārbaudi
ir veikusi, pamatodamās arī uz judikatūru (apstrīdētā lēmuma 113. un 114. apsvērums) un uz Paziņojumu par apraidi, kurā ir
atsauce uz Amsterdamas protokolu. Tāpēc nevar apstiprināt, ka Komisija šo protokolu nav ņēmusi vērā.
Ceturtām kārtām, runājot par Lēmumu 2005/842, tas turklāt nepadara ticamu tēzi, saskaņā ar kuru Komisija šajā gadījumā būtu
kļūdaini piemērojusi iepriekš 13. punktā minēto spriedumu lietā
Altmark
.
Lēmuma 2005/842 preambulas piektajā apsvērumā ir noteikts:
“Ja [šie četri sprieduma lietā
Altmark
kritēriji] tiek ievēroti, kompensācija par sabiedrisko pakalpojumu neveido valsts atbalstu un [EKL] 87. un 88. pants nav
piemērojams. Ja dalībvalstis neievēro šos kritērijus un ja vispārīgie kritēriji [EKL] 87. panta 1. punkta piemērošanai ir
izpildīti, kompensācija par sabiedriskajiem pakalpojumiem veido valsts atbalstu, uz ko attiecas [EKL] 73., 86., 87. un 88. pants.
Tādēļ šim lēmumam jāattiecas tikai uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem, ciktāl tā ir valsts atbalsts.”
Turklāt Lēmuma 2005/842 1. pantā ir noteikts, ka šis lēmums izklāsta nosacījumus, saskaņā ar kuriem valsts atbalsts attiecībā
uz kompensāciju par sabiedriskajiem pakalpojumiem, kas piešķirta uzņēmumiem, kam uzticēts sniegt vispārējas tautsaimnieciskas
nozīmes pakalpojumus, ir uzskatāms par saderīgu ar kopējo tirgu un ir atbrīvots no iepriekšējas paziņošanas prasības, kas
paredzēta EKL 88. panta 3. punktā.
No tā izriet, ka pašā Lēmumā 2005/842 nav definēti nosacījumi, kādiem jāatbilst kompensācijai par sabiedrisko pakalpojumu,
īpaši jau attiecībā uz iegūto priekšrocību, lai to nekvalificētu par valsts atbalstu, gluži pretēji – tas ir piemērojams pasākumiem,
kas jau ir kvalificēti kā valsts atbalsts un par kuriem ir jānoskaidro, vai tie ir saderīgi ar kopējo tirgu. Papildus tam
pretēji
NOS
apgalvotajam Lēmumā 2005/842 ir skaidra atsauce uz kritērijiem, ko Tiesa izstrādājusi iepriekš 13. punktā minētajā spriedumā
lietā
Altmark
, lai iepriekšējā stadijā noteiktu valsts atbalsta pastāvēšanu.
Tāpēc apstrīdētajā lēmumā Komisija vispirms ir juridiski pamatoti pārbaudījusi, vai kritēriji, ko Tiesa izstrādājusi iepriekš
13. punktā minētajā spriedumā lietā
Altmark
, ir tikuši izpildīti, lai noteiktu, vai
ad hoc
finansējums ir valsts atbalsts, un pēc tam, secinājusi par valsts atbalsta esamību, Komisija ir pārbaudījusi atbalsta saderību
ar kopējo tirgu (šajā ziņā skat. iepriekš 122. punktā minēto spriedumu lietā
TF1
/Komisija, 134.–147. punkts).
Visbeidzot, runājot galu galā par argumentu, ko
NOS
savā replikas rakstā šķietami vēlas izsecināt no atsauces uz Komisijas Paziņojumu 97/C 209/03 par valsts atbalsta elementiem,
publiskajām iestādēm pārdodot zemi un ēkas, tam katrā ziņā nav nekādas nozīmes. Šajā gadījumā apstrīdētais lēmums attiecas
uz apraides nozari, nevis uz zemju un ēku pārdošanu. Tāpēc izvirzītajai analoģijai nav nekāda pamatojuma.
Tā kā neviens no
NOS
izvirzītajiem argumentiem attiecībā uz tās otro pamatu nav pamatots, minētais pamats ir jānoraida.
Līdz ar to
NOS
nav pierādījusi, ka apstrīdētajā lēmumā izdarītie Komisijas secinājumi par
ad hoc
finansējuma kvalificēšanu par valsts atbalstu ir kļūdaini un nepamatoti.

Par
ad hoc
finansējuma kļūdainu kvalificēšanu par jaunu atbalstu un šajā ziņā trūkstošo pamatojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā apgalvo, ka Komisija, kvalificēdama
ad hoc
finansējumu par jaunu atbalstu, ir pārkāpusi EKL 88. pantu un Regulu Nr. 659/1999. Šajā ziņā apstrīdētais lēmums turklāt
nav pietiekami pamatots.
Komisija
ad hoc
finansējumu ir nepamatoti diferencējusi no ikgadēja valsts finansējuma. No vienas puses, tāpat kā iepriekšējais arī
ad hoc
finansējums nenozīmē līdzekļu automātisku nodošanu. Šie abi finansējuma veidi tiekot piešķirti ar kompetentā ministra īpašu
lēmumu. No otras puses, gan
ad hoc
finansējums, gan regulārs ikgadējs finansējums tiekot piešķirts par īpašu mērķu sasniegšanu, proti, par tādu uzdevumu izpildi,
kas sabiedriskajai apraidei ir noteikti ar
Mediawet
13.c pantu.
Pirmkārt, runājot par
ad hoc
finansējumu, kas veido papildfinansējumu no
FOR
un
CoBo
, prasītājas apgalvo, ka tas ietilpst sabiedrisko raidorganizāciju regulārā finansējuma sistēmā.
Ad hoc
finansējuma avots esot tāds pats kā regulārajam ikgadējam finansējumam, proti, plašsaziņas līdzekļu budžets, kas ieviests
pirms 1958. gada, un uz to attiecas vieni un tie paši finanšu noteikumi, kuru principi ir datējami pirms 1958. gada.
Ad hoc
finansējums nav ticis būtiski grozīts, tāpēc ka tas joprojām tiek saņemts no
Algemene Omroep Reserve
(Vispārējā apraides rezerve, turpmāk tekstā – “
AOR
”).
Prasītājas atsaucas uz Tiesas 1994. gada 9. augusta spriedumu lietā C‑44/93
Namur-Les assurances du crédit
(
Recueil
, I‑3829. lpp.). No tā izriet, pēc viņu domām, ka tāda uzņēmuma jaunu darbību veikšana, kas finansējumu saņem saskaņā ar esošu
sistēmu, jāuzskata vēl par pastāvošu atbalstu un jauna juridiska pamata sniegšana finansējumam nav pietiekama, lai uzskatītu,
ka attiecīgais pasākums ir jauns atbalsts. No judikatūras izrietot, ka līdzekļu piešķiršanas veids nav noteicošs, lai atbalstu
kvalificētu par jaunu vai par pastāvošu atbalstu.
Vērtējums, saskaņā ar kuru
ad hoc
finansējums atšķiroties no regulāra ikgadēja finansējuma tādēļ, ka tas ir balstīts uz citu juridisku pamatu, esot materiāli
neprecīzs.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka Komisija ir nepareizi kā jaunu atbalstu kvalificējusi pasākumu, kas paredz daļu sabiedrisko
raidorganizāciju programmu rezervju pārskaitīšanu atpakaļ
PO
. Nīderlandes Karaliste piebilst, ka Komisija šādu kvalifikāciju nav pietiekami pamatojusi.
Kā uzskata prasītājas, rezervju pārskaitīšana
PO
pēc būtības ir pastāvošs atbalsts, jo šīs rezerves nāk no publisko līdzekļu nodošanas regulāra ikgadēja finansējuma ietvaros.
Komisija neesot pierādījusi, ka šīs rezerves nāk no
ad hoc
finansējuma.
Turklāt
NOS
apgalvo, ka attiecīgo rezervju pārskaitīšana tikusi apstiprināta 2005. gada 28. jūnija sanāksmē starp tās pārstāvjiem un
par konkurences jautājumiem atbildīgo Komisijas locekli.
Nīderlandes Karaliste savukārt apgalvo, ka programmu rezervju pārskaitīšana
PO
ir lietderīga pasākuma iznākums, ko Komisija ir ieteikusi procedūrā par pastāvošu atbalstu. Tādēļ nebūtu pieņemami, ja šāds
pasākums varētu radīt jaunu atbalsta pasākumu, kura atgūšanu Komisija vēlāk varētu pieprasīt.
Treškārt,
NOS
norāda, ka sabiedriskajām raidorganizācijām sniegtie
NOB
tehniskie pakalpojumi nav valsts atbalsts un ka katrā ziņā tas nav jauns atbalsts. Šādi
NOB
sniegtie tehniskie pakalpojumi neesot bezmaksas.
Komisija vispirms uzsver, ka šajā strīdā izskatāms vienīgi jautājums, vai finansējums no
FOR
un programmu rezervju pārskaitījums
PO
ir jauns atbalsts. Tā apstrīd arī prasītāju argumentus, kuru mērķis ir pamatot
ad hoc
finansējuma kvalificēšanu par pastāvošu atbalstu.
Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam par neefektīviem jāatzīst prasītāju argumenti, ar kuriem tās cenšas apgalvot, ka finansējums no papildfonda un
CoBo
nav jauns atbalsts. No to prasījumiem (skat. iepriekš 18. un 20. punktu) un, runājot par
NOS
, no tās precizējumiem tiesas sēdē (skat. iepriekš 66. punktu), izriet, ka prasītājas savu prasību ir vērsušas tikai uz apstrīdētā
lēmuma 1. panta 1. un 2. punkta atcelšanu. Tāpēc šie argumenti par finansējumu no papildfonda un
CoBo
nekādi neietekmē iznākumu strīdam, kas attiecas vienīgi uz
ad hoc
finansējumu, ko
NOS
saņēmusi, pildot
PO
funkcijas, un kura atgūšana tiek prasīta, proti, uz finansējumu no
FOR
un sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījuma (skat. apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ietverto 4. tabulu, apstrīdētā
lēmuma 154., 178. un 179. apsvērumu un apstrīdētā lēmuma 1. panta 2. punktu). Attiecībā uz prasītāju argumentācijas par
NOB
sniegto bezmaksas tehnisko pakalpojumu neefektīvo raksturu, jāatsaucas uz iepriekš minēto 135. punktu.
Pirmkārt, runājot par apstrīdētā lēmuma pamatojumu attiecībā uz jauna atbalsta kvalifikāciju, Komisija apstrīdētā lēmuma 2.3. punktā
ir raksturojusi sabiedrisko raidorganizāciju dažādos finansējuma avotus, tostarp ikgadējo finansējumu un
ad hoc
finansējumu, ieskaitot maksājumus no
FOR
. Apstrīdētā lēmuma 2.4. punktā Komisija tāpat ir detalizēti aprakstījusi dažādu raidorganizāciju rezerves un apstrīdētā lēmuma
49. apsvērumā norādījusi, ka 2005. gadā
PO
ir nolēmusi, ka raidorganizācijām daļa no programmu rezervēm ir jānodod
PO
, bet daļu atļauts paturēt pašām raidorganizācijām. Komisija ir piebildusi, ka sabiedriskās raidorganizācijas ir pārskaitījušas
PO
summu EUR 42,457 miljonu apmērā.
Apstrīdētā lēmuma 7. punktā (apstrīdētā lēmuma 106.–111. apsvērums)
ad hoc
finansējums ir kvalificēts par jaunu atbalstu. Komisija šajā daļā ir nošķīrusi ikgadējo finansējumu, kas ir veikts, pamatojoties
uz
Mediawet
110. pantu, un kas ir pastāvošs atbalsts, un
ad hoc
finansējumu.
Apstrīdētā lēmuma 109. apsvērumā Komisija ir detalizēti izklāstījusi piecus elementus, kas
ad hoc
finansējumu atšķir no regulāra ikgadēja finansējuma un kas liecina pret tā kvalificēšanu par pastāvošu atbalstu:
–
ad hoc
finansējuma juridiskais pamats ir ticis noteikts pēc EK līguma stāšanās spēkā, proti, šajā prāvā izskatāmajā apmērā – 1998. gadā
attiecībā uz raidorganizāciju
ad hoc
finansējuma iespējām no
FOR
līdzekļiem;
–        maksājumi tika veikti tikai no 1994. gada, bet maksājumi no
FOR
– tikai sākot no 1999. gada;
–
ad hoc
finansējums nav finansējums, uz kuru sabiedriskajām raidorganizācijām ir tiesības, šie maksājumi nav automātiski;
–        pārskaitījuma noteikumi ir definēti 1999. un 2002. gada pārskaitījuma protokolos;
–        finansējums tiek piešķirts konkrētām vajadzībām, it īpaši lai palīdzētu raidorganizācijām producēt labākas programmas, lai
absorbētu reklāmas ienākumu svārstības, lai spētu nomaksāt paaugstinātu cenu par tiesībām pārraidīt sporta raidījumus un lai
veicinātu kopražojumu veidošanu ar Beļģijas un Vācijas raidorganizācijām.
Turklāt vērtējumā par dažādu sabiedrisko raidorganizāciju saņemto kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 8.4.1. punkts) Komisija
ir norādījusi, ka četrpadsmit no tām laikā no 1994. līdz 2005. gadam ir saņēmušas pārmērīgu kompensāciju un ka tā radīja kopējo
peļņu EUR 32 miljonu apmērā, kas parasti tika ieskaitīta to programmu rezervēs. Apstrīdētā lēmuma 146. apsvērumā Komisija
ir atkārtojusi, ka pārmērīgas kompensācijas līdzekļi parasti ieplūda programmu rezervēs, un ir piebildusi, ka 2005. gadā pirmo
reizi ticis nolemts, ka dažādo raidorganizāciju rezerves, kas pārsniedz 5–10 % no to gada budžeta, ir jānodod
PO
. Tā piebilda, ka šo pārskaitījumu arī uzskata par daļu no
ad hoc
finansējuma un kas ticis ņemts vērā vērtējumā par kompensācijas samērīgumu.
Tādēļ jākonstatē, ka pretēji
NOS
apgalvotajam apstrīdētajā lēmumā ir sīki izstrādāts pamatojums
ad hoc
finansējuma kvalifikācijai par jaunu atbalstu, kas saskaņā ar judikatūru nepārprotami un viennozīmīgi atspoguļo iestādes
– akta autores – argumentāciju, lai ļautu ieinteresētajām personām noskaidrot pieņemtā akta pamatojumu un Vispārējai tiesai
veikt pārbaudi.
Otrkārt, runājot par kļūdu vērtējumā, ko esot pieļāvusi Komisija, kvalificējot
ad hoc
finansējumu par jaunu atbalstu, no Regulas Nr. 659/1999 1. panta izriet, ka pastāvoša atbalsta kvalifikācija attiecas uz
jebkādu atbalstu, kas pastāvējis pirms EK līguma stāšanās spēkā attiecīgajā dalībvalstī un uz jebkādu atbalstu, ko apstiprinājusi
Komisija vai Padome, un ka par jaunu atbalstu jāuzskata jebkāds pastāvoša atbalsta grozījums.
Saskaņā ar šo viennozīmīgo tekstu ne “viss grozītais pastāvošais atbalsts” ir jāuzskata par jaunu atbalstu, bet gan tikai
pašu grozījumu var kvalificēt kā jaunu atbalstu. Tātad tikai gadījumā, ja grozījums skar pašas sākotnējās shēmas būtību, tad
šī shēma tiek transformēta par jaunu atbalsta shēmu. Runa nevar būt par tādu būtisku grozījumu, ja jaunais elements ir skaidri
nodalāms no sākotnējās shēmas (Pirmās instances tiesas 2002. gada 30. aprīļa spriedums apvienotajās lietās T‑195/01 un T‑207/01
Government of Gibraltar
/Komisija,
Recueil
, II‑2309. lpp., 109. un 111. punkts).
EKL 88. panta 3. punktā pastāvoša atbalsta grozījumi tiek pielīdzināti jaunam atbalstam, lai novērstu, ka dalībvalstis varētu
apiet jauna atbalsta paziņošanas pienākumu, sasniegdamas tādu pašu rezultātu, paplašinot jau spēkā esošas atbalsta shēmas
piemērojamību (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 9. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 91/83 un 127/83
Heineken Brouwerijen
,
Recueil
, 3435. lpp., 17. punkts).
Šajā gadījumā nav apstrīdēts, ka tikai
ad hoc
finansējums, tostarp rezervju pārskaitījums
PO
2005. gadā, apstrīdētajā lēmumā ir kvalificēts par jaunu atbalstu (apstrīdētā lēmuma 111. un 146. apsvērums). Komisija apstrīdētā
lēmuma 8. apsvērumā ir norādījusi, ka ikgadējais finansējums un stimulēšanas fonds (
Stifo
) tiek vērtēti atsevišķā procedūrā par pastāvošu atbalstu. Tāpēc apstrīdētais lēmums neattiecas uz pastāvoša atbalsta sākotnējo
shēmu.
Atbalstu var kvalificēt par jaunu atbalstu vai par pastāvoša atbalsta grozījumu, atsaucoties uz noteikumiem, kuros atbalsts
ir paredzēts, kā arī uz to īpatnībām vai robežām (šajā ziņā skat. iepriekš 162. punktā minēto spriedumu lietā
Namur-Les assurances du crédit
, 28. punkts).

NOS
atsaucas tieši uz judikatūru, kas izriet no iepriekš 162. punktā minētā sprieduma lietā
Namur-Les assurances du crédit
, lai apgalvotu, ka neviens no apstrīdētā lēmuma 109. apsvērumā izvirzītajiem Komisijas elementiem (skat. iepriekš 173. punktu),
lai arī tie var būt pamatoti, tomēr nevar būt izšķiroši.
Protams, noteikti
ad hoc
finansējuma elementi zināmā mērā līdzinās agrāk pastāvējušiem mehānismiem vai noteiktiem ikgadēja finansējuma mehānismiem.
Tomēr, skatot kopumā,
ad hoc
finansējumu raksturojošie elementi pierāda šī finansējuma kā jauna atbalsta raksturu, kas ir nodalāms no 1958. gadā ieviestās
shēmas. Tas izslēdz tā piesaisti pastāvošam atbalstam, jo šīs lietas konteksts nav salīdzināms ar tās lietas kontekstu, kurā
tika taisīts iepriekš 162. punktā minētais spriedums lietā
Namur-Les assurances du crédit
.
Prasītājas nav iesniegušas nevienu pierādījumu, kas varētu apšaubīt Komisijas apgalvojumus, saskaņā ar kuriem
ad hoc
finansējuma juridiskais pamats ticis noteikts pēc EK līguma stāšanās spēkā un pārskaitījumi, kas nav regulāri un automātiski,
tomēr atbilst konkrētām vajadzībām, ir veikti tikai sākot no 1999. gada tiktāl, ciktāl tie attiecas uz šo lietu.
Runājot par
FOR
, lai arī prasītājas patiešām apgalvo, ka šis finansējums joprojām nonāk plašsaziņas līdzekļu vispārējā budžetā, tās neapstrīd,
ka
FOR
tika izveidota tikai 1997. gadā.
Mediawet
106.a un 170.c pants, kas attiecas uz
FOR
, stājās spēkā 1998. gadā. Lai arī likumprojektā
FOR
izveide bija paredzēta jau 1953. gadā, šis likumprojekts tomēr nekad nav ticis pieņemts.
Turklāt, runājot par prasītāju apgalvojumiem, ka pārskaitījumi, kas līdzinās uz šī pamata veiktajiem pārskaitījumiem, jau
vairākus gadus tikuši veikti saskaņā ar
AOR
, jākonstatē, ka tie nekādā veidā nepierāda kļūdaino raksturu ne Komisijas apgalvojumam apstrīdētā lēmuma 109. apsvēruma otrajā
ievilkumā, saskaņā ar kuru
FOR
maksājumi sākušies 1999. gadā, ne apstrīdētā lēmuma 146. apsvērumā paustajam apgalvojumam, saskaņā ar kuru 2005. gadā ticis
izlemts, ka zināmos apstākļos dažādu raidorganizāciju rezerves daļa ir jāpārskaita
PO
.
Runājot precīzāk par rezervju pārpalikuma pārskaitījumu
PO
EUR 42,457 miljonu apmērā, no apstrīdētā lēmuma skaidri izriet Komisijas uzskats, ka tas ir jauns atbalsts
PO
, par kuru pirmo reizi izlemts 2005. gadā un kas ir pamatots ar
Mediawet
109.a pantu, saskaņā ar kuru sabiedriskajām raidorganizācijām, kuru rezerves pārsniedz maksimālo robežu, ir pienākums šo
starpību pārskaitīt
PO
, un tas nav ikgadējs finansējums
Mediawet
101. un 110. panta nozīmē.
Jākonstatē, ka šis sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījums pirmo reizi faktiski noticis 2005. gadā pēc Nīderlandes
iestāžu lēmuma atļaut katrai sabiedriskai raidorganizācijai veidot pašai savas rezerves, kas nepārsniedz 5–10 % no to gada
budžeta. Šis pārskaitījums ir pamatots ar
Mediawet
109.a pantu, kas šajā tiesību aktā tika iekļauts pēc Līguma stāšanās spēkā. Tāpēc šis pārskaitījums nekādā ziņā neietilpst
ikgadējā finansējumā
Mediawet
101. un 110. panta nozīmē, kas reglamentē pastāvošu atbalstu. Turklāt no Nīderlandes iestāžu 2005. gada 1. septembra vēstules
pielikuma izriet, ka šāds pārskaitījums izrādījies nepieciešams tādēļ, ka parastais budžets nebija pietiekams, lai īstenotu
ambīcijas pamatprogrammu jomā, tādējādi pārskaitījums atbilda arī konkrētām vajadzībām (skat. arī iepriekš 182. un 183. punktu).
Tāpēc saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 1. pantu un iepriekš 177. un 180. punktā minēto judikatūru šis pārskaitījums, kas ir
samazinājis kopējo kompensāciju, ko ir saņēmušas dažādas sabiedriskās raidorganizācijas, vienlaicīgi palielinot
PO
pārmērīgo kompensāciju, ir jākvalificē par jaunu atbalstu
PO
, kas pieskaitāms pastāvošajam atbalstam, ko tā jau saņēmusi. Bez šādas kvalifikācijas, par ko liecina šis konkrētais gadījums,
dalībvalstij pietiktu tikai veikt šādus pārskaitījumus, lai vismaz daļēji atbrīvotos no pamatota atmaksāšanas pienākuma.
Tādēļ, ciktāl prasītājas atsaucas uz iespējami pastāvoša atbalsta daļu sabiedrisko raidorganizāciju rezervēs agrākā stadijā,
neapstrīdēdamas šajā ziņā valsts atbalstu
PO
, viņu argumenti ir neefektīvi (skat. turpmāk 239. punktu). Pat pieņemot šo jauno apstākli, kopējais
PO
pārskaitītais atbalsts joprojām būtu jauns.
Katrā ziņā prasītājas nav iesniegušas nevienu konkrētu pierādījumu, skaitļus vai citus datus, lai pamatotu to apgalvojumus
par pastāvoša atbalsta daļu sabiedrisko raidorganizāciju rezervēs.
Komisija apstrīdētā lēmuma 141. apsvērumā ir norādījusi, ka četrpadsmit sabiedriskās raidorganizācijas ir saņēmušas pārmērīgu
kompensāciju, kas pavisam radīja EUR 32 miljonu peļņu, kas parasti tikusi ieskaitīta to programmu rezervēs. Prasītājas nav
apstrīdējušas Komisijas apgalvojumu, ka katras raidorganizācijas saņemtā pārmērīgā kompensācija tika aprēķināta saskaņā ar
tādu pašu metodi, kas apstrīdētajā lēmumā ir minēta attiecībā uz
NOS
tās
PO
funkciju izpildē. Šajā ziņā no Nīderlandes iestādēm adresētās Komisijas 2005. gada 22. decembra vēstules un it īpaši I pielikumā
pievienotās tabulas izriet, ka Komisija tām tiešām ir prasījusi iesniegt raidorganizāciju izdevumus un ienākumus par laikposmu
no 1994. līdz 2005. gadam, izdalot sabiedriskā pakalpojuma neto izmaksas, parasto ikgadējo finansējumu, iespējamo pārpalikumu
vai deficītu un atsevišķi – dažādo
ad hoc
finansējumu, lai galu galā varētu aprēķināt iespējamo pārmērīgo kompensāciju. Tā
PO
gadījumā Komisija, pamatojoties uz Nīderlandes iestāžu 2006. gada 3. februārī iesniegtajiem skaitļiem, varēja aprēķināt pārmērīgo
kompensāciju, ko
ad hoc
finansējuma dēļ bija saņēmušas dažādas sabiedriskās raidorganizācijas un kas tika ieskaitīta to programmu rezervēs. Prasītājas,
apgalvodamas jauna atbalsta pilnīgu neesamību, tikai vispārīgi apstiprina, ka atmaksāšanas prasība attiecas tikai uz to summas
daļu, kas ir pārskaitīta kā pastāvošs atbalsts, ar ko nepietiek, lai pierādītu viņu tēzi.
Šajā ziņā jāpiebilst, ka, lai arī apstrīdētā lēmuma 153. apsvērumā Komisija
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju laikposmā no 1994. līdz 2005. gadam ir novērtējusi EUR 98,365 miljonu apmērā un uzskatījusi
to par atbalstu, kas nav saderīgs ar kopējo tirgu, apstrīdētā lēmuma 154. apsvērumā atgūšanu tā ir noteikusi tikai attiecībā
uz summu EUR 76,327 miljonu apmērā, kas atbilst tikai
ad hoc
finansējumam, “kāds netika saņemts pastāvošā atbalsta pasākumu kontekstā”.
Pavisam skaidri tā nav kļūda aprēķinos, kā to apgalvo
NOS
. Gluži pretēji, tas atbilst
NOS
izteiktajām bažām, proti, lai no pastāvošā atbalsta izrietošā pārmērīgā kompensācija netiktu iekļauta atgūstamajā summā.
Komisija ir tieši paredzējusi ierobežot atgūšanu attiecībā uz jauno atbalstu, ko veido
ad hoc
finansējums, proti, maksājumi no
FOR
un 2005. gada pārskaitījums
PO
EUR 42,457 miljonu apmērā no raidorganizāciju rezervēm. No apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ietvertās 4. tabulas izriet, ka
noapaļotā summa EUR 98,4 miljonu apmērā ietver ne tikai
ad hoc
finansējumu EUR 76,3 miljonu apmērā, bet arī
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju EUR 20,7 miljonu apmērā, ko veido starpība starp tās ikgadējo finansējumu un tās publiskā
finansējuma vajadzībām. Apstrīdētajā lēmumā noteiktais atgūšanas pienākums neattiecas uz šo pārmērīgo kompensāciju.
Turklāt, ciktāl Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījums
PO
ir noticis, lai izpildītu procedūrā par pastāvošu atbalstu izvirzīto Komisijas prasību, šis arguments ir jānoraida kā nepamatots.
Pirmkārt, Nīderlandes Karaliste šajā ziņā nav iesniegusi nevienu pierādījumu.
Otrkārt, kā jau minēts iepriekš (skat. 187. punktu), no Komisijai nosūtītās Nīderlandes iestāžu 2005. gada 1. septembra vēstules
pielikuma izriet, ka šo rezervju pārskaitījums ir pamatots ar faktu, ka ierastais izglītības, kultūras un zinātnes budžets
nebija pietiekams, lai īstenotu ambīcijas pamatprogrammu jomā. Šim pamatojumam nav nekāda sakara ar procedūru par pastāvošu
atbalstu.
Treškārt,
PO
nav valsts iestāde, tāpēc šo rezervju pārskaitījums tās labā nav tas pats, kas valstij atgūt šīs summas. Tādēļ Komisija katrā
ziņā pamatoti apstrīd, ka šis pārskaitījums varētu atbilst tās prasībai, kas izvirzīta procedūrā par pastāvošu atbalstu. Šajā
ziņā, pieņemot, ka tas tā ir, par konkurences jautājumiem atbildīgā Komisijas locekļa iespējamā pozitīvā reakcija 2005. gada
28. jūnija sanāksmē ar
NOS
, kas – kā apgalvo Komisija – bija neformāla, attiecībā uz šo rezervju sagaidāmo pārskaitījumu varēja attiekties uz to pārskaitījumu
Nīderlandes valstij.
NOS
nav pierādījusi, ka Komisija būtu apstiprinājusi šādu pārskaitījumu
PO
.
Turklāt, lai gan tas ir patiesi, ka Nīderlandes iestādes varēja norādīt, ka to mērķis bija pārpalikumu pārskaitīt
AOR
, kas ir valstij piederoša rezerve un kas ir plašsaziņas līdzekļu budžeta sastāvdaļa, no apstrīdētā lēmuma 149. apsvēruma
62. zemsvītras piezīmes izriet, ka Nīderlandes iestādes 2006. gada 4. maija vēstulē ir apņēmušās iestrādāt šo normu 2006. gada
finanšu likumā, lai nodrošinātu tās piemērošanu līdz 2007. gada
Mediawet
pieņemšanai. Nīderlandes Karaliste nav iesniegusi nevienu elementu, lai pierādītu, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas laikā
šī norma jau bija piemērojama.
Tādēļ Nīderlandes Karalistes otrais pamats un
NOS
pirmais pamats par
ad hoc
finansējuma kļūdainu kvalificēšanu par jaunu atbalstu ir jānoraida.

Par kļūdainu EKL 86. panta 2. punkta piemērošanu un kļūdām apgalvotās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā, kā arī par pamatojuma
trūkumu šajā ziņā
Nīderlandes Karalistes trešais pamats ir izvirzīts pakārtoti un iedalīts trīs daļās. Pirmajā daļā Nīderlandes Karaliste apgalvo,
ka Komisija nepareizi ir secinājusi par pārmērīgas kompensācijas esamību, lai gan tā nav apgalvojusi nekādu reālu konkurences
izkropļojumu. Otrajā daļā tā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu vērtējumā un nav izpildījusi tās pienākumu norādīt pamatojumu,
neizmeklēdama, vai par nesaderīgu ar kopējo tirgu atzītā atbalsta daļa EUR 33,870 miljonu apmērā tiešām varēja kalpot kā
PO
pārmērīga kompensācija. Trešajā daļā tā apgalvo, ka Komisijai summai, kas pārskaitīta
PO
, esot bijis jāpiemēro 10 % tolerances marža, ko tā piemērojusi sabiedriskajām raidorganizācijām.

NOS
savā trešajā pamatā būtībā apgalvo, ka Komisija ir nepareizi secinājusi, ka pastāv saikne starp
ad hoc
finansējumu un pārmērīgo kompensāciju, kuru tā uzdevusi atgūt. Komisija šajā ziņā neesot arī pietiekami pamatojusi apstrīdēto
lēmumu un nepareizi interpretējusi EKL 86. un 88. pantu. Piektajā pamatā
NOS
apgalvo, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi EKL 86. panta 2. punktu un nav pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu, jo tā
samērīguma pārbaudes ietvaros nav izvērtējusi saikni starp apgalvoto pārmērīgās kompensācijas esamību un konkurences izkropļojuma
neesamību.
Vispirms ir jāizskata EKL 86. panta 2. punkta pārkāpums saistībā ar samērīguma vērtējumu, otrkārt – saiknes trūkums starp
ad hoc
finansējumu un apgalvoto pārmērīgo kompensāciju, kā arī tās aprēķinā iekļaujamās izmaksas, treškārt – no
FOR
saņemto maksājumu kļūdaina iekļaušana
PO
saņemtās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā un, ceturtkārt – ar programmu rezervju pārskaitījumu saistītās atgūstamās summas
aprēķinā neiekļautā 10 % tolerances marža, ko Komisija ir apstiprinājusi.
Par EKL 86. panta 2. punkta pārkāpumu saistībā ar samērīguma vērtējumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Nīderlandes Karaliste būtībā apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 86. panta 2. punktu un 87. panta 1. punktu, pretrunīgi
secinādama, ka samērīguma princips nav ticis ievērots, lai gan tā nav identificējusi pret konkurenci vērstu praksi. Tādēļ
jebkādu konkurences izkropļojumu neesamības gadījumā Komisija ir nepamatoti uzdevusi atgūt apstrīdētajā lēmumā minētās summas.
Nīderlandes Karaliste šajā ziņā atsaucas uz Paziņojuma par apraidi 58. punktu. Visbeidzot tā precizē, ka tā neuzstāj, ka Komisijai
būtu jāsniedz konkrēti pierādījumi par konkurencei pretēju rīcību, bet tā norāda, ka tā pati ir konstatējusi, ka izskatītie
pasākumi neietvēra pret konkurenci vērstu rīcību.
Savukārt
NOS
apgalvo, pirmkārt, ka Komisija ir kļūdaini piemērojusi EKL 86. panta 2. punktu un nav pietiekami pamatojusi apstrīdēto lēmumu,
jo tā samērīguma pārbaudes ietvaros nav izvērtējusi saikni starp apgalvoto pārmērīgās kompensācijas esamību un konkurences
izkropļojuma neesamību. Šajā ziņā
NOS
apstrīd Komisijas apgalvojumu, saskaņā ar kuru šis pamats esot tāds pats kā tās ceturtā pamata trešā daļa.
NOS
apstiprina, ka, lai gan tās ceturtā pamata trešajā daļā tā ir atsaukusies uz konkurences izkropļojuma neesamību šajā lietā,
kas ir nepieciešams nosacījums, lai pasākumu kvalificētu par atbalstu, šajā pamatā tā apgalvo, ka Komisijai bija jāizvērtē
fakts, ka konkurences izkropļojuma nav tādēļ, ka
NOS
ir uzticēts sabiedriskā pakalpojuma uzdevums.
No vienas puses, kā norāda
NOS
, Komisijai vajadzēja ņemt vērā faktu, ka noteiktos laikposmos notikusī kavēšanās ar saņemtā finansējuma izmantošanu ir pamatota
ar holandiešu valodas teritoriālo ierobežotību.
Šajā ziņā
NOS
apstrīd, ka izskatāmajā laikposmā būtu saņēmusi finansējumu, kas ir lielāks par tās sabiedriskā pakalpojuma neto izmaksām.
Tā apgalvo, ka pasūtītie televīzijas raidījumi bieži nav pieejami un tie tiek nodoti tikai nākamajā gadā. Tādēļ Komisijas
apgalvojums, ka tā šo faktoru ņēmusi vērā sabiedrisko raidorganizāciju ikgadējā budžeta 10 % normā, ko tās var paturēt rezervē,
nav pārliecinošs, jo tai bija jāņem vērā visi lietai atbilstošie apstākļi. Viens no šādiem apstākļiem, kā apgalvo
NOS
, ir holandiešu valodas teritoriālā ierobežotība, kas bieži rada grūtības īsā laikā atrast labus producentus un aktierus,
tādējādi radot kavējumus.
No otras puses,
NOS
apgalvo, ka Komisijai vajadzēja ņemt vērā faktu, ka pārmērīgā kompensācija izzustu visai drīzā nākotnē. Sabiedrisko raidorganizāciju
pārskaitītās rezerves
PO
bija paredzēts pilnībā izmantot jau 2006. gadā vai vēlākais 2007. gadā.
Visbeidzot
NOS
uzskata, ka Komisijas arguments, saskaņā ar kuru tai apstrīdētais lēmums ir jāpieņem, pamatojoties uz tajā datumā esošajiem
faktiem, nav pamatots, jo šajā gadījumā visas dažādo raidorganizāciju 2006. gadā, ar pārnešanu uz 2007. gadu, izveidotās rezerves
tikušas pilnībā novirzītas sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma izpildei.
Otrkārt,
NOS
apgalvo, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 116.–121. apsvērumā ir pārkāpusi EKL 86. panta 2. punktu, jo tai nav jānosaka ne sabiedriskā
pakalpojuma uzdevuma saturs, ne jāpārbauda acīmredzamas kļūdas, kas pieļautas šī uzdevuma aprakstā valsts tiesībās. Šajā ziņā
NOS
apstrīd Komisijas vērtējumu apstrīdētā lēmuma 121. apsvērumā, saskaņā ar kuru sporta programmu pārraide ir jāierobežo līdz
10 % no kopējā programmu raidlaika.
Treškārt,
NOS
apstrīd apstrīdētā lēmuma 1. panta 1. punktā pausto secinājumu, ka atbalsts ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, lai gan Komisija
nav pārbaudījusi, vai šis atbalsts nav attaisnots atbilstoši EKL 87. panta 2. un 3. punktam, ņemot vērā holandiešu valodas
teritoriālo ierobežotību.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ievadam, ciktāl prasītāji atsaucas uz konkurences izkropļojuma neesamību, lai piemērotu EKL 87. pantu, jo pēc vērtējuma par
atbalsta saderību, ievērojot EKL 86. panta 2. punktu (apstrīdētā lēmuma 8. punkts), un, konkrētāk, par atbalsta samērīgumu,
Komisija ir secinājusi, ka attiecīgajā procedūrā nav bijis iespējams identificēt pret konkurenci vērstu praksi, tiktāl jāatsaucas
uz iepriekšējo 114.–124. punktu. No vienas puses, no tiem izriet, ka Komisija ir pareizi pierādījusi un pamatojusi konkurences
izkropļojuma risku, lai
ad hoc
finansējumu kvalificētu par valsts atbalstu EKL 87. panta nozīmē. No otras puses, konkurences izkropļojuma riska konstatēšana
valsts atbalsta kvalificēšanai nav pretrunā faktam, ka Komisija vērtējumā par kompensācijas samērīgumu nav identificējusi
konkrētu pret konkurenci vērstu praksi (skat. iepriekš 121.–124. punktu).
Runājot par konkurencei pretējas prakses izmeklēšanu vērtējuma par kompensācijas samērīgumu ietvaros, Komisija apstrīdētā
lēmuma 124.–126. apsvērumā, atsaukdamās uz Paziņojumu par apraidi, ir norādījusi, ka tai ir jāturpina ar samērīguma divkāršā
vērtējuma otrā elementa izskatīšanu.
Šajā ziņā apstrīdētā lēmuma 126. apsvērumā ir skaidri noteikts:
“No otras puses, Komisijai jāpārbauda tās rīcībā esošā informācija, kas ļauj domāt, ka sabiedriskās raidorganizācijas ir traucējušas
konkurenci komerciālajā tirgū lielākā mērā, nekā vajadzīgs sabiedriskās darbības nodrošināšanai. Piemēram, ņemot vērā to,
ka mazākus ieņēmumus varētu kompensēt valsts, sabiedriskā raidorganizācija varētu būt centusies samazināt tirgū reklāmas cenu
vai citu tādu pakalpojumu cenu, kas nav sabiedriskie pakalpojumi, lai tādā veidā mazinātu konkurentu ieņēmumus. Šādas prakses
gadījumā varētu būt vajadzīgs papildu finansējums no valsts, lai kompensētu no komercdarbības negūtos ieņēmumus, un tas varētu
norādīt uz sabiedriskās darbības saistību pārmērīgu kompensēšanu.”
Tieši šajā ietvarā izskatījusi samērīguma vērtējuma pirmo kritēriju, proti, saņemtās kompensācijas apmēru saistībā ar sabiedriskā
pakalpojuma uzdevuma neto izmaksām un konstatējumu par
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju (apstrīdētā lēmuma 154. apsvērums), Komisija turpināja vērtēt sabiedrisko raidorganizāciju
pret konkurenci vērsto rīcību (apstrīdētā lēmuma 8.5. punkts) saistībā ar noteiktām ierosināšanas lēmumā identificētām izkropļojuma
iespējām. Attiecīgās jomas ir kabeļtelevīzijas pārraides, reklāmas tirgus un futbola pārraižu retranslācijas tiesības. Izskatījusi
šīs konkrētās jomas, Komisija secināja, ka attiecīgajā procedūrā nebija iespējams identificēt konkrētu pret konkurenci vērstu
praksi, un piebilda, ka jautājums par to, vai sistēma pati par sevi nodrošina pietiekamu aizsardzību pret iespējamu konkurencei
pretēju rīcību, tikšot izskatīts procedūrā E‑5/2005 par pastāvošo atbalstu.
Tātad Komisija arī šajā ziņā apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi judikatūrai atbilstošu pamatojumu (skat. iepriekš 80. punktu).
Saskaņā ar Paziņojuma par apraidi 57. un 58. punktu Komisija, vērtējot pirmo kritēriju, ir pamatoti balstījusies uz principu,
ka valsts finansējums ir bijis nepieciešams, lai sabiedriskās raidorganizācijas izpildītu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu.
Šajā kontekstā tā ir pārbaudījusi, vai ir ticis ievērots samērīguma kritērijs starp valsts sniegto finansējumu un neto izmaksām,
ko radījis sabiedriskā pakalpojuma uzdevums. Pēc tam atsevišķā vērtējumā par otro kritēriju tā turklāt ir pētījusi iespējamos
konkurences izkropļojumus, kas nav nepieciešami, lai sabiedriskās raidorganizācijas izpildītu sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu.
Taču šī atsevišķā otrā kritērija vērtējuma secinājumi nevar apgāzt vai apšaubīt Komisijas konstatējumu, kas izdarīts citā
vērtējumā par pirmo kritēriju. Katrā ziņā
PO
sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma neto izmaksas tika pārmērīgi kompensētas, kā tas izriet no apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā
ietvertās 4. tabulas.
Tāpēc šajā ziņā izvirzītie prasītāju iebildumi ir jānoraida.
Runājot par
NOS
argumentu saistībā ar holandiešu valodas teritoriālo ierobežotību, jākonstatē, ka tas neapšauba Komisijas konstatējumu par
publiskā finansējuma nesamērīgo raksturu, jo tas pārsniedz sabiedriskā pakalpojuma neto izmaksas.
Runājot par argumentu saistībā ar apgalvoto atbalsta izmantošanu atbilstoši tā mērķim, šis apstāklis, pieņemot, ka tas tiek
pierādīts, tik un tā neliek izzust konstatētajai pārmērīgajai kompensācijai.
Ad hoc
finansējums, pat ja tas ir kompetentā ministra apstiprināts, var būt pārmērīgs salīdzinājumā ar sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma
izmaksām un tādējādi var radīt konkurences izkropļojumus attiecībā uz komerciālām raidorganizācijām.
Runājot par argumentu saistībā ar attiecīgo rezervju iespējamo straujo izzušanu nākotnē, Komisija pretēji
NOS
apgalvojumiem apstrīdētajā lēmumā to nevarēja ņemt vērā. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lēmuma likumība valsts atbalsta
jomā jāvērtē, pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošo informāciju lēmuma pieņemšanas brīdī (Tiesas 2004. gada 14. septembra
spriedums lietā C‑276/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑8091. lpp., 31. punkts, un Pirmās instances tiesas 2006. gada 31. maija
spriedums lietā T‑354/99
Kuwait Petroleum (Nederland
)/Komisija, Krājums, II‑1475. lpp., 65. punkts).
Tāpēc šajā ziņā ir jāatzīst, ka Komisija iebildumu rakstā nav izslēgusi, ka 2006. gada notikumi varētu ietekmēt samierināšanas
procedūru ar Nīderlandes Karalisti EKL 10. panta ietvaros attiecībā uz apstrīdētā lēmuma izpildi.
Runājot par Komisijas kompetences neesamību, lai pārbaudītu iespējamās acīmredzamās kļūdas vērtējumā, ko dalībvalsts pieļāvusi
savas sabiedriskās apraides definīcijā, jāatgādina, kā to Komisija norādījusi 2000. gada 20. septembra Paziņojuma par pakalpojumiem
ar vispārēju tautsaimniecisku nozīmi Eiropā (COM(2000) 580, galīgā redakcija) 22. punktā, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība,
lai definētu to, ko tās uzskata par vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojumiem. Tādēļ šādu pakalpojumu definīciju,
kuru ir noteikusi dalībvalsts, Komisija var apšaubīt tikai acīmredzamas kļūdas gadījumā (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada
15. jūnija spriedumu lietā T‑17/02
Olsen
/Komisija, Krājums, II‑2031. lpp., 216. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šis princips ir atkārtots Paziņojuma par apraidi 36. punktā. No tā izriet, ka, runājot par apraides nozares sabiedriskā pakalpojuma
definīciju, lai gan tiešām Komisija nevar ne izlemt, vai programma ir jāpārraida kā vispārējas tautsaimnieciskas nozīmes pakalpojums,
ne apšaubīt konkrēta produkta būtību vai kvalitāti, tai kā Līguma uzraudzītājai jāspēj iejaukties acīmredzamas kļūdas gadījumā.
Tātad Komisija šajā gadījumā ir rīkojusies savas kompetences robežās.
Runājot par to, ka Komisija nav vērtējusi EKL 87. panta 2. un 3. punktā paredzēto atkāpju piemērojamību, atliek norādīt, ka,
no vienas puses,
NOS
nav norādījusi, ka tā administratīvajā procedūrā Komisijā būtu apgalvojusi, ka minētās atkāpes varēja attiekties uz
ad hoc
finansējumu, un tā nav apstrīdējusi Komisijas apliecinājumu, ka Nīderlandes Karaliste 2004. gada 30. aprīļa vēstulē ir vienīgi
apgalvojusi, ka, atzīstot
ad hoc
finansējumu par valsts atbalstu, tā saderīgums ar kopējo tirgu izrietot no EKL 86. panta 2. punkta. No otras puses, jākonstatē,
ka
NOS
Vispārējā tiesā nav izvirzījusi nevienu argumentu, lai pierādītu, ka holandiešu valodas ģeogrāfiskās izplatības lielums varētu
kaut kādā veidā pamatot, ka Komisijai, ņemot vērā tās labas pārvaldības pienākumu, būtu arī pienākums pēc savas iniciatīvas
izvērtēt, vai
ad hoc
finansējums varētu būt attaisnots, ievērojot EKL 87. panta 2. un 3. punktu.
Tā kā neviens no prasītāju izvirzītajiem argumentiem nav pamatots, Nīderlandes Karalistes izvirzītā trešā pamata pirmā daļa
un
NOS
izvirzītais piektais pamats par EKL 86. panta 2. punkta pārkāpumu attiecībā uz samērīguma vērtējumu ir jānoraida.
Par saiknes trūkumu starp
ad hoc
finansējumu un apgalvoto pārmērīgo kompensāciju, kā arī par tās aprēķinā iekļaujamām izmaksām
–       Lietas dalībnieku argumenti

NOS
būtībā apgalvo, ka Komisija ir nepareizi secinājusi, ka pastāv saikne starp
ad hoc
finansējumu un pārmērīgo kompensāciju, kuru tā uzdevusi atgūt. Komisija šajā ziņā neesot arī pietiekami pamatojusi apstrīdēto
lēmumu un nepareizi interpretējusi EKL 86. un 88. pantu.
Pirmkārt,
NOS
apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, kādā mērā
ad hoc
finansējums ir iekļauts to rezervju veidošanā, kuras esot pārmērīgās kompensācijas pamatā. Pavisam iespējams, ka rezerves
ir tikušas izveidotas no cita, nevis
ad hoc
finansējuma, īpaši no pastāvošā atbalsta. Tās nezaudē šādu kvalifikāciju tāpēc vien, ka tās pārskaitītas
PO
, kura tās no jauna varēja pārdalīt, pamatojoties tikai uz
Mediawet
109.a panta 1. punktu. Turklāt programmu rezervju pārskaitījums
PO
neesot daļa no
ad hoc
finansējuma, kas ir norādīts apstrīdētā lēmuma 37.–45. apsvērumā.
Otrkārt,
NOS
apstrīd Komisijas vērtējumu apstrīdētā lēmuma 129. un nākamajos apsvērumos, saskaņā ar kuru neto ienākumi no tādām darbībām,
kas nav saistītas ar sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma izpildi, esot bijuši jāņem vērā rezervju summas aprēķinā, jo nav tikušas
ievērotas normas, kas ir noteiktas Komisijas 1980. gada 25. jūnija Direktīvā 80/723/EEK par dalībvalstu un publisku uzņēmumu
finansiālo attiecību pārskatāmību (OV L 195, 35. lpp.). Šajā ziņā Komisijai vajadzēja veikt papildu pārbaudi par sabiedrisko
raidorganizāciju grāmatvedību, neņemot vērā sabiedrisko raidorganizāciju ienākumu summu no komercdarbības.
Vispirms kļūdains ir uzskats, ka dažādas sabiedriskās raidorganizācijas ir izmantojušas atšķirīgas aprēķina metodes attiecībā
uz izmaksām un peļņu, kas ir saistīta ar to sabiedriskā pakalpojuma uzdevumu.
Pēc tam
NOS
apgalvo, ka sabiedrisko raidorganizāciju grāmatveži rūpējas par izmaksu precīzu aprēķinu un
Commissariat voor der Media
(Plašsaziņas līdzekļu komisariāts) rūpējas par kredītu pamatotu izmantošanu.
Turklāt sabiedriskā pakalpojuma darbībai un komercdarbībai tiek vesta atsevišķa grāmatvedība un tām tiek piemērotas dažādas
pārvaldības sistēmas, ievērojot
Handboek Financiele Verantwoording
(Finanšu atbildības rokasgrāmata) un
Commissariat voor der Media
vadlīnijas. Šajā ziņā
NOS
apgalvo, ka šī rokasgrāmata, kas ir iestrādāta Nīderlandes tiesību aktos, sabiedriskajām raidorganizācijām ir saistoša. Katras
sabiedriskās raidorganizācijas finanšu atskaitēs ir norādītas grāmatvedības metodes, kas ir izmantotas, lai izmaksas attiecinātu
uz dažādām to veiktajām darbībām.
Turklāt šajā ziņā veiktais Komisijas vērtējums radot EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, jo ienākumi no komercdarbības nav
valsts līdzekļi.
Papildus tam
NOS
, atbildēdama uz Komisijas apstiprinājumu, apgalvo, ka tai nevar pārmest par Nīderlandes Karalistes novēloto Direktīvas 80/723
transponēšanu, jo direktīvas ir adresētas dalībvalstīm. Katrā ziņā direktīvā neesot paredzēta viena grāmatvedības metode.
Pat pieņemot, ka Direktīva 80/723 nav tikusi transponēta pareizi, padziļināta pārbaude par sabiedrisko raidorganizāciju izmaksām
tik un tā ir jāveic pašai Komisijai.
Visbeidzot Komisija apstrīdētajā lēmumā esot nepamatoti “apvienojusi”
ad hoc
finansējumu ar citu finansējumu, lai konstatētu pārmērīgu kompensāciju, lai gan finansējums, kas nav
ad hoc
finansējums, ir pastāvošs atbalsts.
Komisija apstrīd šos
NOS
argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Runājot par pirmo
NOS
iebildumu, kas izvirzīts iepriekš 229. punktā, no apstrīdētā lēmuma (it īpaši skat. iepriekš 81.–89. punktu) izriet, ka,
pirmkārt, sabiedrisko raidorganizāciju
ad hoc
finansējums ir radījis tām pārmērīgu kompensāciju, kas vispārīgā veidā ieplūda to rezervēs, otrkārt, šīs rezerves apmērā,
kas pārsniedz 10 % no to ikgadējā budžeta,
PO
tika pārskaitītas pirmo reizi 2005. gadā un, treškārt, tādējādi šis pārskaitījums savukārt ir radījis pārmērīgu kompensāciju
PO
. Tātad pretēji
NOS
apgalvotajam Komisija apstrīdētajā lēmumā ir skaidri pierādījusi saikni starp
ad hoc
finansējuma piešķiršanu sabiedriskajām raidorganizācijām un pārmērīgo kompensāciju, ko
PO
saņēma tāpēc, ka šie uzņēmumi tai pārskaitīja ar minēto finansējumu saistītās rezerves.
Turklāt, ciktāl
NOS
apgalvo, ka Komisija nav pierādījusi, ka
PO
pārskaitītās sabiedrisko raidorganizāciju rezerves tikušas izveidotas no
ad hoc
finansējuma, nevis no regulārā ikgadēja finansējuma, iepriekš 188. punktā jau tika konstatēts, ka šāds arguments ir jānoraida
kā neefektīvs, jo šādu rezervju izcelsmei nav nekādas ietekmes uz vērtējumu, saskaņā ar kuru pats sabiedrisko raidorganizāciju
rezervju pārskaitījums
PO
ir tieši tas, kas papildus pastāvošam atbalstam
PO
rada jaunu atbalstu. Tādēļ atbilde uz jautājumu, vai sabiedrisko raidorganizāciju rezerves tika veidotas no jauna atbalsta
vai pastāvoša atbalsta summām, neietekmē faktu, ka Komisija ir noteikusi, ka pats rezervju pārskaitījums attiecībā uz
PO
radīja jaunu atbalstu.
Turklāt Komisija ir pareizi noteikusi, ka ar pastāvošo atbalstu sabiedriskā pakalpojuma vajadzības jau tikušas pārmērīgi kompensētas.
Prasītājas nav iesniegušas pierādījumus, kas šo analīzi atspēkotu. Tādēļ rezervē turētās summas katrā ziņā atbilda pārmērīgajai
kompensācijai. Šo rezervju vēlāks pārskaitījums nav mainījis to būtību. Tāpēc ir gan saikne starp minēto
ad hoc
finansējumu un pārmērīgo kompensāciju.
Tādēļ pirmais
NOS
iebildums ir jānoraida.
Runājot par
NOS
otro iebildumu, kurā tā būtībā apgalvo, ka Komisija esot pieļāvusi kļūdu, ņemdama vērā visus
NOS
komercdarbības neto ienākumus, lai pierādītu pārmērīgas kompensācijas esamību, jānorāda, ka Komisija apstrīdētā lēmuma 127.–131. apsvērumā
ir norādījusi, ka šāda izvēle, no vienas puses, izrietēja no fakta, ka sabiedrisko raidorganizāciju konti nedeva iespēju pareizi
asignēt sabiedriskā pakalpojuma darbības izdevumus un komercdarbības izdevumus. Tas esot pretrunā Direktīvas 80/723 noteikumiem,
kas šajā gadījumā ir piemērojama un kuru Nīderlandes Karaliste ir ieviesusi, 2001. gadā pieņemdama īpašu dekrētu, kas nosaka
sabiedriskajām raidorganizācijām pienākumu turēt atsevišķus kontus visa veida blakusdarbībai un saistītajai darbībai. No otras
puses, Komisija apstrīdētajā lēmumā ir norādījusi, ka visa sabiedrisko raidorganizāciju peļņa, ieskaitot no komercdarbības
gūtā peļņa, saskaņā ar
Mediawet
ir jāizmanto sabiedriskā pakalpojuma vajadzībām.
Nevērtējot Komisijas apgalvotās Direktīvas 80/723 iespējami nepareizās ieviešanas patiesumu un sekas, jākonstatē, ka saskaņā
ar Nīderlandes tiesību aktiem visi sabiedrisko raidorganizāciju ienākumi, ieskaitot ienākumus no komercdarbības, sabiedriskajām
raidorganizācijām ir jāvelta sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma izpildei.
NOS
to ir atzinusi savos procesuālajos rakstos, apstiprinādama, ka pēc definīcijas nav iespējams, ka tā pati vai citas raidorganizācijas
vēl neiztērētās summas izmanto citam mērķim. Līdz ar to pārbaudē par iespējamo pārmērīgo kompensāciju šie ienākumi bija jāņem
vērā.
Tādēļ Komisija nav pieļāvusi kļūdu, aprēķinā par sabiedriskā pakalpojuma uzdevuma pārmērīgo kompensāciju ņemdama vērā Nīderlandes
sabiedriskās apraides sistēmas dalībnieku neto ienākumus no komercdarbības.
Šādos apstākļos kā neefektīvi jānoraida
NOS
argumenti, ka tās konti atbilstot piemērojamiem Nīderlandes tiesību aktiem un tos esot pārbaudījuši grāmatveži, ka plašsaziņas
līdzekļu pārvalde esot nodrošinājusi piešķirto līdzekļu pamatotu izmantošanu un ka Direktīva 80/723 Nīderlandes Karalistē
transponēta tikai 2001. gadā.
Turklāt jākonstatē, ka prasītājas tiesas sēdē ir atzinušas, ka tās neapstrīd attiecībā uz
PO
norādītos skaitļus, kas minēti apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ietvertajā 4. tabulā. Tās nav iesniegušas nevienu pierādījumu,
kas varētu apšaubīt sabiedriskās darbības kopējās neto izmaksas, komercdarbības neto ienākumus, publiskā finansējuma vajadzības
un ikgadējo finansējumu, skaitļus, uz kuru pamata Komisija, ņemot vērā tikai ikgadējo finansējumu, ir noteikusi
PO
pārmērīgo kompensāciju EUR 20,7 miljonu apmērā, kam jāpieskaita vēl
ad hoc
finansējums, kura atmaksa tiek prasīta.
Tāpēc arī
NOS
otrais iebildums trešā pamata ietvaros ir jānoraida.
Par
FOR
maksājumu iekļaušanu
PO
saņemtās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā, kuru noteikts atgūt, un par pamatojuma trūkumu šajā ziņā
–       Lietas dalībnieku argumenti
Nīderlandes Karaliste būtībā apgalvo, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā un nav izpildījusi tās pienākumu
norādīt pamatojumu, uzskatīdama, ka
FOR
pārskaitījums EUR 33, 870 miljonu apmērā
PO
bija daļa no pārmērīgās kompensācijas, neizmeklējot, vai un kādā veidā
PO
šo summu ir izmantojusi. Tā uzskata, ja Komisija būtu veikusi tādu pārbaudi, tā būtu konstatējusi, ka
PO
laikposmā no 1999. līdz 2005. gadam ir iztērējusi visus no
FOR
pārskaitītos līdzekļus, kā rezultātā 2005. gadā
PO
vairs nebija nekādu līdzekļu no
FOR
, kurus varētu atgūt.
Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka pretēji Komisijas teiktajam tai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā bija zināms fakts,
ka 2006. gada beigās
FOR
līdzekļi bija nulles apmērā, jo vēstulē, ko Nīderlandes Karaliste tai bija nosūtījusi 2006. gada 3. februārī, tā tikusi informēta,
ka 2005. gada beigās
FOR
palikuši vairs EUR 8,8 miljoni un 2006. gada beigās vispār nekas. Papildus tam Komisija savu izmeklēšanu varējusi veikt sešus
mēnešus, lai ņemtu vērā visus atbilstošos elementus.

NOS
savukārt uzstāj, ka Komisija apstrīdētajā lēmumā nav apgalvojusi nekāda veida nolaidību
NOS
saņemtā finansējuma no
FOR
EUR 33,8 miljonu apmērā izmantošanā, lai gan šīs summas tikušas iztērētas darbības, it īpaši ieguldījumos digitālajos plašsaziņas
līdzekļos, atbildības politikas, satelīta un radio reklāmas ietvaros, kā arī atbilstoši pārskaitījuma protokoliem.
Komisija apstrīd prasītāju argumentus.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Runājot par apgalvoto pamatojuma trūkumu, jānorāda, ka
FOR
izcelsmes finansējums ir raksturots apstrīdētā lēmuma 2.3.3. punktā par
ad hoc
finansējumu, un Komisija to pēc tam ir vērtējusi saistībā ar valsts atbalsta tiesību normām (skat. iepriekš 83.–85. punktu).
Šīs pārbaudes iznākumā
FOR
izcelsmes finansējums apstrīdētajā lēmumā ir minēts kā
ad hoc
finansējums, kas ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē (apstrīdētā lēmuma 105. apsvērums) un konkrētāk – jauns
valsts atbalsts (apstrīdētā lēmuma 111. apsvērums).
Visbeidzot apstrīdētajā lēmumā
FOR
izcelsmes finansējums ir ņemts vērā vērtējumā par publiskā finansējuma samērīgumu un it īpaši
PO
saņemtās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā (skat. apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā ietverto 4. tabulu un apstrīdētā lēmuma
154. apsvērumu).
Tātad Komisija apstrīdētajā lēmumā ir judikatūrai atbilstoši (skat. iepriekš 80. punktu) pamatojusi savus argumentus un secinājumus
par
FOR
izcelsmes finansējumu.
Runājot par
FOR
izcelsmes finansējuma izmantošanu, Komisijai nebija pienākuma pētīt, kā
PO
to ir izmantojusi, jo Komisija apstrīdētajā lēmumā ir atzinusi, ka attiecīga
ad hoc
finansējuma dēļ
PO
ir saņēmusi pārmērīgu kompensāciju salīdzinājumā ar tās publiskā finansējuma vajadzībām (skat. apstrīdētā lēmuma 152. apsvērumā
ietverto 4. tabulu). Pat ja šis finansējums no
FOR
būtu izmantots pareizi, tas tik un tā papildina
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju salīdzinājumā ar tās publiskā finansējuma vajadzībām, kura apmērs nav ticis apstrīdēts.
Runājot par apgalvoto
FOR
izcelsmes finansējuma pilnīgu izmantošanu 2006. gadā, saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas ir atgādināta iepriekš 221. punktā,
lēmuma likumība valsts atbalsta jomā ir jāvērtē, pamatojoties uz Komisijas rīcībā esošo informāciju lēmuma pieņemšanas brīdī.
Apstrīdētais lēmums aptver laikposmu no 1994. līdz 2005. gadam, kas ir pēdējais gads, par kuru Komisijai bija pieejami galīgie
rādītāji (apstrīdētā lēmuma 10. apsvērums). Katrā ziņā tas turklāt attaisno to, ka Komisija nav ņēmusi vērā datus par 2006. gadu.
Nīderlandes Karalistes trešā pamata otrā daļa un šajā ziņā izvirzītais
NOS
arguments tās trešā pamata ietvaros nav pamatots.
Par Komisijas apstiprinātās 10 % tolerances maržas neņemšanu vērā, aprēķinot atgūstamo summu, kas ir saistīta ar programmu
rezervju pārskaitījumu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Nīderlandes Karaliste būtībā apgalvo, ka Komisijai saskaņā ar tās lēmumu pieņemšanas praksi un Paziņojumu par apraidi, kas
tai ir saistošs, vajadzēja piemērot 10 % tolerances maržu attiecībā uz programmu rezervju pārpalikuma pārskaitījumu
PO
, nevis ņemt vērā visu rezervē ieskaitīto summu.
Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka ir savlaicīgi, proti, 2005. gada 1. septembra vēstulē, informējusi Komisiju par šo jautājumu.
Tā uzsver – ja Nīderlandes likumdevējs būtu atļāvis noteiktām sabiedrisko raidorganizāciju apvienībām veidot rezerves nevis
5 %, bet gan 10 % apmērā, tad
PO
pārskaitītā summa būtu bijusi mazāka.
Atbildot uz Komisijas apgalvojumu, ka Nīderlandes iestādēm ir bijis zināms fakts, ka tā atļaujot 10 % tolerances maržu no
rezervju summas, Nīderlandes Karaliste norāda, ka, lai arī Komisijas 2004. gada 19. maija Lēmumā 2005/217/EK par Dānijas īstenotajiem
pasākumiem attiecībā uz “TV2/DANMARK” (OV 2006, L 85, 1. lpp.) ir atzīts princips, saskaņā ar kuru rezerves var paturēt un
pārcelt no viena gada uz nākamo, tajā nav minēti konkrēti procenti. Papildus tam Lēmums 2005/842 ticis pieņemts pēc pārskaitījuma
PO
.
Nīderlandes Karaliste turklāt norāda, ka tās rezerves daļas pārskaitīšanu, kas ir lielāka par Komisijas noteikto 10 % tolerances
maržu, ir noteikusi
PO
saskaņā ar
Mediawet
109.a panta 1. punktu, nevis Nīderlandes iestādes ar kādu lēmumu.
Komisija apstrīd Nīderlandes Karalistes argumentāciju.
–       Vispārējās tiesas vērtējums
Ciktāl Nīderlandes Karaliste pārmet Komisijai, ka tā ņēmusi vērā visu rezervju pārskaitījuma
PO
summu un nav ņēmusi vērā 10 % tolerances maržu, ko tā pieļauj raidorganizāciju rezervēm, jākonstatē, kā jau Nīderlandes Karaliste
ir atzinusi savos procesuālajos rakstos un kā skaidri izriet no apstrīdētā lēmuma (it īpaši skat. 49., 146. un 149. apsvērumu),
Komisija ir ņēmusi vērā sabiedrisko raidorganizāciju saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem pārskaitīto summu
PO
. Tātad šķiet, ka Nīderlandes Karaliste pārmet Komisijai, ka tā nav piemērojusi 10 % likmi, ko pati
PO
nav izmantojusi, lai gan tai pašai un Nīderlandes iestādēm šī robežvērtība bija zināma.
Katrā ziņā un lai arī kāds būtu Lēmuma 2005/842 spēkā stāšanās datums,
PO
pavisam tika pārskaitītas rezerves EUR 42,457 miljonu apmērā, kas nav apstrīdēts, un, kā norāda Komisija, šī summa bija daļa
no
PO
saņemtās pārmērīgās kompensācijas. Komisija, pamatojoties uz pieejamiem datiem, ir pareizi veikusi analīzi par
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju. Tai nevar pārmest, ka tā
PO
saņemto pārmērīgo kompensāciju nav aprēķinājusi, ņemot vērā faktu, ka, pamatojoties uz tās atļauto 10 % tolerances maržu,
kuru būtu bijis iespējams piemērot sabiedrisko raidorganizāciju rezervēm, pārmērīgā kompensācija varētu būt bijusi mazāka.
Komisijai nav pienākuma ņemt vērā 10 % tolerances maržu no rezervēm, kuras raidorganizācijas, iespējams, būtu varējušas uzkrāt,
pat ja tās tādas nav uzkrājušas, tādējādi
PO
saņemtā pārmērīgā kompensācija ir bijusi lielāka.
Pakārtoti jāuzsver, ka no apstrīdētā lēmuma 147.–149. apsvēruma izriet, ka princips par ikgadējās pārmērīgās kompensācijas
noteiktas procentuālas daļas pārnešanu uz nākamo gadu, kā to pieļāvusi Komisija, konkrētos apstākļos ir piemērojams katras
sabiedriskās raidorganizācijas budžetam no viena gada uz citu, lai segtu sabiedriskās apraides izmaksu svārstības. Uzskats,
ka šāda tolerance ir vispārīgs noteikums, kas ir jāpiemēro šādu sabiedrisko raidorganizāciju rezervju pārskaitījumam citām
organizācijām, būtu pretējs tās mērķim. Kā jau izriet no Lēmuma 2005/217 113. apsvēruma un kā jau tas ir apstiprināts Lēmumā
2005/842, šis noteikums neparedz dalībvalsts pastāvīgu atbrīvojumu no atmaksāšanas pienākuma. Šī lēmuma 6. panta otrajā daļā
ir noteikts – ja pārmērīgas kompensācijas summa nepārsniedz 10 % no kopējās gada kompensācijas, šādu pārmērīgu kompensāciju
var pārnest uz nākamo periodu un no kompensācijas atskaita summu, kas maksājama attiecībā uz šo periodu. Papildus tam Nīderlandes
Karaliste savā prasības pieteikumā apgalvo, ka rezerves var uzkrāt un pārnest uz nākamo gadu līdz šādam ierobežojumam 10 %
apmērā. Tas neatbilst pašreizējam gadījumam, jo attiecīgā summa netika pārnesta, bet gan pārskaitīta citai organizācijai.
Tā kā Nīderlandes Karalistes trešā pamata trešā daļa līdz ar to nav pamatota, tā ir jānoraida.
Tā kā neviens no prasītāju izvirzītajiem pamatiem nav pamatots, Nīderlandes Karalistes prasība lietā T‑231/06 un
NOS
prasība lietā T‑237/06 ir jānoraida kopumā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājām spriedums ir nelabvēlīgs, tām
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasības noraidīt;
2)
lietā T‑231/06 piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
3)
lietā T‑237/06 piespriest
Nederlandse Omroep Stichting
(
NOS
) atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Jürimäe
Dittrich

Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 16. decembrī.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par tiesību uz aizstāvību un EKL 88. panta 2. punkta pārkāpumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par to, ka ad hoc finansējums tika kļūdaini kvalificēts kā valsts atbalsts
Par to, ka CoBo ienākumi no autortiesību maksājumiem tika kļūdaini kvalificēti kā valsts līdzekļi
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par NOS uzņēmuma statusa neesamību, pildot PO funkcijas
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par konkurences izkropļošanas neesamību un šajā ziņā trūkstošo pamatojumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par iepriekš 13. punktā minētā sprieduma lietā Altmark kļūdainu interpretāciju un piemērošanu un šajā ziņā nepietiekamu apstrīdētā
lēmuma pamatojumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par ad hoc finansējuma kļūdainu kvalificēšanu par jaunu atbalstu un šajā ziņā trūkstošo pamatojumu
Lietas dalībnieku argumenti
Vispārējās tiesas vērtējums
Par kļūdainu EKL 86. panta 2. punkta piemērošanu un kļūdām apgalvotās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā, kā arī par pamatojuma
trūkumu šajā ziņā
Par EKL 86. panta 2. punkta pārkāpumu saistībā ar samērīguma vērtējumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par saiknes trūkumu starp ad hoc finansējumu un apgalvoto pārmērīgo kompensāciju, kā arī par tās aprēķinā iekļaujamām izmaksām
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par FOR maksājumu iekļaušanu PO saņemtās pārmērīgās kompensācijas aprēķinā, kuru noteikts atgūt, un par pamatojuma trūkumu
šajā ziņā
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par Komisijas apstiprinātās 10 % tolerances maržas neņemšanu vērā, aprēķinot atgūstamo summu, kas ir saistīta ar programmu
rezervju pārskaitījumu
– Lietas dalībnieku argumenti
– Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.