CELEX: 62001TJ0322
Konkurents
Kartellikokkulepped
Naatriumglükonaat
EÜ artikkel 81
Trahv
Määruse nr 17 artikli 15 lõige 2
Suunised trahvide arvutamise meetodi kohta
Koostööteatis
Proportsionaalsuse põhimõte
Võrdne kohtlemine
Ne bis in idem põhimõte

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Roquette Frères SA (edaspidi „Roquette”) on keemiatööstuses tegutsev äriühing. Ta toodab eelkõige naatriumglükonaati.
Naatriumglükonaat kuulub kelaativate ainete hulka, mis on tööstusprotsessi käigus metalliioone siduvad tooted. Nende protsesside
hulka kuuluvad näiteks tööstuslik puhastamine (pudelite või tööriistade puhastamine), pindade töötlus (roostetõrje, rasvade
eemaldamine, alumiiniumi graveerimine) ja vee töötlemine. Kelaativaid aineid kasutatakse toiduainete­, kosmeetika­, ravimi-,
paberi­ ja betoonitööstuses ning muudes tööstustes. Naatriumglükonaati müüakse kogu maailmas ja maailma turgudel on konkureerivad
ettevõtjad olemas.
1995. aastal müüdi naatriumglükonaati maailmas kokku umbes 58,7 miljoni euro eest, sellest umbes 19,6 miljoni euro eest Euroopa
Majandusühenduses (EMÜ). Vaidluse asjaolude asetleidmise ajal oli peaaegu kogu ülemaailmne naatriumglükonaadi tootmine viie
ettevõtja käes, kellest esimene oli Fujisawa Pharmaceutical Co. Ltd (edaspidi „Fujisawa”), teine Jungbunzlauer AG (edaspidi
„Jungbunzlauer”), kolmas Roquette, neljas Glucona vof (edaspidi „Glucona”), mida kuni detsembrini 1995 kontrollisid ühiselt
Akzo Nobel NV (edaspidi „Akzo”) 100‑protsendilise osalusega tütarettevõtja Akzo Chemie BV ja Coöperatieve Verkoop- en Productievereniging
van Aardappelmeel en Derivaten Avebe BA (edaspidi „Avebe”), ning viies oli Archer Daniels Midland Co. (edaspidi „ADM”).
Ameerika Ühendriikide Justiitsministeerium teavitas 1997. aasta märtsis komisjoni sellest, et lüsiini ja sidrunhappe turul
korraldatud uurimise tulemusena oli algatatud uurimine ka seoses naatriumglükonaadi turuga. Oktoobris ja detsembris 1997 ning
veebruaris 1998 teatati komisjonile, et Akzo, Avebe, Glucona, Roquette ja Fujisawa olid möönnud endi osalust kartellikokkuleppes,
mis seisnes naatriumglükonaadi hindade kindlaksmääramises ja nimetatud toote müügikoguste jagamises Ameerika Ühendriikide
turul ja mujal. Pärast seda, kui ettevõtjad jõudsid Ameerika Ühendriikide Justiitsministeeriumiga kokkuleppele, määrasid Ühendriikide
ametivõimud neile trahvid.
18. veebruaril 1998 saatis komisjon nõukogu 6. veebruari 1962. aasta määruse nr 17, esimene määrus asutamislepingu artiklite [81]
ja [82] rakendamise kohta (EÜT 1962, 13, lk 204, ELT eriväljaanne 08/01, lk 3), artikli 11 alusel informatsiooninõuded peamistele
naatriumglükonaadi tootjatele, importijatele, eksportijatele ja ostjatele Euroopas.
Pärast informatsiooninõude saamist võttis Fujisawa komisjoniga ühendust ja teatas, et on eespool kirjeldatud uurimise käigus
Ühendriikide ametiasutustega koostööd teinud ja soovib seda teha ka komisjoniga vastavalt komisjoni 18. juuli 1996. aasta
teatisele, mis käsitleb trahvide määramata jätmist või vähendamist kartellide puhul (C 207, lk 4; edaspidi „koostööteatis”).
Pärast 1. aprillil 1998 koos komisjoniga peetud nõupidamist esitas Fujisawa 12. mail 1998 kirjaliku avalduse ja toimiku, mis
sisaldas kokkuvõtet kartelliga seonduvast ja mitmeid dokumente.
16. ja 17. septembril 1998 viis komisjon määruse nr 17 artikli 14 lõike 3 alusel Avebe, Glucona, Jungbunzlauer ja Roquette’i
ruumides läbi uurimise.
10. novembril 1998 saatis komisjon ADM‑ile informatsiooninõude. ADM teatas 26. novembril 1998 oma kavatsusest komisjoniga
koostööd teha. 11. detsembril 1998 toimunud nõupidamisel esitas ADM „koostöö raames oma esimese panuse”. Seejärel esitati
21. jaanuaril 1999 ettevõtja avaldus ja asjakohased dokumendid.
Komisjon saatis 2. märtsil 1999 üksikasjalikud informatsiooninõuded Gluconale, Roquette’ile ja Jungbunzlauerile. Nimetatud
ettevõtjad andsid 14., 19. ja 20. aprilli 1999. aasta kirjades teada oma soovist komisjoniga koostööd teha ja esitasid talle
teatavat informatsiooni kartelli kohta. Komisjon saatis 25. oktoobril 1999 ADM­ile, Fujisawale, Gluconale, Roquette’ile ja
Jungbunzlauerile täiendavad informatsiooninõuded.
17. mail 2000 saatis komisjon talle esitatud informatsiooni põhjal vastuväiteteatise Roquette’ile ja teistele ettevõtjatele,
kes olid EÜ artikli 81 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 53 lõike 1 rikkumisega seotud. Roquette ja kõik teised asjaomased ettevõtjad
esitasid komisjoni teatisele vastuseks oma kirjalikud märkused. Ükski nendest ei taotlenud enda ärakuulamist ega vaidlustanud
komisjoni vastuväiteteatises kirjeldatud asjaolude sisulist õigsust.
Komisjon saatis 11. mail 2001 Roquette’ile ja teistele asjaomastele ettevõtjatele täiendavad informatsiooninõuded.
2. oktoobril 2001 võttis komisjon vastu otsuse K(2001) 2931 (lõplik), mis on tehtud EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53
kohaldamise menetluses (juhtum COMP/E-1/36.756 – Naatriumglükonaat; edaspidi „otsus”). Otsus tehti Roquette’ile kirja teel
teatavaks 11. oktoobril 2001.
Otsus sisaldab muu hulgas järgmisi sätteid:
„Artikkel 1
[Akzo], [ADM], [Avebe], [Fujisawa], [Jungbunzlauer] ja [Roquette] on rikkunud EÜ artikli 81 lõiget 1 ja alates 1. jaanuarist
1994 EMP lepingu artikli 53 lõiget 1, osaledes vältavas keelatud kokkuleppes ja/või kooskõlastatud tegevuses naatriumglükonaadi
sektoris.
Rikkumine kestis:
–        [Akzo], [Avebe], [Fujisawa] ja [Roquette’i] puhul veebruarist 1987 kuni juunini 1995;
–      [Jungbunzlaueri] puhul maist 1988 kuni juunini 1995;
–      [ADM­i] puhul juunist 1991 kuni juunini 1995.
[…]
Artikkel 3
Artiklis 1 nimetatud rikkumiste eest on määratud järgmised trahvid:
a)      [Akzo]                                     9 miljonit eurot,
b)      [ADM]                                     10,13 miljonit eurot,
c)      [Avebe]                                     3,6 miljonit eurot,
d)      [Fujisawa]                            3,6 miljonit eurot,
e)      [Jungbunzlauer]                   20,4 miljonit eurot,
f)      [Roquette]                            10,8 miljonit eurot
[…]”
Otsuses võttis komisjon trahvisumma määramisel aluseks suunised määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 ja ESTÜ asutamislepingu artikli 65
lõike 5 kohaselt määratavate trahvide arvutamise meetodi kohta (EÜT 1998, C 9, lk 3; ELT eriväljaanne 08/01, lk 171; edaspidi
„suunised”) ja koostööteatise.
Esiteks määras komisjon rikkumise raskusastme ning kestuse põhjal kindlaks trahvi põhisumma.
Rikkumise raskusastme osas leidis komisjon kõigepealt, et asjaomased ettevõtjad on toime pannud väga raske rikkumise, arvestades
selle laadi, tegelikku mõju naatriumglükonaadi turule EMP-s ja asjaomase geograafilise turu suurust (otsuse põhjendus 371).
Seejärel leidis komisjon, et on vaja võtta arvesse tegelikku majanduslikku suutlikkust konkurentsi kahjustada ja määrata selline
trahvimäär, mis tagaks piisava hoiatava mõju. Seetõttu liigitas komisjon ettevõtjad kahte kategooriasse, tuginedes asjaomaste
ettevõtjate naatriumglükonaadi müügi ülemaailmsele käibele aastal 1995 – rikkumise perioodi viimane aasta –, mille kohta ettevõtjad
olid pärast komisjonilt informatsiooninõuete saamist andmed esitanud ja mille põhjal komisjon arvutas välja nende ettevõtjate
vastavad turuosad. Esimesse kategooriasse liigitas ta ettevõtjad, kelle turuosad olid tema valduses oleva teabe kohaselt naatriumglükonaadi
ülemaailmsel turul üle 20%, nimelt Fujisawa (35,54%), Jungbunzlauer (24,75%) ja Roquette (20,96%). Nendele ettevõtjatele määras
komisjon trahvi lähtesummaks 10 miljonit eurot. Teise kategooriasse liigitas komisjon ettevõtjad, kelle turuosad olid tema
valduses oleva teabe kohaselt naatriumglükonaadi ülemaailmsel turul alla 10%, nimelt Glucona (ligikaudu 9,5%) ja ADM (9,35%).
Nendele ettevõtjatele määras komisjon trahvi lähtesummaks 5 miljonit eurot, st Akzole ja Avebele, kes ühiselt omasid osalust
Gluconas, 2,5 miljonit eurot kummalegi (otsuse põhjendus 385).
Selleks et ühelt poolt tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju ja teiselt poolt võtta arvesse asjaolu, et suurtel ettevõtjatel
on õigus- ja majandusteadmised ning vastavad infrastruktuurid, mis võimaldavad neil paremini oma rikkumise olemust ja sellest
konkurentsiõiguse seisukohalt tulenevaid tagajärgi hinnata, korrigeeris komisjon lähtesummat. Selle tulemusena kohaldas komisjon
asjaomaste ettevõtjate suurust ja koguvahendeid arvestades ADM‑ile ja Akzole määratud lähtesummadele koefitsienti 2,5 ja seega
tõstis selle lähtesumma ADM‑i puhul 12,5 miljoni euroni ja Akzo puhul 6,25 miljoni euroni (otsuse põhjendus 388).
Võtmaks arvesse iga ettevõtja poolt toime pandud rikkumise kestust, suurendati selliselt määratletud lähtesummat 10% võrra
aasta kohta, st Fujisawa, Akzo, Avebe ja Roquette’i lähtesummat suurendati 80%, Jungbunzlaueri lähtesummat 70% ja ADM-i lähtesummat
35% (otsuse põhjendused 389–392).
Nii määras komisjon Roquette’i puhul trahvi põhisummaks 18 miljonit eurot. ADM­i, Akzo, Avebe, Fujisawa ja Jungbunzlaueri
puhul määrati põhisummadeks vastavalt 16,88, 11,25, 4,5, 18 ja 17 miljonit eurot (otsuse põhjendus 396).
Teiseks suurendati Jungbunzlauerile määratud trahvi põhisummat raskendavate asjaolude tõttu 50% võrra, kuna nimetatud ettevõtjal
oli kartellis juhtiv roll (otsuse põhjendus 403).
Kolmandaks uuris komisjon teatud ettevõtjate esitatud argumente, mille kohaselt tuli nende puhul arvesse võtta kergendavaid
asjaolusid, ja lükkas need argumendid tagasi (otsuse põhjendused 404–410).
Neljandaks nõustus komisjon vastavalt koostööteatise B osale selle trahvisumma, mis Fujisawale oleks määratud koostöö puudumisel,
„väga suure vähendamisega” (80%). Peale selle leidis komisjon, et ADM ei täitnud oma trahvisumma „väga suureks vähendamiseks”
koostööteatise C osas ette nähtud tingimusi. Lõpuks vähendas komisjon koostööteatise D osa alusel „märkimisväärselt” (40%)
ADM­i ja Roquette’i trahvisummat ning 20% Akzo, Avebe ja Jungbunzlaueri trahvisummat (otsuse põhjendused 418, 423, 426 ja
427).
19. märtsil 2002 tunnistas komisjon otsuse Jungbunzlauerit puudutavas osas kehtetuks. 29. septembril 2004 tegi komisjon Jungbunzlaueri
ja kolme Jungbunzlaueri kontserni kuuluva ettevõtja (Jungbunzlauer Ladenburg GmbH, Jungbunzlauer Holding AG ja Jungbunzlauer
Austria AG) suhtes uue otsuse K(2004) 3598, mis käsitleb EÜ artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53 kohaldamise menetlust (juhtum COMP/E‑1/36.756
– Naatriumglükonaat; edaspidi „29. septembri 2004. aasta otsus”), määrates neile 19,04 miljoni euro suuruse trahvi osalemise
eest kartellis naatriumglükonaadi sektoris. Nimetatud otsuse neli adressaati esitasid 23. detsembril 2004 selle otsuse peale
hagi Esimese Astme Kohtusse. Hagi registreeriti Esimese Astme Kohtu kantseleis numbri T‑492/04 all.

Menetlus ja poolte nõuded
Roquette esitas Esimese Astme Kohtu kantseleisse 20. detsembril 2001 saabunud hagiavaldusega käesoleva hagi.
Ettekandja-kohtuniku ettekande põhjal otsustas Esimese Astme Kohus (kolmas koda) avada suulise menetluse ja esitas Esimese
Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikud küsimused, millele
pooled vastasid ettenähtud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned kuulati ära 18. veebruari 2004. aasta kohtuistungil.
Pärast eelkõige Jungbunzlauerile adresseeritud 29. septembri 2004. aasta otsuse tegemist palus Roquette 2. veebruari 2005. aasta
kirjas esimese võimalusena menetlust korraldavate meetmete võtmist Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 64 lõike 4 alusel
ja teise võimalusena Esimese Astme Kohtu poolt kõigi vajalike meetmete võtmist, nagu näiteks kohtuvaidluse uuendamine või
kohtuasjade liitmine. Lähtudes õigusmõistmise korrakohase toimimise põhimõttest, palus Esimese Astme Kohus menetlust uuendamata
komisjonil võtta Roquette’i taotluse suhtes seisukoht. Komisjon teatas 7. märtsi 2005. aasta kirjas, et tema arvates ei ole
vaja Roquette’i taotlust rahuldada.
Roquette palub Esimese Astme Kohtul:
–        tühistada otsuse artikkel 1 osas, milles on tuvastatud, et tema puhul kestis rikkumine veebruarist 1987 kuni juunini 1995;
–        tühistada otsuse artikkel 3 osas, milles talle määratakse trahv 10,8 miljonit eurot;
–        kasutada oma täielikku pädevust talle määratud trahvisumma vähendamiseks;
–        kohustada komisjoni talle hüvitama ebaseaduslikult sisse nõutud trahvisumma (põhisumma ja intress, mille määr on 3,76%);
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Roquette’ilt.

Õiguslik käsitlus
Roquette’i väited, mis puudutavad kõik talle määratud trahvi summa kindlaksmääramist, käsitlevad: esiteks rikkumise raskusastet,
teiseks rikkumise kestust, kolmandaks kergendavate asjaolude olemasolu, neljandaks tema koostööd haldusmenetluses ja viiendaks
ne bis in idem
põhimõtte kohaldamist, võttes arvesse talle Ühendriikide ametiasutuste poolt määratud trahve.
I –
Rikkumise raskusaste
A –
Sissejuhatus
Mis puudutab komisjoni hinnangut seoses rikkumise raskusastmega, siis Roquette esitab kolm argumenti: esiteks arvessevõetava
käibe vale kindlaksmääramine; teiseks kartelliga turule avaldatava tegeliku mõju väär hindamine; kolmandaks Roquette’i käitumise
arvesse võtmata jätmine.
Enne argumentide põhjendatuse kohta seisukoha võtmist on otstarbekas meelde tuletada mõningaid komisjoni poolt otsuses seoses
rikkumise raskusastmega antud hinnanguid.
Otsusest selgub, et rikkumise raskusastme hindamisel leidis komisjon kõigepealt, et kõnealused ettevõtjad olid toime pannud
väga raske rikkumise, arvestades selle laadi, tegelikku mõju naatriumglükonaadi turule EMP­s ja asjaomase geograafilise turu
suurust, mis hõlmas kogu EMP­d (otsuse põhjendused 334–371).
Seejärel leidis komisjon, et kõnealuste ettevõtjate suhtes tuli kohaldada „erinevat kohtlemist, et võtta arvesse nende ettevõtjate
tegelikku majanduslikku suutlikkust konkurentsi oluliselt kahjustada […] ja määrata trahv tasemel, mis tagab piisava hoiatava
mõju”. Selles kontekstis märkis komisjon, et ta võtab arvesse iga ettevõtja konkreetset osatähtsust ja seega tema õigusvastase
käitumise tegelikku mõju konkurentsile (otsuse põhjendused 378 ja 379).
Nende asjaolude hindamisel tugines komisjon kõnealuste ettevõtjate naatriumglükonaadi ülemaailmsele käibele viimasel rikkumisperioodil
ehk 1995. aastal. Selles osas leidis komisjon, et „[kuna naatriumglükonaadi] turg on ülemaailmne, annavad need käibed parima
võimaliku ülevaate kartellis osalenud ettevõtjate suutlikkusest teistele ühisturul ja/või EMP turul tegutsevatele ettevõtjatele
märkimisväärset kahju tekitada” (otsuse põhjendus 381). Komisjon lisas, et tema arvates toetab seda meetodit asjaolu, et tegemist
oli ülemaailmse kartelliga, mille eesmärk oli eelkõige turgude jagamine maailma tasandil ja teatud EMP piirkondade vabastamine
konkurentsist. Ta leidis, et ühe kartelliosalise ülemaailmne käive andis ülevaate tema panusest kartelli tõhususse tervikuna
või vastupidi ebastabiilsusest, mis kartelli oleks mõjutanud, kui see isik ei oleks kartellis osalenud (otsuse põhjendus 381).
Sellest lähtudes pidas komisjon vajalikuks määratleda kaks ettevõtjate kategooriat: esiteks kategooria, mis koosnes „kolmest
põhilisest naatriumglükonaadi tootjast, kelle turuosad ülemaailmsel turul ületasid 20%, ja teiseks kategooria, mille moodustasid
ettevõtjaid, „kelle turuosad naatriumglükonaadi ülemaailmsel turul olid tunduvalt väiksemad (alla 10%)” (otsuse põhjendus 382).
Nii määras komisjon 10 miljoni euro suuruse lähtesumma esimese kategooria ettevõtjatele, kelle hulka kuulusid Fujisawa, Jungbunzlauer
ja Roquette, kelle turuosad olid vastavalt ligikaudu 36%, 25% ja 21%, ning 5 miljoni euro suuruse lähtesumma teise kategooriasse
kuuluvatele ettevõtjatele Gluconale ja ADM‑ile, kelle mõlema turuosa on ligikaudu 9%. Kuna Akzo ja Avebe omasid Gluconas ühiselt
osalust, võttis komisjon kummagi äriühingu puhul aluseks 2,5 miljoni euro suuruse põhisumma (otsuse põhjendus 385).
Selleks et ühelt poolt tagada trahvi piisavalt hoiatav mõju ja teiselt poolt võtta arvesse asjaolu, et suurtel ettevõtjatel
on õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldavad neil paremini oma rikkumise olemust ja sellest konkurentsiõiguse
seisukohalt tulenevaid tagajärgi hinnata, korrigeeris komisjon lähtesummat. Selle tulemusena kohaldas komisjon asjaomaste
ettevõtjate suurust ja koguvahendeid arvestades ADM‑ile ja Akzole määratud lähtesummadele koefitsienti 2,5 ja seega tõstis
selle lähtesumma ADM‑i puhul 12,5 miljoni euroni ja Azko puhul 6,25 miljoni euroni (otsuse põhjendus 388).
B –
Käibe kindlaksmääramine
1.     Poolte argumendid
Roquette väidab sisuliselt seda, et komisjon ei määranud trahvi põhisumma arvutamisel arvessevõetavat käivet kindlaks õigesti.
Roquette’i arvates on komisjoni ekslik hinnang tingitud sellest, et ta võttis arvesse käibe, mis hõlmab ka „emalahuste” käivet,
kuigi varem oli ta möönnud, et kartelliga seoses arvesse võetud naatriumglükonaadi turg „emalahuseid” ei hõlma.
Olles meelde tuletanud, et „emalahused” olid väljaspool otsuse kohaldamisala, rõhutab Roquette, et 19. novembri 1999. aasta
kirjast ja tema poolt komisjoni 2. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudele 3. mail 1999 koostatud vastusest ning vastuväiteteatele
25. juulil 2000 esitatud märkustest tuleneb, et tema poolt vedeliku kujul toodetav naatriumglükonaat on vaid erilise tootmisprotsessi
tulemusena saadav „emalahus” ja seega erineb see konkurentide toodetest. Selle põhjal vaidlustab ta väite, et komisjon ei
saanud aru saada, et Roquette’i nimetatud „vedel glükonaat” on „emalahus” ja mitte naatriumglükonaat vedeliku kujul, nagu
seda toodavad Roquette’i konkurendid. Roquette viitab sellega seoses ka komisjoni seisukohale kostja vastuses, kus viimane
möönab kaudselt, et see, mida Roquette nimetab „emalahuseks”, ei ole täpselt sama mis naatriumglükonaat vedeliku kujul.
Roquette vaidleb vastu sellele, et tema poolt 2. märtsi 1999. aasta ja 11. mai 2001. aasta informatsiooninõuetele 3. mail
1999 ja 21. mail 2001 saadetud vastustes viite puudumine „emalahustele” võiks õigustada seda, et komisjon ei erista glükonaatide
„emalahuseid” naatriumglükonaadist vedeliku kujul. Ta rõhutab, et ta vastas informatsiooninõuetele komisjoni vorminõuete kohaselt,
milles ei eristatud „vedelaid glükonaate” „emalahustest”. Peale selle oleks tulnud Roquette’i arvates tema poolt esitatud
informatsiooni, sh andmeid käivete kohta, hinnata varasemate selgituste valguses, mis viitavad sellele, et vedelad glükonaadid
ei olnud kartellikokkuleppega hõlmatud tooted. Sellega seoses viitab ta ka Fujisawa 12. mai 1998. aasta kirjalikele märkustele,
milles viimane on tema arvates möönnud, et „emalahused” ei kujuta endast valmistoodet ega olnud kartellikokkuleppega hõlmatud.
Asjaolu, et osalised ei ole vedela naatriumglükonaadi kartellikokkuleppest välistamist nimetanud, ei takista Roquette’i arvates
kõigil kolmandatel isikutel ja komisjonil aru saamast, et see kokkulepe „emalahuseid” ei hõlma. Nii võis komisjon Roquette’i
arvates teada, et see, mida Roquette nimetas „vedelaks glükonaadiks”, oli tegelikult „emalahus”.
Seetõttu väidab Roquette, et kuna ta ei võinud kahelda selles, et komisjon on vedela naatriumglükonaadi olemusest aru saanud,
ja kui komisjon leidis, et tema valduses olev informatsioon on ebapiisav, siis oli komisjon hooletu, jättes käivete arvutamisel
küsimata vajalikud selgitused seoses Roquette’i ja teiste ettevõtjate „vedela glükonaadi” eristamisega (Esimese Astme Kohtu
14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑310/94: Gruber + Weber
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑1043, punkt 242). Roquette on seisukohal, et kui komisjon oleks olnud hoolsam, oleks ta saanud
muid dokumente, mis Roquette’i poolset „emalahuste” tootmist tõendavad. Roquette esitab kohtule oma juhatuse esimehe tõendi,
mis kinnitab, et Roquette’i vedel naatriumglükonaat on „emalahus” ja et Roquette ei tootnud muid vedelaid naatriumglükonaate
kui „emalahused”.
Teise võimalusena leiab Roquette, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei ole oluline, kelle süü tõttu trahvi arvutamisel
viga tekkis, ja vea olemasolul tuleb trahvi seetõttu igal juhul vähendada (Esimese Astme Kohtu 11. märtsi 1999. aasta otsus
kohtuasjas T‑156/94: Aristrain
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑645, punktid 584–586).
Seetõttu leiab Roquette, et trahvisumma kindlaksmääramisel ei tohtinud tema arvessevõetava käibe hulka arvata „emalahuste”
müügi käivet. Kuid käive, mida otsuse põhjenduses 48 võeti arvesse trahvi põhisumma arvutamisel, sisaldas Roquette’i „emalahuste”
käivet.
Selle komisjoni hindamisvea tõttu on rikkumise esemeks oleva Roquette’i toote käive väiksem kui arvessevõetud käive. Selle
hindamisvea tõttu tegutseb komisjon selles asjas iseenese ja Euroopa Kohtu normidele ning võrdsuse ja proportsionaalsuse põhimõttele
vastupidiselt. Järelikult ei tule Roquette’i liigitada „esimese kategooria” tootjate hulka, kelle turuosa on suurem kui 20%
ja kelle trahvi kindlaksmääratud põhisumma on 10 miljonit eurot, ning komisjon on määranud liiga kõrge trahvi.
Roquette tuletab veel meelde, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kartellis osalevatest ettevõtjatest igaühe osatähtsuse
hindamisel põhielemendiks käive ja rikkumise ulatuse näitajana võib arvesse võtta ainult kartellikokkuleppe esemeks olevate
kaupade käibe (Euroopa Kohtu 7. juuni 1983. aasta otsus liidetud kohtuasjades 100/80–103/80: Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 1825, punkt 120; eespool punktis 42 viidatud Esimese Astme Kohtu otsus Gruber + Weber
vs.
komisjon, punkt 237, ja 11. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑157/94: Ensidesa
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑707). Ta leiab, et asjaolu, et pärast „emalahuseid” puudutavate tulemuste väljajätmist toimunud
käibe vähenemist jäeti trahv samale tasemele, rikub võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtet. Täiendavalt tuletab
ta meelde, et Esimese Astme Kohus on trahvi määramisel oma täielikku pädevust teostades komisjonist sõltumatu.
Komisjon lükkab kõik Roquette’i argumendid tagasi. Ta leiab, et mitte miski ei võimaldanud tal teada, et Roquette’i vedel
naatriumglükonaat on „emalahus”. Komisjoni arvates säilitas Roquette teadlikult selles küsimuses ebaselguse. Selle kinnituse
põhjendamiseks viitab komisjon Roquette’i poolt informatsiooninõuetele 3. mail 1999 ja 21. mail 2001 saadetud vastustele ja
Roquette’i 19. novembri 1999. aasta kirjale lisatud äridokumendile. Komisjon märgib, et Roquette mainib kõigis nendes dokumentides
vedelat naatriumglükonaati, täpsustamata et on tegemist „emalahusega”. Peale selle ei võimaldanud Roquette’i 19. novembri
1999. aasta kirjas toodud viited vedela naatriumglükonaadi ja „emalahuste” kohta teha kindlat järeldust, et Roquette turustas
vaid „emalahuse” tüüpi vedelat naatriumglükonaati. Komisjon rõhutab asjaolu, et Roquette teadis, et informatsiooninõuete saatmise
eesmärk oli hinnata kartelliga hõlmatud turgu, et arvutada trahvid. Seetõttu leiab ta, et on väheusutav, et Roquette informatsiooninõuetele
vastates ei maininud oma vedela naatriumglükonaadi olemuse kohta seetõttu, et ta pidi järgima talle saadetud vormi, ja kartusest,
et sellest kõrvale kaldudes ei täida ta oma koostöökohustust. Komisjon vaidlustab eespool punktis 42 viidatud kohtuotsuse
Gruber + Weber
vs.
komisjon, millele Roquette tugines, asjakohasuse, kuna käesolevas asjas Roquette eksitas teda. Lõpuks rõhutab ta, et ükski
kartelliosalistest ei maininud menetluse jooksul, et Roquette’i naatriumglükonaat vedelal kujul võiks olla kartellikokkuleppest
välja jäetud.
Lisaks rõhutab komisjon, et kuigi Roquette’i vedelal kujul tooted oleks tulnud tema naatriumglükonaadiga seonduva käibe arvutamisel
välja jätta, ei mõjuta see komisjoni poolt kindlaks määratud trahvi lähtesummat suuruses 10 miljonit eurot.
Ta märgib, et trahv peab olema proportsionaalne rikkumise raskusastme ja kestusega ning mitte ettevõtja konkreetse käibega.
Suunised näevad ette, et seda raskusastet tuleb hinnata, lähtudes rikkumise laadist, rikkumise mõjust turule, kui see on mõõdetav,
ja asjaomase turu geograafilisest suurusest. Peale selle mööndakse suuniste punktis 1 A ja ka kohtupraktikas, et võrdsuse
põhimõtte kohaldamine võib sama tegevuse puhul viia ka asjaomastele ettevõtjatele erineva trahvisumma määramiseni, ilma et
see eristamine põhineks aritmeetilisel arvutusel (Esimese Astme Kohtu 13. detsembri 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑48/98:
Acerinox
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑3859, punkt 90).
Antud asjas leiab komisjon, et isegi kui Roquette’i turuosa tuli vähendada 20,96%-lt 17,4%-le, jäi Roquette üheks kolmest
peamisest naatriumglükonaadi tootjast, kellele tuli määrata trahvi lähtesummaks 10 miljonit eurot. Roquette on jätkuvalt kaugelt
eespool ADM‑ist ja Glucona emaettevõtjatest, kellele kuulus alla 10% suurune turuosa ja kellele oli määratud 5 miljoni euro
suurune trahv.
2.     Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et vastavalt otsuse põhjendustele 34–38 on selge, et rikkumise esemeks olev toode on naatriumglükonaat,
mis hõlmab tahket naatriumglükonaati, vedelat naatriumglükonaati ja glükoonhapet, v.a „emalahuseks” nimetatud toode.
Peale selle selgub otsuse põhjendustest 48 ja 381, et komisjon võttis arvesse need käibed, millele kartelli osalised viitasid
oma vastustes komisjoni informatsiooninõuetele, ja et need käibed vastavad iga kartelliosalise naatriumglükonaadi müügi ülemaailmsetele
käivetele rikkumise viimasel aastal ehk aastal 1995. Selle põhjal leidis komisjon, et 1995. aastal ulatus Roquette’i naatriumglükonaadi
ülemaailmne käive 12 293,62 miljardi euroni ja sellest tulenev turuosa oli hinnatud 20,96%-le (otsuse põhjendus 48).
Vastuseks Esimese Astme Kohtu kirjalikule küsimusele kinnitas komisjon, et 12 293,62 tuhat eurot vastas 80 216 582­le Prantsuse
frangile, st summale, mille Roquette oli komisjonile teatanud oma 21. mai 2001. aasta vastuses informatsiooninõudele. Sellest
21. mai 2001. aasta vastusest selgub, et summa 80 216 582 Prantsuse franki, mis oli Roquette’i naatriumglükonaadi ülemaailmne
käive 1995. aastal, hõlmab Roquette’i käivet tahke naatriumglükonaadi osas (60 517 501 Prantsuse franki), naatriumglükonaadi
osas vedelal kujul (16 029 382 Prantsuse franki) ja glükoonhappe osas (3 669 699 Prantsuse franki) aastal 1995.
Roquette lisas oma repliigile juhatuse esimehe koostatud tõendi, mille kohaselt turustas ta 1995. aastal ja varem nimetuse
all „vedel naatriumglükonaat” vaid „emalahuseid”. Komisjon ei ole seda avaldust vaidlustanud ei oma vasturepliigis, Esimese
Astme Kohtu kirjalikele küsimustele esitatud vastustes ega ka kohtuistungil.
Järelikult on selge, et komisjoni poolt arvesse võetud Roquette’i käive hõlmas ka „emalahuste” müügi käivet, kuigi see toode
ei olnud kartellikokkuleppe esemeks. Sellest järeldub, et trahvisumma kindlakstegemisel arvesse võetud Roquette’i käive on
ekslik. Nii määrati Roquette’ile ekslikult trahv, mille summa ei kajasta adekvaatselt tema positsiooni rikkumise esemeks oleva
toote turul.
Nimetatud eksimuse tagajärgi hinnatakse edaspidi pärast Roquette’i esitatud muude väidete analüüsimist, kui Esimese Astme
Kohus teostab oma täielikku pädevust.
C –
Kartelli tegelik mõju
1.     Esialgsed märkused
Roquette väidab sisuliselt seda, et kui komisjon hindas kartelli tegelikku mõju kõnealusele turule, ei võtnud ta arvesse seda,
et kartelli mõju oli piiratud. Järelikult toimis komisjon vastuolus iseenese praktikaga ja selgelt väljakujunenud kohtupraktikaga,
rikkudes määruse nr 17 artiklit 15 ja proportsionaalsuse põhimõtet.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt tuleb rikkumiste raskusaste kindlaks määrata
seoses mitme asjaoluga, nagu eelkõige konkreetse juhtumi eripärased tehiolud, ilma et kohustuslikult arvesse võetavatest tingimustest
oleks kehtestatud siduvat või ammendavat loetelu (Euroopa Kohtu 25. märtsi 1996. aasta määrus kohtuasjas C‑137/95 P: SPO jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk I‑1611, punkt 54; Euroopa Kohtu 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑219/95 P: Ferriere Nord
vs.
komisjon, EKL 1997, lk I‑4411, punkt 33, ja Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑9/99: HFB jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1487, punkt 443).
Suunistes (punkti 1 A esimene lõik) märkis komisjon, et rikkumise raskusastme hindamisel võtab ta peale rikkumise laadi ja
asjaomase geograafilise turu suuruse arvesse rikkumise „tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”.
Antud asjas selgub otsuse põhjendustest 334–388, et komisjon tõepoolest määras trahvisumma kindlaks rikkumise raskusastmest
lähtudes, arvestades neid kolme kriteeriumi. Selles kontekstis arvestas ta eelkõige seda, et kartellil oli „tegelik mõju”
naatriumglükonaadi turule (otsuse põhjendus 371).
Otsuse põhjenduses 340 esitas komisjon järgmise analüüsi:
„Komisjon leiab, et rikkumisel, mille panid toime ettevõtjad, kes käesolevas otsuses nimetatud ajavahemikul esindasid üle
90% maailma ja 95% Euroopa naatriumglükonaadi turust, oli EMP-s sellele turule tegelik mõju, kuna see rikkumine oli toime
pandud hoolikalt. Kuna kartelli tegevuse eesmärk oli konkreetselt piirata müügikoguseid, kasutada kõrgemaid hindu kui need,
mis muidu oleksid kehtinud, ja piirata müüki teatud klientidele, siis on see tegevus pidanud mõjutama tavapärast turukäitumise
skeemi ning on seega turgu mõjutanud.”
Otsuse punktis 341 rõhutas komisjon, et „[k]õnealuste kokkulepete täitmist ja sellega turule avaldatava mõju küsimust on võimaluse
piires eristatud”, aga on „siiski vältimatu, et teatud faktilised asjaolud, mida nende kahe punktiga seonduvate järelduste
tegemisel kasutati, on kattuvad”.
Selle pinnalt analüüsis komisjon esiteks kartellikokkuleppe täitmist (otsuse põhjendused 342–351). Tema arvates oli kartellikokkuleppe
täitmine tõendatud erinevate asjaoludega, mis seondusid müügikvootidega, mida komisjon pidas kartelli nurgakiviks. Peale selle
tõi komisjon välja asjaolu, et „[k]artelli iseloomustas kestev soov määrata kindlaks siht­ ja/või miinimumhinnad”, ja lisas,
et tema arvates „[n]endel hindadel pidi olema mõju osaliste käitumisele, kuigi nad ei saavutanud neid hindu süstemaatiliselt”
(otsuse põhjendus 348). Komisjon jõudis järeldusele, et „[kartellikokkuleppe] tõhusas täitmises ei saa kahelda” (otsuse põhjendus 350).
Teiseks hindas komisjon rikkumise mõju naatriumglükonaadi turule. Sellega seoses viitas ta kõigepealt asjaomase turu hindamisele
otsuse põhjendustes 34–41. Viidates seejärel juba otsuse põhjendustes 235 ja 236 antud hinnangule, kinnitas komisjon Roquette’i
ruumidest kaasa võetud tabelitele (edaspidi „graafikud”) tuginedes järgmist (otsuse põhjendus 354):
„Roquette’i ruumides läbi viidud kontrolli käigus leitud [graafikutest] nähtuv hindade muutumine näitab seda, et kartelliosaliste
taotletav eesmärk oli vähemalt osaliselt saavutatud. Kaks [graafikut], mis illustreerivad hindade kujunemist Prantsuse frankides
Euroopa naatriumglükonaadi turul aastatel 1977–1995, näitavad langust aastal 1985. See muutus tulenes nähtavasti varasema
kartelli lõppemisest ja sellele järgnenud tootmisvõimsuste kasutamise kasvust. 1986. aasta lõpus oli hindade tase 1985. aasta
algusega võrreldes langenud peaagu poole võrra. On väga tõenäoline, et nende kokkulepete rakendamine, millega loodi uus kartell
alates 1986. aastast, aitas oluliselt kaasa suurele hindade tõusule (kahekordistumisele) ajavahemikul 1987–1989. Pärast 1989. aastal
toimunud langust, mis oli väiksem kui aastal 1985, jäi hinnatase kuni 1995. aastani ligikaudu 60% võrra kõrgemale kui aastal
1987.”
Otsuse põhjendustes 235 ja 236, millele viitab otsuse põhjendus 354, märkis komisjon järgmist:
„(235) Kaks Roquette’i ruumidest kontrolli käigus kaasa võetud dokumenti on piisavalt selgesõnalised ja kujutavad endast tõendeid
tulemuste kohta, mida kartell naatriumglükonaadi osas saavutas. Need dokumendid sisaldavad eelkõige [graafikut] „Euroopa”
keskmise naatriumglükonaadi hinna kohta aastatel 1977–1995.
(236)          [Üks graafikutest] näitab selgelt, et aastatel 1981 ja 1987, kui täideti vastavalt „esimest” ja „teist” kartellikokkulepet,
tõusid hinnad väga kiiresti. Hinnad langesid järsult aastal 1985, mis langeb kokku „esimese” kartelli lõpuga, kui Roquette
kartellist lahkus. Ajavahemikul 1987–1989 tõusis naatriumglükonaadi hind tugevasti – lausa kahekordselt. Seejärel, aastatel
1989–1995 jäi hind umbes 60% kõrgemaks, kui see oli olnud 1987. aasta mõõnaperioodil. Tuleb märkida, et vastupidi ajavahemikule
1981–1986 suudeti naatriumglükonaadi hinda väga kõrgena hoida kuni aastani 1995.”
Seejärel võttis komisjon kokku, analüüsis ja lükkas tagasi osaliste erinevad argumendid, mis nad olid haldusmenetluses esitanud,
et kummutada komisjoni järeldust Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikute kohta. Mis puudutab ADM-i argumente, mille kohaselt
oleks samasugune hindade muutumine leidnud aset ka kartelli puudumisel, siis komisjon leidis järgmist (otsuse põhjendused 359,
365 ja 369):
„(359) […] ADM-i esitatud argumendid ei tõenda veenvalt seda, et kartellikokkuleppe täitmine ei saanud mängida hindade kõikumisel
mingit rolli. Kuigi on tõsi, et ADM­i pakutud stsenaarium võib saada tõeks kartelli puudumisel, sobib see väga hästi ka olemasoleva
salajase kokkuleppega. 80.‑ndate aastate keskel täheldatud võimsuse kasv võib üheaegselt olla nii esimese kartelli (1981–1985)
lõppemise põhjus kui ka tagajärg. Mis puudutab hindade muutumist alates 1987. aastast, siis see on täielikult kooskõlas sellel
ajavahemikul toimunud kartelli tegevuse taastumisega. Järelikult ei saa asjaolu, et naatriumglükonaadi hinnad tõusma hakkasid,
selgitada ainuüksi konkurentsiga, vaid seda tuleb tõlgendada osaliste vahel „hindade alammäärade” kohta sõlmitud kokkuleppe,
turuosade jagamise ning info­ ja järelevalvesüsteemi valguses. Kõik need faktorid on hinnatõusule kaasa aidanud.
[…]
(365)          [Üks] Roquette’i juurest leitud [graafikutest] kinnitab seda, et ajavahemikul 1991–1995 ehk ajal, mil ADM kartellis osales,
jäid hinnad stabiilseks või langesid vähesel määral. Miski ei viita sellele, et hinnad oleksid tugevasti langenud, ega veel
vähem sellele, et need ei oleks olnud tasuvad. ADM-i lahkumine turult on tõenäoliselt seletatav tõsiste tehniliste probleemidega,
mis tal tekkisid vahetult pärast kartelliga liitumist ja mis jäid kestma. ADM ei olnud enam kunagi võimeline oma müügikvoote
täitma.
[…]
(369)          On mõeldamatu, et osalised oleksid otsustanud korduvalt igal pool üle maailma kohtuda, et jagada müügikvoote, määrata kindlaks
hindu ja jagada kliente nii pika perioodi jooksul, võttes arvesse sellega kaasnevaid riske, kui kartelli mõju naatriumglükonaadi
turule oleks nende meelest olnud olematu või piiratud.”
Seda analüüsi arvestades võib erinevad Roquette’i esitatud argumendid selle kohta, kuidas komisjon tõendab kartelli tegeliku
mõju olemasolu, jagada vastavalt sellele, kas need käsitlevad kartellikokkuleppe täitmise kohta komisjoni poolt tehtud järeldusi,
kartellikokkuleppe täitmise ja selle mõju tõendamisel komisjoni poolt arvesse võetud asjaolusid või kartelli tegeliku mõju
hindamisel komisjoni poolt teiste asjaolude arvesse võtmata jätmist.
2.     Komisjon olevat valinud vale lähenemise, kui ta püüdis tõendada kartelli tegelikku mõju turule
a)     Poolte argumendid
Oma argumentidega nende asjaolude asjakohatusest, mille komisjon võttis arvesse kartellikokkuleppe täitmise ja nende mõju
tõendamisel, vaidlustab Roquette võimaluse, et komisjon võis kartellikokkuleppe täitmise kohta tehtud järeldustega tõendada
tegeliku mõju olemasolu.
Eriti lükkab Roquette tagasi ühelt poolt komisjoni analüüsi otsuse põhjendustes 340–351, milles viimane kinnitab, et kuna
kartellikokkulepet täideti hoolikalt, pidid need mõjutama tavapärast turukäitumist, ja et kokkulepete tõhus täitmine ei eelda
tingimata turul täpselt samade hindade ja koguste rakendamist, vaid piisab leppekohasele määrale lähendamisest. Teiselt poolt
vaidlustab Roquette otsuse põhjenduses 369 tehtud komisjoni järelduse selle kohta, et osaliste kohtumised pika perioodi jooksul
vaatamata ohule viitavad sellele, et mõju turule on olemas.
Komisjon vaidlustab selle argumentatsiooni põhjendatuse.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et suuniste punkti 1 A esimese lõigu kohaselt võtab komisjon rikkumise raskusastme alusel
trahvi arvutamisel arvesse eelkõige rikkumise „tegelikku mõju turule, kui seda saab mõõta”.
Sellega seoses tuleb analüüsida väljendi „kui seda [st tegelikku mõju] saab mõõta” täpset tähendust. Eelkõige on vaja välja
selgitada, kas selle väljendi tähenduses võib komisjon trahvi arvutamisel arvesse võtta vaid rikkumise tegelikku mõju, kuivõrd
ta on võimeline selle mõju suurust hindama.
Nagu komisjon õigesti väidab, hõlmab kartelli poolt asjaomasele turule avaldatava mõju hindamine tingimata oletuste tegemist.
Selles kontekstis peab komisjon eelkõige uurima, milline oleks olnud toote hind kartelli puudumisel. Hindade tegeliku muutumise
põhjuste uurimisel on riskantne spekuleerida iga põhjuse vastava osa üle. Tuleb arvesse võtta objektiivset asjaolu, et just
hindade kokkuleppe tõttu loobusid osalised konkurentsivabadusest hindade valdkonnas. Nii põhineb muudest teguritest kui kartelliosaliste
vabatahtlik loobumine tuleneva mõju hindamine kindlasti mõistlikel ja täpselt mõõdetamatutel oletustel.
Seega et mitte võtta sellelt kriteeriumilt, mida saab trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta, selle kasulikku mõju,
ei saa komisjonile ette heita seda, et ta tugines kartelli tegelikule mõjule asjaomasel turul, hoolimata sellest, et komisjon
ei saa seda mõju mõõta või selle kohta arvulist hinnangut esitada.
Järelikult tuleb kartelli tegelikku mõju asjaomasele turule käsitleda piisavalt tõendatuna, kui komisjon suudab esitada konkreetseid
ja usutavaid tõendeid, näidates mõistliku tõenäosusega, et kartellil oli sellele turule mõju.
Käesolevas asjas tuleneb komisjoni analüüsi kokkuvõttest (vt eespool punktid 61–66), et kartelli „tegeliku mõju” olemaolu
järeldades tugines ta kahele näitajale. Esiteks viitas komisjon asjaolule, et kartelli liikmed olid kartellikokkuleppeid täitnud
hoolikalt (vt eelkõige otsuse põhjendus 340, mis on esitatud eespool punktis 61) ja et kartell kestis pika perioodi jooksul
(otsuse põhjendus 369, mis on esitatud eespool punktis 66). Teiseks leidis komisjon, et Roquette’i ruumidest kaasa võetud
graafikutest nähtub teatav vastavus kartellikokkuleppega kindlaks määratud ja kartelli liikmete poolt turul tegelikult kasutatud
hindade vahel (otsuse põhjendus 354, mis on esitatud eespool punktis 64).
Kõigepealt tuleb rõhutada, et komisjon ei piirdunud ainult sellega, et järeldas kartellikokkuleppe hoolikast täitmisest kartelli
tegelikku mõju naatriumglükonaadi turule. Nagu eespool tsiteeritud otsuse väljavõtetest selgub, püüdis komisjon niipalju kui
võimalik uurida kartellikokkuleppe täitmist ja kartelli tegelikku mõju turule eraldi, leides sisuliselt seda, et kartellikokkuleppe
täitmine on üks eeltingimus, mis on vajalik kartelli tegeliku mõju tõendamiseks, kuid samas ei ole see tõendamiseks piisav
tingimus (vt selle kohta otsuse põhjendus 341). Tõsi on see, et otsuse põhjenduses 341 möönis komisjon, et oli „vältimatu,
et teatud faktilised asjaolud, mida nende kahe punktiga seonduvate järelduste tegemisel kasutati, on kattuvad” – mis on Roquette’i
väitel põhjus, miks komisjon ei ole oma analüüsi erinevates osades alati asjakohaseid termineid kasutanud –, kuid siiski ei
saa komisjonile ette heita, nagu oleks ta ajanud segamini kartellikokkuleppe täitmise ja kartelli tegeliku mõju. Peale selle,
kuna kartellikokkuleppe täitmine iseenesest on kartelli tegeliku mõju avaldumise eeltingimus, kujutab kartellikokkuleppe tõhus
täitmine endast esimest viidet kartelli mõju olemasolule.
Lisaks ei saa komisjonile ette heita, et ta jõudis järeldusele, et kuna kartelli liikmed esindasid üle 90% maailma ja 95%
EMÜ naatriumglükonaadi turust ning tegid märkimisväärseid pingutusi kartellikokkulepete haldamiseks, järgimiseks ja kontrolliks,
kujutas kartellikokkulepete täitmine endast tugevat viidet sellele, et kartellil on mõju turule, arvestades (vt allpool punkt 167),
et käesolevas asjas ei piirdunud komisjon vaid selle analüüsiga.
Lisaks leidis komisjon õigesti, et selle asjaolu kaal kasvab kartelli kestel. Keeruka kartelli edukas toimimine, mis nagu
käesolevas asjas hõlmab hindade kindlaksmääramist, turgude jagamist ja teabevahetust, toob endaga muu hulgas kaasa olulised
haldus- ja juhtimiskulud. Seega võis komisjon mõistlikult leida, et asjaolu, et ettevõtjad jätkasid rikkumist ja tagasid selle
tõhusa haldusjuhtimise pika aja jooksul niisuguse tegevusega kaasnevatele ohtudele vaatamata, näitab seda, et kartelli liikmed
said sellest kartellist teatud kasu ja kartellil oli tegelik mõju asjaomasele turule, isegi kui see mõju ei olnud mõõdetav.
Eeltoodust tuleneb, et komisjoni lähenemine kartelli tegeliku mõju hindamiseks naatriumglükonaadi turule ei olnud vale.
3.     Argumendid, mis käsitlevad komisjoni poolt arvesse võetud kartellikokkulepete täitmist ja kartelli mõju tõendavaid asjaolusid
a)     Kartelli erinevad faasid
Poolte argumendid
Roquette’i väitel eristab komisjon otsuses rikkumise toimumise kolme faasi: „ettevalmistusfaas” (maist 1986 kuni aprillini
1987), „tegevusfaas” (aprillist 1987 kuni maini 1990 ehk ajani, mil liitus ADM) ja „lõppfaas” (maist 1990 kuni juunini 1995).
Roquette väidab, et eristamine põhineb ilmselt kartelli poolt turule avaldatud mõju määral ja et komisjon ei hinnanud adekvaatselt
kartelli mõju esimeses ja viimases faasis.
Roquette leiab, et ettevalmistusfaasi jooksul ei olnud asjaomasele turule mingisugust konkurentsivastast mõju, kuna sel ajal
pooled vaid lõid kontaktid ja leppisid kokku kartelli juhtpõhimõtetes. Nagu komisjon otsuse põhjenduses 106 möönis, et 1986. aasta
mai nõupidamisel mõju ei olnud ja seega ei saa seda kartelli mõju hindamisel arvesse võtta, leiab Roquette, et 19. ja 20. veebruari
1987. aasta nõupidamisel ei olnud mõju ning seega ei oleks komisjon tohtinud ka seda arvesse võtta. Roquette’i väitel kehtestati
viimati nimetatud nõupidamisel vaid kartelli põhimõtted, kuid mitte tegevuse üksikasjalikku korda, mis kehtestati alles 11. ja
12. aprilli 1987. aasta nõupidamisel. Seega võis komisjon rikkumise mõju arvesse võtta alles alates 1987. aasta aprillist
ning mitte 1987. aasta veebruarist, nagu ta oli teinud.
Peale selle leiab Roquette, et komisjon jättis kartelli poolt turule avaldatava mõju hindamisel arvesse võtmata kartelli lõppfaasis
ilmnenud tegutsemisraskused. Nii ei võtnud komisjon arvesse kompensatsioonisüsteemi toimimise kahtluse alla seadmist, mis
oli tingitud ADM­i võimetusest täita talle kartelliga liitumisel antud kvoote, kuigi komisjon möönab nende asjaolude olemaolu
otsuse põhjendustes 100, 200 ja 209. Komisjon jättis arvesse võtmata ka selle, et nõupidamistel kokku lepitud põhimõtteid
ei täidetud, eelkõige seoses müügi kohta andmete esitamisega ja kvootide järgimisega poolte poolt. Roquette rõhutab eriti
seda, et komisjon jättis arvesse võtmata tema keeldumise osaleda välisjärelevalvesüsteemis, mis andis talle tegutsemisruumi.
Komisjon palub selle argumentatsiooni tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab kartelli erinevate perioodide arvesse võtmata jätmist, siis tuleb kõigepealt märkida, et vastupidi Roquette’i
väidetele ei määratle komisjon kartelli mõju määra vastavalt igale kartelli faasile. Otsuse põhjendusest 352 ja järgnevatest
põhjendustest nähtub, et komisjon võttis kartelli mõju arvesse üheainsa perioodina, mis hõlmab kogu rikkumise kestust.
Mis puudutab kartelli mõju puudumist ettevalmistusperioodil, siis selgub otsusest tõesti, et Amsterdamis 19. ja 20. veebruaril
1987 toimunud nõupidamisel sõlmisid Benckiser GmbH (kes 1988. aastal loovutas oma naatriumglükonaadi tootmise Jungbunzlauer’ile),
Fujisawa, Glucona ja Roquette üldise raamlepingu, mille üksikasju pidi arutatama järgmisel nõupidamisel, mis kava kohaselt
pidi toimuma kaks kuud hiljem Vancouveris (otsuse põhjendused 108 ja 109), ja et Vancouveris 11. ja 12. aprillil 1987 toimunud
nõupidamisel täpsustasid nimetatud pooled ja Finnsugar kartellikokkuleppe täitmise põhimõtteid (otsuse põhjendused 112, 113,
115 ja 116).
Samas lepiti 19. ja 20. veebruaril 1987 Amsterdamis toimunud nõupidamisel kokku seoses turuosade kindlaksmääramise, külmutamise
ja järgimise põhimõtetega kõnealuse aasta või eelnenud aastate tegelike müügiandmete alusel, et mudelina kasutatakse 1986. aasta
müüginumbreid (otsuse põhjendus 108) ja et turuosad jagatakse teatud jagamispõhimõtte alusel. Viimati nimetatud asjaolu selgub
ühe Roquette’i esindaja 3. märtsi 1997. aasta teatest, mille Roquette haldusmenetluses komisjonile esitas. Järelikult lepiti
19. ja 20. veebruaril 1987 Amsterdamis toimunud nõupidamisel poolte vahel kokku vähemalt tegevuse mõnede üksikasjade osas,
mis võimaldasid kartellikokkuleppe osalist täitmist. Seetõttu ei saa, vaatamata hiljem tehtud erinevatele täpsustustele, vaidlustada
kokkuleppe täitmist alates sellest kuupäevast.
Mis puudutab mõju vähenemise arvesse võtmata jätmist lõpp-perioodil, siis selgub otsusest tõesti, et ADM­i poolne kvootide
mittetäitmine tõi kaasa mitmeid lahkhelisid erinevate kartelli liikmete vahel ja nõudeid kompensatsioonisüsteemist loobumiseks
(vt eelkõige otsuse põhjendused 100, 200 ja 209). Samas vähendas ADM­i võimetus oma müügikvooti täita, samal ajal kui teised
kartelli liikmed oma toote pakkumist piirasid, veelgi naatriumglükonaadi pakkumist turul, mis mitte ei vähendanud, vaid pigem
suurendas kartelli mõju turul.
Mis puudutab Roquette’i väiteid seoses sellega, et pooled ei järginud lõpp‑perioodil üksteise teavitamise kohustust müügi
osas ega müügikvoote, siis tuleb märkida, et Roquette esitas selle argumendi toetuseks vaid oma keeldumise osaleda välisjärelevalvesüsteemis,
mis andis talle teatud tegutsemisruumi. Selgelt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei oma kartelli poolt turule avaldatava
mõju hindamisel tähtsust ettevõtja tegelik käitumine, mille ta väidab omaks võtvat, kuna arvesse tuleb võtta mõju, mis tuleneb
sellest rikkumisest tervikuna, milles ta osales (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C­49/92 P: komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, EKL 1999, lk I­4125, punktid 150 ja 152, ning Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑224/00:
Archer Daniels Midland ja Archer Daniels Midland Ingredients
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2597, punktid 160 ja 167). Järelikult on põhjendamatu ka argument kartelli mõju vähenemise arvesse
võtmata jätmise kohta lõpp-perioodil.
Isegi kui ilmneks, et kartellikokkulepet ettevalmistus- ja lõpp-perioodi jooksul ei täidetud, ei saa see iseenesest mingil
juhul tõendada kartelli mõju puudumist turule. Kartelli mõju ei ole tingimata vastavuses selle kestusega. Nii ei saa välistada
võimalust, et kui kartelli mõju on pika perioodi jooksul olematu, kuid lühikese perioodi jooksul laastav, on selle kartelli
mõju sama suur kui kartelli puhul, millel on kogu selle kestuse jooksul teatav mõju. Seega kartelli mõju puudumine või selle
piiratud mõju teatud perioodil, isegi kui see on tõendatud, ei anna veel tingimata tunnistust väiksemast mõjust kui see, mis
on kogu selle kestuse ajal mõju avaldaval kartellil.
Eeltoodut arvestades tuleb tagasi lükata Roquette’i argumendid, mis käsitlevad kartelli erinevate perioodide arvesse võtmata
jätmist
b)     Kartelli eesmärkide saavutamata jäämine tegevusperioodil
Sissejuhatus
Roquette leiab veel seda, et kartelli tegelik mõju tema „tegevusfaasis” (aprill 1987 kuni mai 1990) oli piiratud, mida komisjon
ei ole nõuetekohaselt arvesse võtnud. Eelkõige märgib Roquette, et komisjon ei võtnud arvesse kartelli piiratud mõju, arvestades
et järelevalvesüsteem oli nõrk, ega kartelli eesmärkide – kvootide määramine, hindade kindlaksmääramine ja klientide jagamine
– saavutamata jäämist.
Kõigepealt tuleb rõhutada, et antud juhul ei tõenda komisjon kartelli mõju selle eesmärkide täieliku saavutamise alusel. Komisjon
leiab, et pooltevaheline andmete vahetus, üksikasjalik turuosade kindlaksmääramine, siht- ja/või miinimumhindade kindlaksmääramine
ja klientide jagamine kartelli liikmete vahel nõupidamiste käigus tõendavad esmajärjekorras kartellikokkuleppe täitmist. Seoses
selle täitmisega ja hindade muutumisega naatriumglükonaadi turul, mida komisjoni väitel näitavad Roquette’i ruumidest kaasa
võetud graafikud, järeldab komisjon vähemalt osalist kartelli liikmete esimese eesmärgi saavutamist, milleks oli naatriumglükonaadi
kõrgete hindade kunstlik säilitamine (otsuse põhjendus 354).
Seega tuleb uurida Roquette’i iga vastuväidet kartelli eesmärkide saavutamata jäämise kohta, et teha kindlaks, kas need võivad
seada kahtluse alla kartellikokkuleppe täitmise, nii nagu komisjon seda tõendas. Arvestades, et kartellikokkuleppe täitmine
on kartelli tegeliku mõju olemasolu eeltingimus, muudab kartellikokkuleppe täitmata jätmise kahtluse alla seadmine kartelli
tegeliku mõju olemasolu tõendamise võimatuks.
Järelevalvesüsteem
–       Poolte argumendid
Roquette väidab, et kartelli võtmeelemendiks peetav järelevalvesüsteem (otsuse põhjendus 91) oli täiesti nõrk. Komisjon möönis
seda otsuse põhjendustes 93, 172, 195 ja 214 ning Roquette rõhutas seda oma 22. juuli 1999. aasta koostöömemorandumis (edaspidi
„22. juuli 1999. aasta memorandum”), milles oli märgitud, et kokkuleppe pooled esitasid ebatäpseid andmeid. Samas ei olnud
komisjon järelevalvesüsteemi nõrkust rikkumise raskusastme hindamisel arvesse võtnud.
Komisjon palub lükata see argumentatsioon tagasi.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab järelevalvesüsteeme ehk esmajärjekorras seda, mis oli tagatud ühe Šveitsi äriühingu kaudu, kes tegutses usaldusisikuna
ja kogus kartelli liikmete kohta statistilisi andmeid, ning seda, mille kaudu üks kartelli liige kogus erinevate liikmete
andmeid, et neid seejärel teistele liikmetele edastada (otsuse põhjendus 92), siis ei ole vaidlustatud seda, et need süsteemid
ei toiminud tõrgeteta, mistõttu süsteemidesse koondatud andmed ei kajasta turu tegelikku olukorda täielikult.
Samas ei võimalda ükski Roquette’i viidatud asjaoludest seada kahtluse alla, et kartelli liikmed järelevalvesüsteemi raames
andmeid esitasid. Peale selle pidid esitatud andmed, isegi kui need olid vaid ajutist laadi, olema vähemalt teatud määral
asjakohased ja seetõttu kartelli liikmetele vajalikud. Tegelikult ei katkestanud kartelli liikmed ühelgi ajahetkel järelevalvesüsteemi
andmete esitamist ja jätkasid kohtumisi sellealasteks aruteludeks ja selle alusel kvootide kehtestamiseks.
Järelikult oli komisjonil õigus otsuse põhjenduses 344 järeldada, et kuigi järelevalvesüsteem ei olnud täiuslik, olid kartelli
liikmed selle juurutanud.
Kvoodid
–       Poolte argumendid
Roquette väidab, et müügikvootide süsteemi rakendamise eesmärgi tegi järelevalvesüsteemi nõrkus suures osas olematuks. Peale
selle ilmneb otsuse põhjendustest 181, 196, 200, 209 ja 225, et kvootide täitmine põhjustas pidevalt raskusi. Lisaks oli Roquette
kogu komisjoniga toimunud koostöö jooksul juhtinud tema tähelepanu kvootide täitmata jätmisele. Nii oli ta märkinud oma 22. juuli
1999. aasta memorandumis, et ta oli alati tootnud ja müünud oma maksimaalse tootmisvõimsuse ulatuses – ja seetõttu välistades
igasuguse mõtte tootmise või müügi vähendamisest –, järgides nõudluse kujunemist. Roquette rõhutab, et komisjon seda ei vaidlustanud,
aga ta ei võtnud seda oma analüüsis arvesse. Roquette viitas ka sellele, et mõned kartelli liikmed ületasid müügikvoote, mis
võimaldab kahelda komisjoni kinnituste usaldatavuses seoses aastaste jagatud kogustega. Lõpuks leiab Roquette, et tema analüüsi
kinnitab märkimisväärne jagatud kvootide ületamine, mis teiste kartelli liikmete määratud karistuse kohaldamisel väljendus
olulise kliendi kaotamises.
Roquette vaidlustab komisjoni arutluse, mille tulemusena viimane järeldab väikestest kõrvalekaldumistest kokkulepitud kvootidest
ja tegelikest müügimahtudest, et pooled olid kvoodisüsteemi „tegelikult juurutanud” (otsuse põhjendus 346). Roquette’i arvates
ei saa kartellikokkuleppe raames selle osaliste poolt esitatud numbrite põhjal niisugust järeldust teha, kuna on selgelt tõendatud,
et need arvud olid enamasti ebatäpsed ja et tema puhul ei mõjutanud kvoodisüsteem üldse tema müügipoliitikat. Seda, et kvoodisüsteem
ei olnud tõhus, tõendab kartelli liikmete võimetus kohustada Roquette’i või ADM­i oma kvoote täitma. Lõpuks vaidlustab Roquette
otsuse põhjenduses 347 sisalduva komisjoni järelduse selle kohta, et kvootide juurutamine oli „hoolika ettevalmistuse” tulemus,
kuna kvootide kindlaksmääramine kompensatsioonisüsteemiga vähendab nende karmust.
Komisjon palub need argumendid tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab kvootide arvessevõtmist komisjoni poolt, siis leiab Roquette esiteks seda, et järelevalvesüsteemi nõrkus muutis
kvoodisüsteemi tõhususe suures osas olematuks. Võttes arvesse, nagu eespool punktis 98 märgitud, et järelevalvesüsteemi võimalik
nõrkus ei võimaldanud seada kahtluse alla selle juurutamist, ei võimalda see tänu nimetatud järelevalvesüsteemile kahjustada
ka kvoodisüsteemi juurutamist.
Teiseks väidab Roquette, et kartelli liikmed ei täitnud kvoote. Kuigi, nagu komisjon oma otsuses märgib, teatud asjaolud tõendavad,
et mõned ettevõtjad kvoote ei täitnud, tuleb rõhutada, et liikmed jätkasid regulaarselt kvootide ja nende täitmise alaseid
arutelusid. See tõendab piisavalt, et kvoodisüsteem oli liikmete vahel välja töötatud ja et see vähemalt osaliselt juurutati.
Kui arutelud kvootide teemal oleksid olnud vaid teoreetilised, nagu väidab Roquette, ei oleks liikmed võtnud vaevaks arutelu
nende kvootide üle jätkata.
Peale selle selgub, ilma et Roquette seda vaidlustaks, et mõned liikmed on kvootide täimise üle vaielnud. Nii toimus liikmete
vahel vaidlus, kui Finnsugari esindajad tegid teatavaks oma kavatsuse suurendada märgatavalt oma turuosa (otsuse põhjendus 125).
Asjaolu, et Finnsugar selle tahteavalduse tegi, ja sellele järgnenud reaktsioon on tõendid eelneva kokkuleppe olemasolust
seoses kvootidega ja turuosade jagamisega. ADM­i õhutamine oma kvootide täitmisele ja ADM­i poolsele kvootide täitmatajätmisele
järgnenud Glucona rahulolematus viitavad sellele, et Glucona tundis end olevat seotud kartellikokkuleppe alusel selle pooltele
eraldatud kvootidega ja järelikult tema enese kvootidega, millest võib eeldada, et ta neid teatud ajahetkel täitis (otsuse
põhjendus 193).
Kolmandaks väidab Roquette, et komisjon ei saanud usaldada kartelli raames selle liikmete poolt talle esitatud arvandmeid,
kuna need andmed olid enamasti ebatäpsed. Selle tulemusena leiab Roquette, et komisjon ei saanud tõendada kartellikokkuleppe
täitmist, tuginedes vähesele lahknevusele kvootide ja tegelike müügimahtude vahel.
Kuigi ei saa välistada, et mõned kartelli liikmed esitasid ebatäpseid arvandmeid, mida teised liikmed pidasid täpseteks, toimus
siiski liikmete vahel arvandmete vahetus ja turuosad arvutati täpselt välja ning eraldati liikmetele. Need asjaolud näitavad,
et kartellikokkulepet täideti.
Neljandaks väidab Roquette, et asjaolu, et ei teda ennast ega ADM-i ei suudetud sundida kvootide täitmise kohustust täitma,
tõendab, et kompensatsioonisüsteem ei toiminud. Peale selle leiab Roquette, et kvootide kindlaksmääramine koos kompensatsioonisüsteemiga
võib vähendada kvootide karmust ja et järelikult ei saa komisjon kvootide täitmisest iseenesest järeldada, et pooled töötasid
neid välja erilise hoolikusega.
Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kompensatsioonisüsteem seisnes selles, et iga aasta vähendati või suurendati lahknevust
ühele ettevõtjale eraldatud aastase kvoodi ja tema tegelike müügikoguste ning sellele ettevõtjale järgmisel aastal eraldatud
kvootide vahel. Nii vähenes talle eraldatud aastase kvoodi ületanud ettevõtja aastane kvoot järgmisel aastal selle lahknevuse
võrra, mis tema kvoodi ja tegelike müügikoguste vahel eelmisel aastal oli, ja vastupidi (otsuse põhjendus 99).
Samas ei tõenda asjaolu, et ADM-i ja Roquette’i ei suudetud kunagi sundida oma kvoote täitma, tingimata seda, et kompensatsioonisüsteemi
ei juurutatud. Asjaolu, et ADM sai võrreldes teiste kartelli liikmetega üleliigseid kvoote, kuna ta ei suutnud oma kvoote
täita, tuues sellega kaasa Glocona rahulolematuse (otsuse põhjendus 193), tõendab, et ADM­i poolset kvootide täitmata jätmist
karistati ja kompensatsioonisüsteem toimis. Pealegi ei saa sellest, et kompensatsioonisüsteem võib kvootide karmust vähendada,
järeldada et see töötati välja suurema või väiksema hoolikusega. Komisjoni poolt tõendatud hoolikus puudutab igal juhul vaid
kvootide kehtestamist kui sellist. Sellel argumendil ei ole alust, kuna käesolevas asjas ei vähendanud kompensatsioonisüsteem
kvootide karmust; tegelikult võimaldab kompensatsioonisüsteem vaid kvootide täitmata jätmise eest määratavat karistust üksnes
edasi lükata. Pealegi mainib Roquette ise, et kartelli liikmed ei saanud kompensatsioonisüsteemi kuritarvitada, kuna nagu
22. juuli 1999. aasta memorandumist selgub, kaotas ta oma kvootide täitmata jätmise tagajärjel Glucona, kes on oluline klient
naatriumglükonaadi turul, ning see juhtus teiste kartelli liikmete poolt kohaldatud karistuse tulemusel.
Sellest tulenevalt on komisjon kvoodisüsteemi juurutamise tõendanud.
Hinnad
–       Poolte argumendid
Roquette leiab samuti, et hindade alammäärade ja/või sihthindade kindlaksmääramine tegelikult kunagi ei toiminud. Otsuse põhjendused 199
ja 209 ning 22. juuli 1999. aasta memorandum tõendavad hindade alammäärade ja/või sihthindade järgimata jätmist liikmete poolt.
Otsuse põhjenduses 219 esinev kinnitus, mille kohaselt hindade alammäärasid ja/või sihthindu järgiti, on tõendatud vaid seoses
Gluconaga.
Peale selle leiab Roquette, et komisjon ei võtnud arvesse andmeid, mille ta viimasele esitas ja mis võimaldavad tõendada,
et lahknevused liikmete poolt kindlaks määratud ja Roquette’i tegelike hindade vahel olid väga suured ning tema hinnad olid
süstemaatiliselt allpool siht- ja/või miinimumhindu. Väidetu näitlikustamiseks kordab Roquette oma hagiavalduses tabelite
kujul nimekirja oma peamistest ostjatest Euroopas ja oma hindadest aastatel 1989–1994.
Lisaks kinnitab Roquette, et juhtis 22. juuli 1999. aasta memorandumis korduvalt komisjoni tähelepanu asjaolule, et liikmete
poolt kindlaks määratud sihthind oli vaid teoreetiline.
Veel leiab Roquette, et käesolevas asjas on komisjoni argument, mille kohaselt hinnakokkulepete täitmine on tõendatud, kui
kasutatud hinnad lähenevad kokkulepitud tasemele (otsuse põhjendus 348), õige ainult seoses siht-, kuid mitte miinimumhindadega.
Komisjon palub need argumendid tagasi lükata.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab seda, et hindade alammäärade ja/või sihthindade süsteem ei toiminud, siis ei ole vaidlustatud, et kartelli liikmed
mainisid mõningaid kokkulepitud hindade kasutamata jätmise juhtumeid (vt eelkõige otsuse põhjendused 199 ja 209).
Samas ei saa sellest järeldada, et siht- ja/või miinimumhindu kunagi ei järgitud. Nagu Roquette’ki möönab, selgub otsuse põhjendusest 219,
et Glucona järgis sihthindu.
Vastupidi Roquette’i väitele ei ole see põhjendus ainus tõend kokkulepitud hindade kasutamise kohta liikmete poolt. Nagu selgub
otsuse põhjendusest 204, kinnitab üks Jungbunzlaueri sisememo, et tema kasutas kartelli nõupidamisel kokku lepitud hindade
alammäärasid.
Seega on komisjon mõistlikult tõendanud, et kartelli liikmete poolt kindlaks määratud hinnad ei olnud vaid teoreetilised ja
et liikmed täitsid hinnakokkulepet, kuigi mitte süstemaatiliselt.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu – eeldades et see on tõendatud –, et Roquette hindade sellist kindlaksmääramist
nagu kartellis kokku lepiti, kunagi ei järginud, ja et tema tegelik hind erines süstemaatiliselt ja oluliselt sihthinnast.
Nagu eespool punktis 89 märgitud, ei pea Esimese Astme Kohus komisjoni poolset rikkumise kvalifitseerimist uurides uurima
ettevõtjate tegelikku käitumist, kuna trahvide üldise taseme kindlaksmääramisel arvessevõetav mõju ei ole see, mis tuleneb
ettevõtja väidetavast tegelikust käitumisest, vaid see, mis tuleneb sellest rikkumisest tervikuna, milles ta osales.
Lõpuks leiab Roquette, et komisjoni seisukoht, mille kohaselt kartellikokkuleppe tegelik täitmine sihthindade ja müügikoguste
osas ei eelda tingimata seda, et turul on täpselt samad hinnad ja müügikogused, vaid et kokkulepitud määrale lähenevate hindade
kindlaksmääramine liikmete poolt on piisav, et tõendada kokkuleppe täitmist (otsuse põhjendus 348), ei ole käesoleval juhul
õige. Roquette’i arvates on komisjoni niisugune seisukoht asjakohane vaid siht-, kuid mitte miinimumhindade suhtes. Kuid käesoleval
juhul on tegemist vaid miinimumhindadega. Sellega seoses piisab märkimisest, et Roquette jätab tõendamata, milles niisugune
seisukoht peaks miinimumhindade puhul erinema.
Seetõttu oli komisjonil õigus järeldada, et kartelli liikmed täitsid naatriumglükonaadiga seoses kartellikokkulepet.
Klientide jagamine
–       Poolte argumendid
Roquette väidab, et ta ei ole kunagi osalenud kooskõlastatud tegevuses, mis puudutab kliente, ja et ta säilitas oma saavutatud
turuosa, mis tõendab klientide vahetamise süsteemi ebaefektiivsust ja seab seega kahtluse alla kartelli mõju.
Komisjon ei esita sellega seoses konkreetseid argumente.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab Roquette’i väiteid seoses klientide vahetamise süsteemi ebaefektiivsusega, siis tuleb märkida, et Roquette põhjendab
oma argumenti vaid sellega, et tema selles vahetuses ei osalenud.
Niisugune asjaolu ei võimalda ümber lükata seda, et teised kartelli liikmed kliente vahetasid, nagu see nähtub 9. augustil
1989 Zürichis toimunud nõupidamise protokollist (otsuse põhjendus 137) ja Roquette’i käsikirjalistest märkmetest, mille ta
tegi nõupidamistel 28. novembril 1989 Hakones ning 10. ja 11. juunil 1991 Genfis (otsuse põhjendused 148 ja 177).
Nagu eespool punktis 89 märgitud, tuleb rikkumise raskusastme analüüsimise selles staadiumis võtta arvesse vaid rikkumisest
tervikuna tulenevat mõju, mitte ühe rikkumises osaleja konkreetset käitumist. Kuna Roquette’i vastuväited põhinevad vaid tema
enese käitumisel, ei saa selle argumendiga analüüsi selles staadiumis arvestada.
Seetõttu oli komisjonil õigus järeldada, et kartelli liikmed jagasid kliente.
Eeltoodud põhjendustest lähtudes tuleb tunnistada, et komisjon ei teinud viga, kui ta leidis, et kartelli liikmed kartellikokkulepet
täitsid.
c)     Etteheited, mis käsitlevad kartelli mõju arvesse võtmist Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikute alusel
Poolte argumendid
Roquette’i arvates tugineb komisjon kartelli mõju tõendamisel vaid tema ruumidest kaasa võetud graafikutele. Roquette’i väitel
ei käsitle need graafikud kõiki ettevõtjaid ja komisjon on Roquette’i eriolukorrast lähtudes teinud valesid üldjäreldusi kartelli
kohta. Peale selle on nendel graafikutel sisalduvad andmed täielikus vastuolus kliendihindadega, mille Roquette komisjonile
nende koostöö raames esitas, mis näitab kartelli poolt ette nähtud hindade kasutamata jätmist. Lisaks näitavad need graafikud
1989. aastal alanud perioodi puhul – kartelli võtmeperiood – tugevaid kõikumisi ja langustendentsi, mis on ometi vastuolus
edukalt täidetud kartellikokkuleppega. Roquette’i arvates möönis komisjon oma esimeses kostja vastuses ka seda, et ta ei tea,
kas graafikud vastavad Roquette’i või kõigi kartelli liikmete naatriumglükonaadi hindadele. Need kahtlused kinnitavad, et
komisjon ei olnud graafikute tähenduse väljaselgitamisel hoolikas.
Komisjon palub need argumendid tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Peale asjaolu, et komisjon järeldas kartellikokkuleppe täitmisest selle tegeliku mõju olemasolu (vt eespool punkt 63), järeldas
ta kartelli „tegeliku mõju” olemasolu ka tuginedes tõenäolisele seosele kartellikokkuleppe täitmise ja Roquette’i ruumidest
kaasa võetud graafikutest ilmneva hindade muutumise vahel.
Selgub, et kaks komisjoni poolt Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikut – esimene pealkirjaga „Naatriumglükonaat – hinna
muutumine Euroopas” ja teine pealkirjaga „Naatriumglükonaadi hinna muutumine Euroopas” näitavad, et hinnad muutusid. Need
graafikud kajastavad ordinaadina hindu, mis on väljendatud Prantsuse frankides kg kohta, ning abstsissina esimesel graafikul
perioodi 1977–1995 aastaid ja teisel graafikul perioodi 1979–1992 aastaid.
Esimeselt graafikult selgub, et 1985. aasta lõpust kuni 1987. aasta alguseni langes hind üle 8,5­lt frangilt kg kohta veidi
üle 4,5­le frangile kg kohta. Aastast 1987 kuni 1989. aasta alguseni tõusis sama hind veidi üle 4,5­lt frangilt kg kohta üle
8­le frangile kg kohta. Aastatel 1989–1991 langes hind veidi üle 8­lt frangilt kg kohta veidi alla 7­le frangile kg kohta,
tõustes seejärel alates 1991. aastast 7,5 frangi piirimaile kg kohta ja stabiliseerus sellisena kuni 1994. aastani. Teine
graafik näitab hindade sarnast muutumist perioodil 1986–1992.
Nende graafikute põhjal võib täheldada, et uue kartelli moodustanud kokkulepete täitmine alates 1986. aastast vastab suurele
(kahekordsele) hinnatõusule aastatel 1987–1989 võrreldes 1985. aasta alguse hinnaga.
Roquette väidab samas, et graafikutel kajastatud hinnad vastavad tema hindadele ja mitte turuhindadele. Kuigi on tõsi, et
graafikud ei näita mingil moel, kas on tegemist Roquette’i hindadega või kogu naatriumglükonaadi turu hindadega, tuleb siiski
märkida, et haldusmenetluses (otsuse põhjendused 355–362) viitasid teised kartelli liikmed oma argumentatsioonis seoses hindade
tõusuga aastatel 1987–1989 nendele graafikutele. Nii viitab ADM automaatsele tagasiminekule enne 1987. aastat kasutatud hindade
juurde. Azko viitab valuutakursside muutumisele (otsuse põhjendus 357).
Asjaolu, et teised kartelli liikmed proovivad graafikul kajastatud hindade muutumist õigustada, näitab, et nad leiavad, et
need naatriumglükonaadi hinnad vastavad ka nende ja mitte ainult Roquette’i kasutatud hindadele. Kuna ei ole vaidlustatud,
et kõigile kartelli liikmetele kokku kuulus üle 90% suurune turuosa, oli komisjonil naatriumglükonaadi turule kartelli poolt
avaldatava mõju tõendamisel õigus tugineda nendele graafikutele.
Roquette leiab veel, et graafikutel kajastatud hinnad ei vasta tema hindadele, mis olid toodud nende andmete hulgas, mille
ta komisjonile koostöö raames esitas.
Samas tuleb märkida, et Roquette’i poolt komisjoniga tehtud koostöö raames esitatud andmed ei hõlma just perioodi 1987–1989.
Roquette’i tehtud võrdlus hindade alammäärade ja hagiavalduses nende andmete põhjal esitatud tegelike keskmiste hindade vahel
hõlmab vaid perioodi 1989. aastast kuni 1994. aasta oktoobrini, jättes välja perioodi, mille jooksul nimetatud graafikute
kohaselt oli hinnatõus kõige suurem ehk alates 1987. aasta algusest kuni 1989. aasta keskpaigani. Peale selle selgub Roquette’i
12. oktoobri 1999. aasta kaaskirjast mõnede nende andmete juurde, et neid andmeid sisaldav dokument kajastab Roquette’i naatriumglükonaadi
müügihindade muutumist aastatel 1988–1997 teatud klientide osas, kellele läheb umbes üks kolmandik Roquette’i ülemaailmsest
müügist.
Lõpuks tuleb meelde tuletada, et igal juhul ei oma kartelli poolt turule avaldatava mõju hindamisel tähtsust ettevõtja tegelik
käitumine, mille ta väidab omaks võtvat, kuna arvesse tuleb võtta rikkumisest tulenevat mõju (vt eespool punkt 89). Seega
ei pidanud komisjon kartelli poolt naatriumglükonaadi turule avaldatava mõju hindamisel Roquette’i tegelikku käitumist uurima,
kuna trahvide üldise taseme kindlaksmääramisel arvessevõetav mõju oli see, mis tulenes sellest rikkumisest tervikuna, milles
ta osales.
Mis puudutab Roquette’i argumenti, mille kohaselt graafikutel alates 1989. aastast ehk kartelli võtmeperioodil täheldatud
kõikumised ja langustendents ei iseloomustanud edukalt täidetud kartellikokkulepet, siis tuleb märkida, et kuigi graafikud
näitavad langust perioodil 1989–1991, järgneb sellele hindade langusele hindade tõus kuni 1992. aastani. Ühe graafiku kohaselt
järgnes sellele 1992. aastani kestnud tõusule suhteline hindade stabiilsus kuni 1995. aastani. Seega ei saa üldist languse
tendentsi väita.
Asjaolu, et kartelli hinnad kartelli kestuse jooksul kõikusid, ei võimalda tõendada, et kartellil ei olnud mõju.
Järelikult tuleb lükata tagasi Roquette’i argumendid, mis käsitlevad kartelli tegeliku mõju puudumist tema ruumidest kaasa
võetud graafikutest lähtudes.
4.     Argumendid, mis käsitlevad komisjoni poolt kartelli mõju hindamisel teiste asjaolude arvesse võtmata jätmist
a)     Turu erisuste arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Roquette leiab, et komisjon oleks pidanud võtma arvesse kõnealuse toote omadused: selle eriti piiratud osa kasutajate tootmisprotsessiga
kaasnevates kuludes, väga väikese turu ja ostjate eriti suure võimsuse.
Komisjon palub need argumendid tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab turu piiratud suuruse, toote väärtuse ja ostjate võimsuse arvesse võtmist, siis tuleb kõigepealt meelde tuletada,
et määruse nr 17 artikli 15 lõike 2 kohaselt võetakse trahvisummat määrates arvesse rikkumise raskusaste ja kestus. Vastavalt
suunistele määratakse trahvi põhisumma kindlaks rikkumise raskusastme põhjal, võttes arvesse rikkumise laadi, tegelikku mõju
turule ja asjakohase geograafilise turu suurust.
Seega ei kohusta see õiguslik raamistik komisjoni sõnaselgelt võtma arvesse toote turu piiratud suurust, nimetatud toote väärtust
ja ostjate võimsust.
Samas tuleb kohtupraktika kohaselt rikkumise raskusastme hindamisel arvestada suure hulga selliste teguritega, mille laad
ja tähtsus erinevad sõltuvalt asjaomase rikkumise liigist ja selle erilistest asjaoludest (eespool punktis 46 viidatud kohtuotsus
Musique diffusion française jt
vs.
komisjon, punkt 120). Ei saa välistada, et nende rikkumise raskusastet tõendavate asjaolude hulgas võivad sõltuvalt juhtumist
olla ka rikkumise esemeks oleva toote väärtus, kõnealuse toote turu suurus ja ostjate võimsus.
Järelikult, kuigi turu suurus, toote väärtus ja ostjate võimsus võivad endast kujutada rikkumise raskusastme kindlaksmääramisel
arvessevõetavaid asjaolusid, varieerub nende tähtsus vastavalt kõnealuse rikkumise erilistele asjaoludele.
Käesoleval juhul puudutab rikkumine eelkõige kartellikokkulepet seoses hindadega, mis on oma laadilt väga raske rikkumine.
Peale selle hõlmasid kartelli liikmed kokku üle 90% maailma ja 95% Euroopa turust (otsuse põhjendus 9). Ilmneb, et naatriumglükonaat
on väga erinevates toodetes kasutatav tooraine, mõjutades nii mitmeid turge (otsuse põhjendused 6 ja 8). Selles kontekstis
on kõnealuse turu väiksus, toote piiratud väärtus ja ostjate võimsus eeldusel, et need on tõendatud, vähese tähtsusega võrreldes
teiste rikkumise raskusastet tõendavate asjaoludega.
Igal juhul tuleb arvesse võtta, et komisjon leidis, et rikkumist tuli käsitleda väga raskena suuniste tähenduses, mis niisugusel
juhul näevad ette, et komisjon võib „kaaluda” lähtesummat, mis ületab 20 miljonit eurot. Siiski tuleneb antud juhul otsuse
põhjendusest 385, et komisjon võttis esimese kategooria ettevõtjate puhul lähtesummaks 10 miljonit eurot ja teise kategooria
ettevõtjate puhul 5 miljonit eurot, mis vastab poolele või isegi neljandikule summast, mille ta suuniste alusel oleks võinud
väga raskete rikkumiste puhul „kaaluda”.
See trahvi lähtesumma kindlaksmääramine kinnitab, nagu komisjon otsuse põhjenduses 377 turu suuruse kohta märgib, et ta võttis
arvesse eelkõige neid asjaolusid.
Nendel põhjustel tuleb Roquette’i argumendid turu piiratud suuruse, toote vähese väärtuse ja ostjate võimsuse kohta tagasi
lükata.
b)     Ostjate arvamuse arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Roquette leiab, et komisjon jättis trahvi kindlaksmääramisel arvesse võtmata turul põhilist nõudlust esindavate ostjate arvamuse.
Roquette arvab, et kui komisjon ostjatelt kartelli mõju kohta arvamust küsis, siis tähendab see, et ta leidis, et küsitluse
käigus ilmnenud asjaolud olid „vajalikud” selle mõju tõendamiseks. Lähtudes komisjoni poolt otsuse põhjenduses 368 tehtud
järeldustest, ei ole ostjate arvamust kartelli mõju kohta arvesse võetud.
Roquette’i arvates tõendavad kasutajate poolt küsimustele antud vastused, et kartelli kestuse jooksul, aastast 1989 kuni oktoobrini
1994, ei märgatud mingisugust naatriumglükonaadi hinna tõusu. Vastupidi, mõned ostjad olid täheldanud hinna langust. Peale
selle ei leidnud ükski ostja, et talle oleks olnud keeldutud naatriumglükonaati müümast. Vaid kaks ostjat olid leidnud, et
turul ei ole tihedat konkurentsi, üheksa ostjat, et konkurents oli tavaline ja viis ostjat tunnistasid, et nad ei oska vastata.
Täiendavalt märgib Roquette, et ostjate küllaltki neutraalsed vastused on tingitud asjaolust, et nagu paljudel tooraineturgudel,
ei ole kõnealusel turul märgatavaid hindade vahesid. Peale selle väidab ta, et on konkurente, kelle osatähtsus ei jää ühelgi
naatriumglükonaadi turul märkamatuks.
Komisjon palub selle argumentatsiooni tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab Roquette’i argumenti ostjate arvamuse arvesse võtmise kohta, siis tuleb meelde tuletada, et komisjon leidis otsuse
põhjenduses 368 ühelt poolt seda, et ostjate vastused informatsiooninõudele ei võimalda teha ühtegi järeldust kartelli mõju
kohta, ja teiselt poolt seda, et ostjate vastused küsimusele märkimisväärse hindade tõusu kohta alates 1. jaanuarist 1992
olid kooskõlas Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikutega, millest selgub, et 1992. aastal hinnad veidi langesid ja seejärel
stabiliseerusid.
Veel tuleb rõhutada, et kui võtta arvesse küsimustikus esitatud küsimusi, siis kõnealuste ostjate vastused puudutasid vaid
1992. aasta järgset perioodi. Järelikult, isegi kui Roquette’i argumendid oleksid põhjendatud, ei võimalda need seada kahtluse
alla komisjoni hinnangut kartelli mõju kohta 1992. aasta 1. jaanuarile eelnenud ajal.
Lõpuks tuleb veel meelde tuletada, et nagu eespool punktis 135 toodud, selgub Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikutest,
et alates 1992. aastast naatriumglükonaadi hind veidi langes ja seejärel stabiliseerus kuni aastani 1995.
Küsitletud ostjate vastustest selgub, et suurem osa nendest leidis, et konkurents naatriumglükonaadi turul on tavaline või
vähese tihedusega. Samas ei lükka need kaalutlused ümber ühelt Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikult ilmnenud tõdemust
naatriumglükonaadi hindade muutumise kohta pärast 1992. aastat. Tegelikult võib tavaline või vähese tihedusega konkurents
väljenduda turuhindade languses, millele järgneb suhteline hindade stabiilsus, nagu selgub ka Roquette’i ruumidest kaasa võetud
graafikutelt 1992. aastale järgnenud perioodi kohta. Siiski ei näita see veel, et need hinnad vastavad hindadele, mis oleksid
valdavalt kehtinud konkurentsiturul. Sellele langusele, millele järgnes suhteline stabiliseerumine, eelnes oluline hindade
tõus, mis registreeriti kartellikokkuleppe täitmisest alates.
Seega oli komisjonil õigus järeldada, et ostjate vastused olid Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikutega kooskõlas ja
ta ei saanud nendest kartelli mõju kohta erilisi järeldusi teha.
Seda järeldust ei saa Roquette’i teiste argumentidega kahtluse alla seada.
Asjaolu, et ostjad leidsid, et müügist keeldumist ei toimunud, ei võimalda veel järeldada, et konkurents oli tõhus. Jättes
kõrvale selle, et müügist keeldumine on mõnedes siseriiklikes õigussüsteemides kvalifitseeritav kuriteona, kui niisugune keeldumine
on oluline märk sellest, et konkurents on nõrk, ei tõenda see, kui keeldumist ei toimu, veel tingimata, et turul valitseb
täielikult konkurents.
Roquette’i argumendid konkurentide osatähtsuse kohta kõnealusel turul ja asjaolu kohta, et nagu paljudel tooraineturgudel,
ei saa siin täheldada olulisi hindade lahknevusi, ei ole samuti vastuvõetavad. Roquette ei tõenda, kuidas need asjaolud tegelikult
võimaldasid vähendada kartelli mõju, nii nagu see tema ruumidest kaasa võetud graafikutelt ilmneb.
Roquette’i argument, mille kohaselt peab komisjoni poolne määruse nr 17 artikli 11 alusel ostjate küsitlemine tähendama seda,
et nende vastused on kartelli mõju tõendamiseks vajalikud, ei ole vastuvõetav. See argument tähendab, et komisjon ei võtnud
ostjate vastuseid arvesse. Kuid nagu eespool märgitud, ei lükanud ostjate vastused komisjoni poolt Roquette’i ruumidest kaasa
võetud graafikute põhjal tehtud järeldusi ümber ja seega tuleb neid käsitleda nõuetekohaselt arvesse võetuna.
Oluline on veel rõhutada, et kui määruse nr 17 artikkel 11 näeb ette, et komisjon võib talle pandud ülesannete täitmisel hankida
vajalikku informatsiooni ettevõtjatelt, ei mõjuta see, et komisjon otsustab ettevõtjatelt teatud informatsiooni hankida, mingil
määral selle informatsiooni asjakohasust rikkumise mõju tõendamise seisukohalt.
Eeltoodud põhjustel tuleb tagasi lükata Roquette’i argumendid, mis põhinevad ostjate vastuste arvesse võtmata jätmisel.
c)     Kahtlustava õhkkonna arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Roquette leiab, et komisjon ei võtnud trahvisummade määratlemisel arvesse üldist kahtlustavat õhkkonda, mis kartelli toimimist
takistas ja selle tulemusena piiras kartelli mõju turul. Roquette’i arvates on see üldine kahtlustav õhkkond ometi otsuse
põhjendustest 100, 187–197, 208, 214, 216, 225, 227 ja 232 selgelt näha.
Komisjon paluda need argumendid tagasi lükata.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab kahtlustava õhkkonna arvesse võtmata jätmist, siis tuleb kõigepealt rõhutada, et salajased kartellid on tihti
põhiolemuselt kahtlustava õhkkonnaga.
Kuna käesolevas asjas on kartelli liikmed endised konkurendid, kes võisid ühepoolse otsuse alusel oma vabaduse tagasi saada,
ning võttes arvesse kartelli liikmete potentsiaalselt konkureerivat laadi ja kaalulolevaid majanduslikke huvisid, arvestades
eriti seda, et tegemist oli piiratud turu jagamisega tootjate vahel, kellel teatud juhul oli tootmisvõimsuse ülejääk, võib
mõistlikult järeldada, et kartellis oli kahtlustav õhkkond.
Samas ei mõjuta kahtlustav õhkkond tingimata kartelli tegelikku mõju. Käesolevas asjas ei tõenda Roquette, et kahtlustav õhkkond
seadis kahtluse alla kartelli mõju, mille komisjon oma otsuses on tuvastanud.
Järelikult tuleb tagasi lükata Roquette’i argument kahtlustava õhkkonna arvesse võtmata jätmise kohta.
Eeltoodud kaalutlustest lähtudes saab järeldada, et Roquette’i argumendid ei võimalda seada kahtluse alla kartelli tegeliku
mõju olemasolu, mille komisjon oma otsuses on tuvastanud
D –
Roquette’i poolne kartelli mõju piiramine
a)     Poolte argumendid
Roquette leiab rikkumise raskusastmega seoses veel, et komisjon ei võtnud arvesse tema käitumist, mis oli võimaldanud kartelli
konkurentsivastast mõju piirata. Selle komisjonipoolse arvesse võtmata jätmise tõttu on tegemist määruse nr 17 artikli 15,
proportsionaalsuse põhimõtte ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumisega.
Komisjon palub selle argumendi tagasi lükata.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Roquette’i argument, mis puudutab rikkumise raskusastme valesti hindamist ning mis põhineb tema enese käitumisel kartelli
kestel, tuleb tagasi lükata. Sellega seoses piisab, kui tuletada meelde eespool punktis 89 tsiteeritud kohtupraktikat, mille
kohaselt ei pea Esimese Astme Kohus rikkumise mõju arvesse võtmise kohta otsust tehes uurima ettevõtjate tegelikku käitumist,
kuna trahvide üldise taseme kindlaksmääramisel ei tule arvesse võtta mõju, mis tuleneb tegelikust käitumisest, mille ettevõtja
väidab omaks võtnud olevat, vaid mõju, mis tuleneb sellest rikkumisest tervikuna, milles ta osales.
II –
Rikkumise kestus
A –
Poolte argumendid
Roquette leiab sisuliselt seda, et komisjon rikkus määruse nr 17 artiklit 15 ning võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse
põhimõtteid, kui ta hindas Roquette’i rikkumise kestuseks kaheksa aastat ja kaks kuud seitsme aasta ja seitsme kuu asemel.
Vastupidi komisjonile, kes määratles rikkumise lõpetamiseks Roquette’i puhul juuni 1995, leiab Roquette, et tema lõpetas kartellis
osalemise mais 1994, s.o kuupäeval, mil ta lõpetas oma turustatistika edastamise, või teise võimalusena oktoobris 1994, s.o
kuupäeval, mil ta Londoni nõupidamisel kinnitas oma keeldumist kartelli jätkamisest.
Selle seisukoha põhjendamiseks viitab Roquette ühelt poolt reale dokumentidele, mis tõendavad kartelli lõppemist enne juunit
1995. Nii tuletab ta meelde, et Jungbunzlauer leidis ühes 23. aprilli 1999. aasta memos, et „alates 1994. aasta maist ei olnud
enam turgude statistikat” ja et „[a]lates Roquette’i 4. oktoobril 1994 Londonis tehtud avaldusest edaspidi ühtegi nendest
kokkulepetest enam mitte järgida on need kokkulepped kehtivuse kaotanud”. Peale selle avaldas Fujisawa Roquette’i sõnul 12. märtsi
1998. aasta dokumendis seoses statistika vahetamise süsteemiga, et „sellele süsteemile on tehtud lõpp teatud hetkel 1993. aasta
lõp[ul] või 1994. aasta algu[l]”, samas tunnistas komisjon otsuse põhjenduses 91 statistika vahetamise peamist tähtsust. Roquette
viitab ka oma 22. juuli 1999. aasta kirjale, mille ta komisjonile saatis, ning dokumentidele, mida kasutati Ameerika Ühendriikide
ametiasutustega toimunud menetluses, mille raames ta olevat avaldanud, et 1994. aasta oktoobri nõupidamisel kartell lõpetati.
Lõpuks viitab Roquette otsuse põhjendustele 226–229, milles komisjon selgitab, et turu hõivamine oli loodetust hulga aeglasem,
mis viis järkjärgulisele kartelli liikmete suhete lagunemisele, mille haripunkt saabus 1994. aasta oktoobri nõupidamisel.
Teiselt poolt leiab Roquette, et 1995. aastal Anaheimis toimunud nõupidamine kujutas endast vaid „ebaõnnestunud katset” uut
kartelli luua. Ta toetab seda järeldust kontrastiga statistika vahetuse tiheduse ja eelnevate nõupidamiste regulaarsuse vahel,
mis toimusid vastavalt 1994. aasta mais ja 1994. aasta juunis, võrreldes statistika vahetuse puudumisega 1994. aasta maist
kuni 1995. aasta juunini ja nõupidamiste puudumisega 1994. aasta oktoobrist 1995. aasta juunini. Seda analüüsi kinnitab ka
komisjoni poolt „esimese” kartelli – aastatel 1981–1985 – ja „teise kartelli” – alates 1987. aastast – vahel tehtud eristus.
Komisjon ei käsitlenud teise kartelli esimest nõupidamist esimese kartelli jätkamisena, vaid katsena luua teine kartell. Seda
järeldust kinnitab ka asjaolu, et 1995. aasta juuni nõupidamine ei viinud Roquette’i sõnul kuhugi, nagu see selgub ühest Ühendriikide
ametiasutustele ja komisjonile esitatud dokumendist. Lõpuks rõhutab Roquette, et see asjaolu iseenesest, et kartelli liikmed
1995. aasta juuni nõupidamisel „kompensatsiooni” või „sihttootmise eesmärkide” üle vaidlesid, ei võimalda tõendada varasema
kartelli jätkumist.
Järelikult on Roquette’i puhul rikkumise kestus seitse kuud ja seitse aastat.
Komisjoni poolt kasutatud arvutamise meetodi kohta, mis seisneb lähtesumma suurendamises rikkumise raskusastet arvestades
kuni 10%-ni aasta kohta, leiab Roquette, et suurendamine ei peaks olema mitte 80%, vaid 70%.
Peale selle on viimane rikkumise aasta Roquette’i sõnul 1994 ja mitte 1995. Kuna komisjon võtab trahvide arvutamisel arvesse
rikkumise viimase aasta (otsuse põhjendus 381), oleks tulnud põhisumma kindlaks määramisel arvesse võtta 1994. aasta käive
62 204 098 Prantsuse franki (ilma „emalahusteta”) ning mitte 1995. aasta käive, mis on 64 187 200 Prantsuse franki.
Teise võimalusena leiab Roquette, et isegi kui kartell lõppes juunis 1995, ei oleks komisjon pidanud arvesse võtma kogu 1995. aasta
käivet. Roquette’i arvates tuli Roquette’i osatähtsuse kindlakstegemisel kartellis arvesse võtta vaid 1995. aasta kuue esimese
kuu käive.
Komisjon palub selle argumentatsiooni tagasi lükata.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab Roquette’i väidetavat kartellis osalemise lõpetamist mais 1994 või teise võimalusena 4. oktoobri 1994. aasta
nõupidamisel, siis tuleb meelde tuletada, et komisjon rõhutas otsuse põhjendustes 81–90, et asjaolud, millest kartell koosneb,
hõlmavad keerukat süsteemi, mis on suunatud turgude jagamisele, hindade kindlaksmääramisele ja klientide kohta informatsiooni
vahetamisele. Asjaolu – eeldusel et see on tõendatud –, et Roquette 1994. aastal või 4. oktoobri 1994. aasta nõupidamise järgselt
lõpetas teistele kartelli liikmetele oma müügiandmete edastamise, ei võimalda iseenesest tõendada, et kartell Roquette’i lahkumisega
lõppes.
Seevastu selgub otsuse põhjendustest 220–228, mida Roquette ei ole vaidlustanud, et ta osales veel mitmetel kartelli nõupidamistel,
nimelt 26. ja 27. juunil 1994 Atlantas, 31. augustil ja 1. septembril 1994 Zürichis ja 4. oktoobril 1994 Londonis.
Mis puudutab 26. ja 27. juunil 1994 Atlantas toimunud nõupidamist, siis selgub otsusest, ja Roquette ei ole seda vaidlustanud,
et „nõupidamise arutlused olid võrreldavad varasemate kuude nõupidamiste aruteludega ja käsitlesid negatiivseid muutusi seoses
turu, hindade ja kogustega”.
Mis puudutab 4. oktoobril 1994 Londonis toimunud nõupidamist, siis selgub otsusest, et selle käigus tekkis kartelli liikmete
vahel konflikt seoses naatriumglükonaadi müügikvootide jagamisega. Vastupidi sellele, mida Roquette püüab tõendada, näitab
see konflikt, et kartelli liikmetel oli vähemalt tahe müügikoguste osas kompromissi leida. Otsuse põhjenduses 229 kajastatud
asjaolu, et Roquette’i vastusest 25. juuli 2000. aasta vastuväiteteatisele selgub, et 4. oktoobri 1994. aasta nõupidamisel
„väljendas [Roquette] oma tahet kartellis enam mitte osaleda”, ei võimalda tõendada, et Roquette kartellis osalemise lõpetas.
Konteksti arvestades tähendab Roquette’i seisukohavõtt sellel nõupidamisel äärmisel juhul seda, et ta tegi kartellist eemaldumiseks
pingutusi. Samuti asjaolu, et Roquette nõupidamiste saalist enne lõppu lahkus, ei tähenda, et Roquette oleks avalikult taganenud
nõupidamise sisust. Nõupidamisel kartelli liikmete vahel tekkinud vaidluse kontekstist lähtudes oli komisjonil õigus kvalifitseerida
niisugune käitumine pigem strateegiaks, et omandada teistelt liikmetelt rohkem soodustusi, kui teoks, mis tähendaks Roquette’i
osalemise lõppu kartellis.
Järelikult oli komisjonil õigus leida, et Roquette ei lõpetanud oma osalemist kartellis ei mais 1994 ega ka 4. oktoobri 1994. aasta
nõupidamisel.
3.–5. juunini 1995 Anaheimis toimunud nõupidamise laadiga seoses tuleb esiteks märkida, et nagu komisjon otsuse põhjenduses 232
mainis, mida Roquette ei vaidlusta, et sellel nõupidamisel, millest võtsid osa kõik kartelli liikmed, arutlesid nad 1994. aastal
müüdud naatriumglükonaadi koguste üle. Komisjon rõhutas eriti, mida Roquette ei vaidlusta, et ADM­i sõnade kohaselt oli Jungbunzlauer
palunud „esitada andmed ADM­i poolt 1994. aastal realiseeritud naatriumglükonaadi müügi kogukäibe kohta (otsuse põhjendus 232).
Tuleb märkida, et see toimimisviis langes põhiosas kokku kartellis välja kujunenud tegevusega, millega püüti tagada eraldatud
müügikvootide täitmine, mis, nagu otsuse põhjendustest 92 ja 93 tuleneb, seisnes selles, et enne iga nõupidamist edastasid
kartelli liikmed oma müügiandmed Jungbunzlauerile, kes need koondas ja nõupidamistel teistele jagas.
Teiseks, Roquette ei vaidlusta komisjoni poolt otsuse põhjenduses 232 toodud sündmuste kirjeldusi, mille kohaselt pakuti sellel
nõupidamisel välja uus müügikoguste informatsioonivahetuse süsteem. See süsteem pidi võimaldama anonüümselt, st nii, et ükski
liige ei saaks teada teiste andmeid, kindlaks teha naatriumglükonaadi turu kogusuuruse järgneval viisil: „ettevõtja A kirjutab
meelevaldse arvu, mis kujutab endast ühte osa tema kogukäibest; ettevõtja B näitab ettevõtjale C ettevõtjate A ja B andmete
summat; ettevõtja C liidab sellele summale oma kogukäibe; lõpuks lisab ettevõtja A sellele ülejäänud osa oma kogukäibest ja
saadab kogusumma kõigile” (otsuse põhjendus 233).
Selle asjaoluga seoses tuleb märkida, et komisjonil oli õigus leida, et see oli kartelli liikmete uus katse „turul korda taastada”
ja jätkata oma varasemate aastate konkurentsivastast tegevust, mille eesmärk oli ühistegevusega säilitada turu üle kontroll,
kuid antud juhul teisel kujul ja erinevate meetoditega. Asjaolu, et kartelli liikmed proovisid luua eespool kirjeldatud „anonüümse”
informatsioonivahetuse süsteemi, oli komisjonil õigus tõlgendada liikmete käitumise loomuliku jätkuna kartellis, mida, nagu
selgub eelkõige otsuse põhjendusest 93, iseloomustas „kasvav vastastikuse kahtlustamise õhkkond”, kuid mille eesmärk oli siiski
turu jagamine. Sellest vaatenurgast oli komisjonil õigus leida, et luues uue informatsioonivahetuse süsteemi, näitasid kartelli
liikmed, et neil „oli veel [õnnestunud] leida nende konkurentsivastast tegevust jätkata võimaldav lahendus” (otsuse põhjendus 322)
ja „säilitada ühistegevuse tulemusena turu üle kontroll“ (otsuse põhjendus 232).
Kolmandaks, asjaolu et 1994. aasta 4. oktoobri ja 1995. aasta juuni nõupidamiste vaheline aeg oli pikem kui varasemate nõupidamiste
vahel, näitab äärmisel juhul kartelli liikmete vahelise suure konflikti olemasolu, kuid ei võimalda ümber lükata komisjoni
järeldust, mille kohaselt tegid kartelli liikmed 1995. aasta juuni nõupidamisel uue katse konkurentsivastase tegevuse jätkamiseks.
Neljandaks, lühikest märget, mille Roquette sellel nõupidamisel tegi ja millele komisjon otsuse põhjendustes 233 ja 322 viitab
(„6.95 Anaheim: kompensatsioon; 44 000 mt sihttoodangut ülemaailmsel turul; hind”) võib mõistlikult käsitleda kinnitusena
komisjoni argumendile isegi juhul, kui on tõsi, et kontekstist eraldi võetuna loob see märge vaid ebatäpse kujutluse 3., 4.
ja 5. juuni 1995. aasta arutluste sisust.
Viiendaks, ühe Roquette’i töötaja 22. juuli 1999. aasta kirjale lisatud avaldus, mille kohaselt see nõupidamine „ei viinud
kuhugi ja sellest ei olnud kasu” ja mis langeb kokku avaldusega Jungbunzlaueri 30. aprilli 1999. aasta kirjas, ei oma tähtsust,
kuna see kinnitab, et nõupidamine ei muutnud üheainsa ja vältava rikkumise toimumist (otsuse põhjendus 254). Nii ei näita
see kiri seda, et kartelli liikmetel puudus kavatsus kuritegelikku käitumist jätkata, olgu see siis kas või erineval viisil
ja erinevate meetoditega.
Selles kontekstis tuleb meelde tuletada, et selleks, et analüüsida EÜ artikli 81 kohaldamist kokkuleppe või kooskõlastatud
tegevuse suhtes, ei ole vaja arvesse võtta kokkuleppe tegelikku mõju, kui selgub, et kokkuleppe eesmärk oli takistada, piirata
või kahjustada konkurentsi ühisturu piires (Euroopa Kohtu 13. juuli 1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 56/54 ja 58/64:
Consten ja Grundig
vs.
komisjon, EKL 1966, lk 429, 496; eespool punktis 89 viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Anic Partecipazioni, punkt 99, ja Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑199/92 P: Hüls
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4287, punkt 178, ning Esimese Astme Kohtu 23. veebruari 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑39/92
ja T‑40/92: CB ja Europay
vs.
komisjon, EKL 1994, lk II‑49, punkt 87).
Järelikult oli komisjonil õigus leida, et kartell oli kestnud 1995. aasta juunini.
III –
Kergendavad asjaolud
A –
Poolte argumendid
Roquette leiab sisuliselt seda, et isegi kui oletada, et komisjon ei teinud viga rikkumise raskusastme hindamisel, oleks ta
pidanud kergendavate asjaoludena arvesse võtma Roquette’il rikkumise käigus olnud eranditult passiivset või teistele järgneja
rolli, Roquette’i poolt kartelli konkurentsi piirava tegevuse ellu viimata jätmist ja tema „piduri rolli” rikkumisel. Roquette
viitab sellega seoses argumentidele, mille ta esitas rikkumise raskusastmega seoses.
Need arvesse võtmata jätmised kujutavad Roquette’i arvates endast suuniste rikkumist ja on vastuolus kohtupraktikas kehtestatud
põhimõtetega (Esimese Astme Kohtu 24. oktoobri 1991. aasta otsus kohtuasjas T‑2/89: Petrofina
vs.
komisjon, EKL 1991, lk II‑1087, punkt 173, ja Esimese Astme Kohtu 14. mai 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑308/94: Cascades
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II­925, punktid 230 ja 231).
Oma repliigis täpsustab Roquette komisjoni poolt arvesse võtmata jäetud kergendavate asjaoludega seoses, et ta peab silmas
asjaolusid, mis tõendavad tema „piduri rolli” kartellis. Esiteks viitab ta eriti asjaolule, et tema algatas „emalahuste” välja
jätmise. Teiseks märgib ta, et kartelli nurgakiviks olnud järelevalvesüsteemi toimimist nõrgendas tema keeldumine piisavalt
tihti statistikat vahetamast. Kolmandaks leiab ta, et tema keeldumine rahastamast väliskontrolli süsteemi takistas kartelli
tõhusat toimimist, kuna kartelli liikmete esitatud andmete usaldatavust oli võimatu kontrollida, mis lõi võimaluse kartellikokkuleppe
tingimuste eiramiseks ja lõi aluse usaldamatuse õhkkonna tekkeks, mis viis kartelli lagunemiseni. Neljandaks viitab ta asjaolule,
et tal on alati olnud sõltumatu kaubanduspoliitika, mida tõendab see, et tema hinnad ei vastanud peaaegu kunagi kartellis
kindlaks määratud hindade alammääradele või sihthindadele. Viiendaks leiab ta, et ta oli esimene, kes kartelli lõpetas.
Komisjon palub need argumendid tagasi lükata.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Hagiavaldusest selgub, et Roquette väidab, et komisjon keeldus tema puhul arvesse võtmast kergendavaid asjaolusid, mis tulenevad
eranditult passiivsest ja teistele järgneja rollist rikkumise toime panemisel, sellest, et ta jättis ellu viimata konkurentsi
piirava tegevuse ja tema „piduri rollist” rikkumisega seoses. Sellega seoses viitab Roquette üldisel moel asjaoludele, mis
on toodud rikkumise raskusastet käsitleva väite analüüsis, täpsustades, et kuna neid asjaolusid ei võetud trahvi põhisumma
kindlaksmääramisel arvesse, siis tuleb neid uurida kergendavate asjaolude analüüsimisel.
Nende argumentidega seoses tuleb meelde tuletada, et vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punktidele c
ja d peab hagiavalduses olema esitatud ülevaade fakti- ja õigusväidetest. Peale selle peab selline ülevaade, sõltumata kõigist
terminoloogiat puudutavatest küsimustest, kohtupraktika kohaselt olema nii selge ja täpne, et see võimaldaks kostjal end kaitsta
ja Esimese Astme Kohtul vajadusel hagi lahendada ilma täiendavat teavet küsimata. Õiguskindluse ja korrakohase õigusemõistmise
tagamiseks peavad selleks, et hagi oleks vastuvõetav, selle aluseks olevad peamised õiguslikud ja faktilised asjaolud kas
või kokkuvõtlikult, ent seostatult ja arusaadavalt tulenema hagiavalduse tekstist (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 7. novembri
1997. aasta otsus kohtuasjas T‑84/96: Cipeke
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑2081, punkt 31, ja Esimese Astme Kohtu 21. mai 1999. aasta määrus kohtuasjas T‑154/98: Asia Motor
France jt
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑1703, punkt 49).
Käesoleval juhul ei võimalda kergendavate asjaolude olemaolu tõendamiseks tehtud üldine viide asjaoludele, mis on toodud rikkumise
raskusastet käsitleva väite analüüsis, Esimese Astme Kohtul täpselt määratleda kergendavate asjaolude olemasolul põhineva
väite ulatust. Kuigi ei saa välistada, et peamised õiguslikud ja faktilised asjaolud, millele Roquette tugineb, on hagiavalduses
olemas, on siiski hageja ülesanne need seostatult ja arusaadavalt esitada. See ei ole Esimese Astme Kohtu ülesanne otsida
esimese väite toetuseks esitatud asjaolude hulgast neid, mida saaks kasutada ka mõne teise väite toetuseks, ja käesoleval
juhul otsida, milliseid asjaolusid võiks kasutada millist tüüpi kergendavate asjaolude puhul. Seda järeldust ei lükka ümber
asjaolu, et komisjon tegi vaatamata selle väite silmanähtavale ebatäpsusele erilise pingutuse, et teha kindlaks võimalikke
argumente, mille hageja esitas oma argumentatsioonis seoses rikkumise raskusastet käsitleva väitega, mida saaks antud juhul
kasutada ka kergendavate asjaolude olemasolu käsitleva väite toetuseks, ja et ta nendele selles kontekstis vastas. Tegelikult
on komisjoni seisukoht sellega seoses vaid oletus Roquette’i esitatud väite ulatusest. See ei võimalda kindlaks teha Roquette’i
esitatud kergendavate asjaolude olemasolul põhineva väite tegelikku ulatust.
Seetõttu tuleb kodukorra artikli 44 lõike 1 punktide c ja d alusel vastuvõtmatuse tõttu tagasi lükata need väited, mis käsitlevad
komisjoni poolt kergendavate asjaolude analüüsis tehtud viga.
IV –
Roquette’i koostöö haldusmenetluses
A –
Sissejuhatus
Roquette’i väitel tegi komisjon hindamisvigu ka koostööteatise kohaldamisel.
Roquette leiab, et komisjon oleks pidanud vähendama tema trahvisummat mitte koostööteatise peatüki D alusel 40%, vaid koostööteatise
peatüki C alusel 50–75%.
Roquette märgib selle seisukoha toetuseks, et komisjoni hinnang tema esitatud asjaolude laadile ja sisule on väär kahel põhjusel.
Ühelt poolt, vastupidi sellele, mida komisjon otsuses kinnitab, oli ta esimene ja ainus kartelli liige, kes esitas komisjonile
otsuse tegemisel määrava tähtsusega tõendeid. Teiselt poolt leiab Roquette, et komisjonil ei olnud õigust tema koostöö tähtsust
haldusmenetluses alahinnata, kui ta märkis, et Roquette esitas asjaomased dokumendid vaid koos oma vastusega määruse nr 17
artikli 11 lõikel 1 põhineva komisjoni 2. märtsi 1999. aasta ametlikule informatsiooninõudele.
Seetõttu palub Roquette Esimese Astme Kohtul kasutada oma täielikku pädevust trahvide küsimuses selle hinnangu uuesti läbi
vaatamiseks (Euroopa Kohtu 9. novembri 1983. aasta otsus kohtuasjas 322/81: Michelin
vs.
komisjon, EKL 1983, lk 3461, punkt 111).
B –
Küsimus sellest, et Roquette oli olnud esimene ja ainus kartelli liige, kes esitas komisjonile otsuse tegemisel määrava tähtsusega
tõendeid
1.     Üldküsimused
Roquette kinnitab, et komisjonil ei olnud õigust otsuse põhjenduses 415 leida, et „Fujisawa o[li] esimene kartelli liige,
kes esitas kartelli olemasolu tõendamiseks määrava tähtsusega asjaolusid. Roquette esitab sellega seoses kaks argumenti. Esiteks
väidab ta, et informatsioon, mille komisjon hankis enne Roquette’iga koostööd, oli kartelli olemasolu tõendamiseks ebapiisav.
Teiseks sai komisjon Roquette’i arvates just tänu temaga koostööle otsuse tegemiseks määrava tähtsusega materjalid. Need argumendid
eelnesid üldistele märkustele seoses normidega, mida komisjon pidi käesolevas asjas kartelli liikmete poolt haldusmenetluses
tehtud koostöö hindamisel kohaldama.
2.     Üldised märkused seoses normidega, mida kohaldatakse käesolevas asjas kartelli liikmete poolt haldusmenetluses tehtud koostöö
hindamisel
a)     Poolte argumendid
Roquette’i väitel ei oleks komisjon käesoleva asja erilistel asjaoludel pidanud kaaluma trahvisumma vähendamise määra esmalt
mitte selle järjekorra alusel, milles kartelli liikmed haldusmenetluses koostööd tegid, vaid eelkõige sisu ja lisaväärtuse
alusel, mida nende liikmete esitatud tõendid otsuses formuleeritud etteheidete koostamisel andsid.
Nende eriliste asjaolude põhjal väidab Roquette, et komisjon algatas otsuse vastuvõtmiseni viinud uurimise alles pärast seda,
kui ta oli saanud informatsiooni Ühendriikides toimunud uurimiste kohta. Roquette tuletab meelde, et otsuse põhjendusest 53
selgub, et Ameerika Ühendriikide Justiitsministeerium teavitas komisjoni naatriumglükonaadi turul toimunud uurimisest märtsis
1997. Samuti selgub sellest põhjendusest, et komisjonile teatati oktoobris 1997, et Akzo, Avebe ja Glucona olid möönnud endi
osalust selle tootega seonduvas kartellikokkuleppes, mille eesmärk oli hindade kindlaksmääramine ja turuosade jagamine „Ameerika
Ühendriikides ja mujal” ning Roquette ja Fujisawa möönsid samu asjaolusid vastavalt detsembris 1997 ja veebruaris 1998. Isegi
kui komisjon otsuses täpselt ei märkinud, mis laadi teavet ta tänu Ühendriikides algatatud menetlusele valdab, on siiski õiguspärane
arvata, et komisjoni valduses olid vähemalt erinevad pressiteated 24. septembrist ja 17. detsembrist 1997, mis käsitlesid
Ühendriikides toimuvat uurimist; need pressiteated olid avalikkusele Interneti vahendusel kättesaadavad.
Roquette järeldab sellest, et kui komisjon saatis määruse nr 17 artikli 11 alusel „[t]alvel 1997–1998” oma esimesed informatsiooninõuded
„peamistele naatriumglükonaadi tootjatele, importijatele, eksportijatele ja ostjatele Euroopas” – nagu tuleneb otsuse põhjendusest 54
–, siis oli ta teadlik kartellist naatriumglükonaadi ülemaailmsel turul, selles osalejatest, asjaolust, et kõik osalejad olid
rikkumise Ühendriikide ametiasutuste ees omaks võtnud ja et rikkumine oli lõppenud juunis 1995.
Niisugustel erilistel asjaoludel ei ole asjakohane vähendada maksimaalselt selle osalise trahvi, kes esimesena komisjoniga
koostööd tegema hakkas, vaid selle trahvi, kes esitas selle informatsiooni ja asjakohased dokumendid, mis komisjonil tegelikult
võimaldasid rikkumise vähema vaevaga tuvastada.
Pealegi oli see seisukoht kooskõlas lähenemisega, mida komisjon ise oli väljendanud oma uue teatise eelnõus trahvide vähendamise
kohta, mis avaldati juulis 2001 (edaspidi „uue teatise eelnõu”), ning alates avaldamisest 2002. aastal ka oma uues teatises,
mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (EÜT L 2002, C 45, lk 3; edaspidi „uus teatis”).
Seega oleks komisjon pidanud käesolevas asjas järgima seda uut poliitikat. Selle argumentatsiooni kinnituseks viitab Roquette
oma repliigis ühelt poolt niisuguse teatise õiguslikule laadile, mis loob puudutatud ettevõtjatele õiguspäraseid ootusi, ja
teiselt poolt karistusõiguse üldpõhimõttele, mille kohaselt tuleks kohaldada kergeimat kriminaalseadust (tagasiulatuvus
in mitius
) (Euroopa Kohtu 29. oktoobri 1998. aasta otsus kohtuasjas C‑230/97: Awoyemi, EKL 1998, lk I­6781, ja komisjoni 14. oktoobri
1998. aasta otsus 1999/210/CE EÜ artikli 85 kohaldamise menetluse kohta (IV/F­3/33.70 – British Sugar plc jt) (EÜT 1999, L 76,
lk 1)).
Komisjon leiab, et Roquette ei saa tugineda uue teatise eelnõule. Komisjon vaidlustab Roquette’i selle väite vastuvõetavuse,
mille kohaselt uue teatise kohaldamist õigustab kergeima kriminaalseaduse kohaldamise põhimõte. Ta leiab, et see väide on
vastuvõetamatu, kuna on esimest korda esitatud repliigi staadiumis. Täiendavalt leiab komisjon sisuliselt seda, Roquette räägib
enesele vastu, kui ta ühelt poolt heidab komisjonile ette koostööteatise ebaõiget kohaldamist ja teiselt poolt palub kohaldada
tagasiulatuvalt koostööteatise asendanud uut teatist.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et komisjon määratles oma koostööteatises tingimused, millistel võib kartelli suhtes läbiviidava uurimise käigus
temaga koostööd tegevaid ettevõtjaid makstava trahvi tasumisest vabastada või selle summat vähendada (vt koostööteatise peatüki A
lõige 3).
See koostööteatis lähtub komisjoni kaalutlusõigusest ning toob kaasa vaid selle, et komisjon piirab oma pädevust võrdse kohtlemise
põhimõtet järgides (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 30. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑214/95: Vlaams Gewest
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑717, punkt 89). Peale selle, nagu on sõnaselgelt toodud teatise peatüki D lõikes 3, lõi see teatis
õiguspäraseid ootusi, millele komisjoni kartelli olemasolust informeerida soovivad ettevõtjad tuginevad. Arvestades võrdse
kohtlemise põhimõtet ja õiguspärase ootuse põhimõtet, millele komisjoniga koostööd teha soovivad ettevõtjad on võinud vastavalt
sellele teatisele tugineda, oli komisjon seega kohustatud Roquette’ile määratud trahvi summa kindlaksmääramisel tema koostööd
hinnates nendest lähtuma.
Seega ei ole Roquette’il õigus, kui ta väidab, et komisjon oleks pidanud kohaldama mitte koostööteatise norme, vaid uue teatise
eelnõu või koguni uue teatise norme. Mis puudutab uue teatise eelnõu, siis tuleb märkida, et hoolimata sellest, et see dokument
avaldati 2001. aasta juulis ehk enne otsuse vastuvõtmist, ei vaidlusta Roquette seda, et komisjon avaldas selle dokumendi
vaid eesmärgiga võimaldada huvitatud isikutel selle kohta oma märkusi esitada. Uue teatisega seoses tuleb mainida, et see
dokument avaldati alles pärast otsuse vastuvõtmist. Seega ei saanud uue teatise eelnõul ega ka uuel teatisel endal olla käesolevas
asjas sellist mõju, nagu oleks komisjon oma kaalutlusõigust ise piiranud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 11. septembri
2002. aasta otsus kohtuasjas T‑13/99: Pfizer Animal Health
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II‑3305, punkt 121, ja Esimese Astme Kohtu 11. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑70/99: Alpharma
vs.
nõukogu, EKL 2002, lk II­3495, punkt 142).
Järelikult ei ole Roquette’il õigust tugineda õiguspärase ootuse põhimõttele ja kergeima karistuse kohaldamise põhimõttele
– isegi kui eeldada, et see põhimõte ühenduse õiguses eksisteerib –, väites, et komisjon oleks pidanud käesolevas asjas kohaldama
uue teatise eelnõu või uut teatist või nendes dokumentides sätestatud põhimõtteid.
Nagu Roquette väidab, ilmneb tõesti, et vastupidi mõnele teisele komisjoni poolt varem läbi viidud uurimisele oli viimasel
antud juhul juba enne seda, kui ta määrust nr 17 kohaldades oma uurimise algatas, teatud informatsioon ülemaailmse kartelli
olemaolu kohta naatriumglükonaadi turul ja mõnede osaliste kohta, nagu selgub ka otsuse põhjendusest 53.
Siiski ei tulene sellest asjaolust, et komisjon peaks kõrvale jätma oma koostööteatises sätestatud normid ettevõtjate koostöö
kohta.
Tuleb rõhutada, et Roquette ei vaidlusta seda, et Fujisawa oli esimene kartelli liige, kes kartelli olemasolust teavitas ning
komisjonile osaliste ja rikkumise eseme kohta informatsiooni andis. Roquette möönab ka seda, et koostööteatis sätestab põhimõtte,
mille kohaselt vaid selle ettevõtja, kes „esitab kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega tõendeid esimesena”, trahvisummat
võidakse väga oluliselt (vähemalt 75%) või oluliselt (50–75%) vähendada võrreldes sellega, mis talle koostööd tegemata oleks
määratud (vt koostööteatise peatüki B lõige b ja peatükk C).
Käesolevas asjas alustas komisjon otsusega kartellis osalenud ettevõtjate uurimist koostööteatise peatüki B lõike a tähenduses
alles pärast seda, kui ta oli Fujisawalt informatsiooni saanud. Seega selle sätte tähenduses ei oleks Ühendriikides toimuva
uurimise kohta saadud informatsioon saanud takistada koostööteatise peatükis B ette nähtud kohtlemise kohaldamist Fujisawa
suhtes.
Järelikult oli komisjonil, vastupidi Roquette’i väidetule, õigus kohaldada käesoleval juhul norme, mille ta oli oma 1996. aasta
koostööteatises sätestanud.
3.     Küsimus sellest, et informatsioon, mille komisjon hankis enne Roquette’iga koostööd, oli kartelli olemasolu tõendamiseks ebapiisav
a)     Poolte argumendid
Roquette leiab, et informatsioon, mille komisjon enne temaga koostöö alustamist hankis, ei ole kartelli sisu ja toimimise
kohta ümberlükkamatu tõend.
Esiteks leiab Roquette, et enne temaga koostööd oli komisjoni valduses vaid informatsioon, mis ei sisaldanud midagi rohkemat
kui Ühendriikide ametiasutustelt saadu või see, mis oli avalikult kättesaadav. See informatsioon viitas vaid sellele, et Akzo,
Avebe, Glucona, Roquette ja Fujisawa olid augustist 1993 kuni juunini 1995 kokku saanud eelkõige selleks, et kokku leppida
naatriumglükonaadi hindades ja turuosade jagamises.
Teiseks oli see informatsioon Roquette’i sõnul ebapiisav kartelli olemasolu tõendamiseks, kuna tegemist oli peamiselt vaid
avaldustega. Ainsad esitatud dokumentaalsed tõendid olid olnud sõidupiletid. Komisjon oli muu hulgas pidanud vajalikuks saata
informatsiooninõuded ja teostada kartelli liikmete juures kohapealne kontroll, kuna ta ei saanud piirduda vaid selle informatsiooniga,
mille ta sai Ühendriikide ametiasutuste kaudu, ning esimeste andmetega, mille Fujisawa 12. mail 1998 ja ADM 21. jaanuaril
1999 saatsid.
Komisjon leiab, et Fujisawa oli esimene ettevõtja, kes esitas kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega tõendeid.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Väites, et informatsioon, mille komisjon hankis enne Roquette’iga koostööd, oli kartelli olemasolu tõendamiseks ebapiisav,
soovib Roquette sisuliselt tõendada, et komisjonil ei olnud õigus leida, et Fujisawa oli koostööteatise peatüki C koosmõjus
peatüki B lõikega b tähenduses „esimene, kes esitas kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega tõendeid”.
Koostööteatise peatükk C „Trahvisumma suur vähendamine” sätestab:
„Vähendatakse trahvisummat 50–75% ettevõtja suhtes, kes, täites peatüki B lõigetes b–e sätestatud tingimused, teavitab salajasest
kartellist pärast seda, kui komisjon on oma otsuse alusel alustanud kartellis osalevate ettevõtjate uurimist, mis aga ei ole
andnud piisavat alust, et õigustada menetluse algatamist vastava otsuse tegemiseks.”
Peatükis C viidatud peatüki B lõiked b–e puudutavad ettevõtjat, kes:
„b)      esitab kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega tõendeid esimesena;
c)      on lõpetanud osaluse õigusvastases tegevuses hiljemalt kartellist teatamise hetkeks;
d)      esitab komisjonile kogu vajaliku teabe ning samuti kõik tema valduses olevad kartelli puudutavad dokumendid ja tõendid ning
jätkab pidevat ja igakülgset koostööd kogu uurimise vältel;
e)      ei ole sundinud teisi ettevõtjaid kartellis osalema ega ole õigusvastases tegevuses omanud algatavat või määravat rolli”.
Vastupidi Roquette’i väitele selgub nendest sätetest kõigepealt, et koostööteatise peatükkide B või C alusel trahvisumma vähendamiseks
ei näe koostööteatis ette, et kartellist teavitanud osaline peaks esitama komisjonile „kartelli sisu ja toimimise kohta ümberlükkamatu
tõendi”.
Tegelikult on koostööteatise kohaselt peatüki B lõikes b sätestatud tingimus juba siis täidetud, kui salajasest kartellist
teavitanud ettevõtja „esitab kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega tõendeid esimesena”.
Asjaolu, et komisjon pärast seda, kui üks osaline on teda kartellist teavitanud, saadab informatsiooninõudeid ja teeb teiste
osaliste juures kohapealseid kontrolle, ei tõenda mingil moel seda, et kartellist teavitanud kartelli liikme antud esitatud
informatsioon oli koostööteatise peatükkide B ja C tähenduses ebapiisav.
Roquette’i kinnituse kohta, et Fujisawa esitatud informatsioon ei sisaldanud midagi rohkemat, kui komisjon juba oli Ühendriikide
ametiasutustelt saanud või vähemalt oli pidanud saama, tuleb meelde tuletada, et isegi kui oletada, et see kinnitus on õige,
tuleneb ühenduse autonoomse pädevuse põhimõttest konkurentsi valdkonnas, et komisjon ei ole tõendite tuvastamisel, mis võimaldavad
tal EÜ artikli 81 alusel otsuse vastu võtta, seotud kolmandate riikide ametivõimude tõenditega.
Igal juhul tuleb tõdeda, et vastupidi Roquette’i kinnitusele sisaldas Fujisawa esitatud informatsioon rohkemat kui Ühendriikide
ametiasutuste pressiteated, mille Roquette Esimese Astme Kohtule esitas. Selgub, et esiteks ei sisaldanud need pressiteated
kõikide kartelli liikmete nimesid. Teiseks piirduti pressiteadetes vaid erinevate sõlmitud kokkulepete lühikirjeldusega. Nagu
komisjon otsuse põhjenduses 415 õigesti märgib, teatas Fujisawa 12. mai 1998. aasta kirjas kartelli olemasolust, loetles kartelli
liikmed ja kirjeldas põhilisi nende vahel sõlmitud kokkuleppeid, täpsustades perioodi, milleks need olid sõlmitud, kirjeldas
kartellikokkulepete täitmise ja toimimise mehhanisme ning esitas loetelu, kuigi mittetäieliku, kartelli nõupidamistest koos
kokkuvõttega mõnede nõupidamiste sisust.
Peale selle tuleb märkida, et otsuse põhjendusest 414 selgub, et kohaldades Fujisawa suhtes koostööteatise peatükki B, võttis
komisjon teatud määral arvesse asjaolu, et ajal, mil Fujisawa teda kartellist teavitas, „teadis ta juba [Ameerika Ühendriikide]
Justiitsministeeriumi poolt naatriumglükonaadi turul läbi viidud uurimisest ning teadis, et Akzo, Avebe ja Glucona olid tunnistanud
oma osalust rahvusvahelises salaleppes, mille eesmärk oli hindade kindlaksmääramine ja turuosade jagamine „Ühendriikides ja
mujal””.
Eeltoodust tuleneb, et Roquette’il ei ole õigus, kui ta väidab, et Fujisawa ei olnud esimene kartelli liige, kes esitas komisjonile
kartelli olemasolu tõendavaid määrava tähtsusega andmeid koostööteatise peatüki B lõike b tähenduses. Seetõttu tuleb tagasi
lükata Roquette’i esimene argument, mille kohaselt oli informatsioon, mille komisjon hankis enne Roquette’iga koostööd, kartelli
olemasolu tõendamiseks ebapiisav.
4.     Küsimus sellest, et vaid Roquette’i esitatud andmed olid otsuse tegemisel määrava tähtsusega
a)     Poolte argumendid
Roquette väidab, et just tänu tema koostööle haldusmenetluses sai komisjon selle informatsiooni, mida ta kasutas vastuväiteteatises
ja hiljem otsuses.
Vastuväiteteatisega seoses leiab Roquette, et selle kolmeteistkümnest lisast kajastasid kümme kartelli liikmete poolt vabatahtlikult
saadetud informatsiooni ja kümnest kaheksa oli esitanud tema. Peale selle oli kartelli ajalugu kirjeldavas osas peaaegu igal
leheküljel viidatud Roquette’i esitatud käsikirjalistele märkmetele.
Mis puudutab aga otsust, siis leiab Roquette, et kaks asjaolu tõendavad tema esitatud informatsiooni määravat tähtsust. Esiteks
sai komisjon tänu Roquette’i esitatud informatsioonile tuvastada organisatsioonilised põhimõtted, klientide kohta informatsiooni
vahetamise süsteemi, kokkulepete täitmise ja ajavahemikul veebruarist 1987 kuni juunini 1995 toimunud nõupidamiste päevakordade
kirjelduse. Teiseks nähtub otsusest teatud vastuolu kirjelduste täpsuse osas, sõltuvalt sellest, kas need tuginevad Roquette’i
esitatud informatsioonile või ei saa tugineda Roquette’i esitatud informatsioonile.
Mis puudutab Roquette’i informatsiooni määravat tähtsust, siis ilmneb see organisatsiooniliste põhimõtete osas otsuse joonealustest
märkustest, milles nendele põhimõtetel viidatakse. Kaheteistkümnest viitest kaheksa käsitlevad Roquette’i esitatud tõendeid.
Otsuse põhjendus 83, mis kirjeldab kvootide jagamise süsteemi, viitab eelkõige Roquette’i esitatud käsikirjalistele märkmetele,
mille ta koostöö käigus komisjonile saatis. Otsuse põhjenduses 88 tugineb komisjon eranditult Roquette’i esitatud dokumentidele,
et selgitada hindade alammäärade ja/või sihthindade kindlaksmääramise süsteemi toimimist.
Klientide kohta informatsiooni vahetamise süsteemi tuvastamise puhul ilmneb Roquette’i esitatud informatsiooni määrav tähtsus
otsuse põhjenduse 90 joonealustest märkustest 46 ja 47. Komisjon on nendes tsiteerinud eranditult Roquette’i poolt koostöö
käigus esitatud informatsiooni.
Mis puudutab konkreetselt kokkulepete täimise ja järelevalvesüsteemi olemasolu tõendamist, siis näib Roquette’i arvates, et
komisjon kasutab, seda sõnaselgelt täpsustamata, Roquette’i esitatud tõendeid.
Osas, milles komisjon kirjeldab ajavahemikule veebruarist 1987 kuni juunini 1995 toimunud kartelli liikmete nõupidamiste päevakordi,
on määrava tähtsusega Roquette’i esitatud käsikirjalised märkmed. Seda on komisjon möönnud otsuse põhjenduses 121, milles
on märgitud, et „[i]ga nõupidamise sisu on paremini teada perioodi 1989–1990 kohta, kuna ettevõtjate avaldusi kinnitavad tolleaegsed
dokumendid”. Nimetatud dokumendid vastavad Roquette’i poolt alates 11. mail 1989 Göteborgis toimunud nõupidamisest kuni 3. septembril
1991 Zürichis toimunud nõupidamiseni tehtud märkmetele. Need Roquette’i esitatud märkmed ning nendega kaasnevad selgitused
(vt 22. juuli 1999. aasta memo) võimaldasid komisjonil mõista kartelli toimimist, osaliste vaheliste arutelude teemasid ja
igaühe rolli ning dešifreerida koodid, mida ettevõtjad omavahel üksteise määratlemiseks kasutasid. Nimetatud käsikirjalised
märkmed olid mõnede nõupidamiste kohta ainsad dokumendid, mis komisjonil nende käigu kirjeldamiseks olid (vt otsuse põhjendustes 131,
132–138 ja 139–149 nimetatud nõupidamised ning ühe Fujisawa esindaja visiit Roquette’i tehasesse 22. jaanuaril 1990, 2. veebruaril
1990 toimunud Jungbunzlaueri ja Roquette’i vaheline nõupidamine, 21. ja 22. mail 1990 Zürichis toimunud nõupidamine, 10. ja
11. juunil 1991 Genfis toimunud nõupidamine, 24. juulil 1991 Zürichis toimunud nõupidamine ning 2. ja 3. septembril 1991 Zürichis
toimunud nõupidamine). Roquette’i käsikirjalised märkmed võimaldasid samuti komisjonil tuvastada ühelt poolt ADM­i ja teiselt
poolt Glucona ja teiste Euroopa tootjate vahel toimunud arutelude konkurentsivastast laadi (otsuse põhjendus 155).
Roquette’i panuse määravat rolli tõendab viimase arvates ka asjaolu, et komisjoni poolt otsuse joonealustes märkustes tehtud
175­st viitest asjaomaste ettevõtjate dokumentidele ja avaldustele olid peaaegu pooled saadud tänu tema koostööle. Peale selle
esitas kõik kartelli eesmärki ja meetodeid tõendada võimaldavad konkreetsed tõendid Roquette. Komisjon on muu hulgas otsuse
põhjenduses 426 tunnistanud, tuletades meelde, et „Roquette [oli] ainus kartelli liige, kes esitas dokumendid kartelli nõupidamiste
sisu ja järelduste kohta”.
Lisaks viitab Roquette sellele, et otsuses puuduvad täpsed kirjeldused nende nõupidamiste sisu kohta, mille puhul komisjonil
Roquette’i märkmeid ei olnud, samas on kirjeldused olemas nende nõupidamiste kohta, mille puhul komisjon sai Roquette’i märkmetele
tugineda.
Nii piirdus komisjon enne esimesele sellisele nõupidamisele, mida Roquette oma märkmetes kajastab, eelnenud perioodi kohta
vaid segaste ja ebatäpsete kirjeldustega (vt otsuse põhjendus 121, kus komisjon mainib „mitmeid mitmepoolseid nõupidamisi”,
mis toimusid „ajavahemikul aprillist kuni maini 1990”, ning samuti otsuse põhjendustes 122–128 toodud nõupidamiste kirjeldused).
Komisjoni valduses olnud andmete ebapiisavus ilmneb ka hilisemate või nende sündmuste kirjeldusest, mida Roquette’i esitatud
märkmed ei kajasta. Roquette toob esile mitmeid vastuolusid ja viitab otsuse põhjendustele 129 ja 164. Nagu selgub otsuse
põhjendustest 201 ja 214, olid kartelli seda perioodi puudutanud Roquette’i dokumendid ja avaldused komisjonile suureks abiks.
Roquette’i arvates oli ta ainus, kes esitas nii palju nii suure tõendusväärtusega dokumente, mille hulgas olid kirjalikud
tõendid, rikkumisperioodi aegsed dokumendid ja otseselt ettevõtjate käitumisega seonduvad dokumendid. Seetõttu leiab ta, et
kooskõlas kohtupraktikaga (Esimese Astme Kohtu 10. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas T‑13/89: ICI
vs.
komisjon, EKL 1992, lk II‑1021) ja uue teatise eelnõuga oleks komisjon trahvisumma vähendamist kaaludes pidanud rohkem arvesse
võtma esitatud informatsiooni määravat tähtsust.
Oma repliigis leiab Roquette, et tema esitatud informatsiooni määravat tähtsust ei saa Fujisawa esitatud andmetega kahtluse
alla seada. Roquette’i arvates, kui Fujisawa teavitas kartelli olemasolust, selles osalejatest ja rikkumise esemest, siis
ta ainult edastas komisjonile selle informatsiooni, mis viimane veebilehe ja Ühendriikide konkurentsivaldkonna ametiasutuste
kaudu juba teadis. Peale selle on enamus Fujisawa esitatud dokumentidest vaid märkmed reisikulude kohta erinevatesse kohtadesse,
kus kartelli nõupidamised toimusid. Roquette’i esitatud informatsioon on hoopis midagi enamat.
Komisjon vaidlustab nende asjaolude asjakohasuse ja rõhutab, et ta võttis Roquette’i koostööd täiel määral arvesse, vähendades
tema trahvisummat 40% vastavalt koostööteatise peatükile D.
b)     Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb meelde tuletada, et Roquette ei ole esimene kartelli liige, kes komisjoni kartellist teavitas. Tegelikult
esitas Fujisawa esimesena komisjonile määrava tähtsusega andmed rikkumise toimumise kohta, milles ta ise osaline oli (vt eespool
punkt 244). Vaid siis, kui Roquette oleks olnud esimene kartelli liige, kes komisjoni kartellist teavitas, esitades talle
määrava tähtsusega andmed, oleks komisjon ülejäänud tingimuste täitmise korral võinud tema trahvi suuremal määral vähendada,
kohaldades koostööteatise peatükki B või C, nagu Roquette ise seda väidab.
Antud juhul vähendas komisjon Roquette’i trahvisummat koostööteatise peatükki D kohaldades. Nagu komisjon õigesti märgib,
võttis ta seda tehes Roquette’i koostöö täielikult arvesse.
Eeltoodust lähtudes tuleb tagasi lükata argument, mis põhineb asjaolul, et Roquette’i esitatud andmed olid otsuse tegemisel
määrava tähtsusega.
Roquette’i argument, mille kohaselt komisjon oleks pidanud tegema tema trahvisumma puhul vähemalt koostööteatise peatükis D
ette nähtud maksimaalse vähendamise, seondub sellega, et Roquette vaidlustas komisjoni hinnangu tema koostöö tähtsusele, millest
tulenevalt vähendati 40% võrra trahvisummat, mis tal muidu oleks tulnud maksta. Seetõttu käsitletakse neid kahte argumenti
hiljem koos.
C –
Küsimus sellest, et komisjon tugineb ekslikult asjaolule, et Roquette esitas asjaomased dokumendid alles oma vastuses informatsiooninõudele
1.     Poolte argumendid
Roquette märgib, et vaid selleks, et kvalifitseerida tema käitumine koostööteatise peatükile D vastavaks, väitis komisjon,
et ta esitas asjaomased dokumendid alles oma vastuses määruse nr 17 artikli 11 lõikel 1 põhinevale 2. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudele.
Roquette’i arvates sisaldas 2. märtsi 1999. aasta ametlik informatsiooninõue süü omaksvõtule õhutavaid küsimusi, mis kujutasid
endast kaitseõiguse rikkumist, mis on põhjenduseks õigusele nendele mitte vastata ja asjaolule, et seetõttu vastas ta neile
alles komisjoniga tehtud koostöö käigus. Arvestades, et esitatud küsimused ei olnud vaid faktilised ja et komisjonil oli juba
informatsiooni, leiab Roquette, et nende küsimuste eesmärk oli kohustada teda möönma oma osalust kartellis. See on kaitseõiguse
rikkumine (Esimese Astme Kohtu 20. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑112/98: Mannesmannröhren‑Werke
vs.
komisjon, EKL 2001, lk II‑729, punktid 66, 67, 71, 73 ja 78), millele on vastukaaluks õigus jätta niisugustele küsimustele
vastamata. Roquette’i arvates tuleneb sellest potentsiaalsest kaitseõiguse rikkumisest, et tema vastused komisjoni küsimustele
on antud alles pärast seda, kui ta otsustas komisjoniga koostööd teha.
Komisjon väidab, et 2. märtsi 1999. aasta ametlik informatsiooninõue oli esitatud määruse nr 17 artikli 11 lõike 5 alusel
ja mitte ükski informatsiooninõude küsimustest ei olnud sellist laadi, mis kohustanuks Roquette’i möönma oma osalust õigusvastases
kokkuleppes. Peale selle leiab komisjon, et kui küsimused kutsusid Roquette’i üles tunnistusi andma, oli Roquette’il õigus
vastamisest keelduda. Komisjon leiab, et kuna Roquette küsimustele vastamisest ei keeldunud, ei olnud vastuste näol tegemist
tunnistustega, vaid need olid antud informatsiooninõudele vastates ning mitte koostööteatise alusel.
2.     Esimese Astme Kohtu hinnang
Kõigepealt tuleb rõhutada, et vastupidi Roquette’i väidetule ei olnud eesmärgiks tema käitumise kvalifitseerimine vastavalt
koostööteatise peatükile D, kui komisjon leidis, et asjaomased dokumendid esitati talle alles vastuses määruse nr 17 artikli 11
lõikel 1 põhinevale 2. märtsi 1999. aasta informatsiooninõudele. Otsuse põhjenduse 426 sõnastusest tuleneb, et komisjon võttis
selle asjaolu arvesse vaid koostööteatise peatükis D talle antud kaalutlusõiguse raames, et kindlaks määrata trahvisumma vähendamise
protsendimäär.
Ilma et oleks vaja uurida, kas mõned komisjoni poolt informatsiooninõudes esitatud küsimused rikuvad kaitseõigust, nagu väidab
Roquette, tuleb veel märkida, et nagu Roquette ise rõhutab, valis ta esitatud küsimustele vastamise vabalt komisjoniga koostöö
raames. Tegelikult oleks Roquette võinud vajadusel nendele küsimustele mitte vastata, riskides muidugi sellega, et tema trahvi
ei oleks koostööteatise alusel vähendatud. Niisugustel asjaoludel tuleb tunnistada, et Roquette’i vastused ei tõenda tingimata
tema vabatahtlikku koostööd kõnealuses menetluses, kuna Roquette esitas selle informatsiooni alles informatsiooninõudele vastates
ja mitte omal initsiatiivil. Seega ei saa Roquette heita komisjonile ette, et komisjon võttis trahvisumma vähendamise protsendimäära
kindlaksmääramisel arvesse asjaolu, et ta tegi koostööd alles pärast seda, kui komisjon oli talle informatsiooninõude saatnud.
Mis puudutab seda, et komisjon oleks pidanud tegema talle vähemalt koostööteatise peatükis D ette nähtud maksimaalse vähenduse,
siis leiab Esimese Astme Kohus, et arvestades kõiki eeltoodud kaalutlusi ja eriti asjaolu, et Roquette esitas informatsiooni
alles pärast informatsiooninõude saamist, on 40%­line trahvisumma vähendamine asjakohane.
Järelikult tuleb tagasi lükata teine argument, mis põhineb asjaolul, et komisjon tugines ekslikult asjaolule, et Roquette
esitas asjaomased dokumendid alles oma vastuses informatsiooninõudele.
Eeltoodust lähtudes tuleb tagasi lükata kõik väited, mis käsitlevad komisjoni poolt tehtud vigu, kui ta hindas Roquette’i
koostööd haldusmenetluses. Kuna hinnang Roquette’i koostööle haldusmenetluses ei ole õigusvastane, ei ole vaja otsust selles
osas muuta.
V –  Ne bis in idem
põhimõtte rikkumine
A –
Poolte argumendid
Viimases väites väidab Roquette sisuliselt seda, et on rikutud
ne bis in idem
põhimõtet ja proportsionaalsuse põhimõtet, kuna komisjon ei võtnud arvesse seda, et konkurentsivaldkonnaga tegelevad Ameerika
Ühendriikide ametiasutused samuti karistasid Roquette’i samas kartellis osalemise eest.
Seda väidet toetab Roquette viitega Euroopa Kohtu 14. detsembri 1972. aasta otsusele kohtuasjas 7/72: Boehringer
vs.
komisjon (EKL 1972, lk 1281), milles märgitakse et, „mis puudutab küsimust, kas komisjon on kohustatud võtma arvesse kolmanda
riigi ametiasutuste määratud karistust, siis seda on vajalik käsitleda vaid siis, kui komisjoni ning Ameerika Ühendriikide
ametiasutuste poolt tuvastatud ettevõtjat puudutavad asjaolud on samad”.
Roquette’i väitel on Ühendriikide ja komisjoni poolt läbi viidud menetlustes tegemist mitte ainult sama laadi kartelliga ja
samade osalistega, vaid samasugune on ka kartellikokkuleppe täitmine ja kartelli liikmete käitumine.
Tõendamaks seda, et konkurentsivaldkonnaga tegelevate Ameerika Ühendriikide ja Euroopa ametiasutuste menetluste ese on sama,
nimelt konkurentsivastane ülemaailmne kartell, viitab Roquette lihtmenetluse kokkuleppele (Plea Agreement), mille ta sõlmis.
Selle kokkuleppe kohaselt tugineb Ühendriikides määratud trahv mitte ainult Roquette’i käitumisele Ühendriikides, vaid ka
tema käitumisele Euroopa turul, kuna see käitumine väljendub kartelli tegevuses ülemaailmsel tasandil. Kõnealune leping kinnitab,
et „[k]artellikokkuleppe peamised tingimused olid turuosade jagamine oluliste naatriumglükonaadi tootjate vahel Ameerika Ühendriikides
ja mujal, ning Ameerika Ühendriikides ja mujal müüdava naatriumglükonaadi hinna kindlaksmääramine ja selle säilitamine”. Nii
ei karistatud Ühendriikides määratud trahviga mitte ainult tema käitumise mõju eest Ühendriikide turul, vaid see trahv puudutab
ka tema osalemist kartellikokkuleppe täitmisel ülemaailmsel ja seega muu hulgas Euroopa tasandil.
Roquette leiab, et kartelli defineerimine ülemaailmsel tasandil tuleneb ka kartelli eesmärkidest, nagu klientide kohta info
vahetamine ja kvootide jagamine ülemaailmsel tasandil, ning nõupidamiste toimumisest üle kogu maailma.
Trahvisumma kaalumisel võtsid nii konkurentsivaldkonnaga tegelevad Ühendriikide ametiasutused kui ka komisjon arvesse Roquette’i
ülemaailmset käivet. Asjaolu, et käive võeti arvesse kaks korda, et karistada samade tegude eest, on Roquette’i arvates vastuolus
ne bis in idem
põhimõtte ja proportsionaalsuse põhimõttega.
Komisjon leiab, et Roquette’i väide tuleb tagasi lükata.
B –
Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtupraktikast tuleneb, et
ne bis in idem
põhimõte, mis on sätestatud ka Roomas 4. novembril 1950 allkirjastatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni
protokolli nr 7 artiklis 4, kujutab endast ühenduse õiguse üldpõhimõtet, mille järgimise tagab kohus (Euroopa Kohtu 5. mai
1966. aasta otsus liidetud kohtuasjades 18/65 ja 35/65: Gutmann
vs.
komisjon, EKL 1966, lk 149 ja 172, ning Euroopa Kohtu 15. oktoobri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades: C‑238/99 P, C‑244/99 P,
C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P‑C‑252/99 P ja C‑254/99 P: Limburgse Vinyl Maatschappij jt
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I‑8375, punkt 59; vt selle kohta ka eespool punktis 271 viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, punkt 3).

Ne bis in idem
põhimõte keelab ühte ja sama isikut karistada rohkem kui üks kord ühe ja sama õigusvastase käitumise eest, et kaitsta sama
õigushüve. Selle põhimõtte kohaldamisel on kolm kumulatiivset tingimust: asjaolude samasus, õigusrikkuja samasus ja kaitstava
õigushüve samasus (vt selle kohta Euroopa Kohtu 7. jaanuari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑204/00 P, C‑205/00 P,
C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P: Aalborg Portland jt
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I‑123, punkt 338).
Nii on kohtupraktika tunnistanud karistuste – ühenduse ja siseriikliku karistuse – kumuleerimise võimalust kahe paralleelse
menetluse tulemusel, millega taotletakse erinevaid eesmärke; selle kumuleerimise lubatavus tuleneb ühenduse ja liikmesriikide
erilisest pädevuste jaotusest kartellide valdkonnas. Samas kehtib üldine nõue, et komisjon on trahvisumma kindlaksmääramisel
kohustatud võtma arvesse sama ettevõtja poolt sama teo eest juba kantud karistusi, kui on tegemist karistustega, mis on määratud
liikmesriigi konkurentsiõiguse rikkumise eest ja järelikult on tegu toime pandud ühenduse territooriumil (Euroopa Kohtu 13. veebruari
1969. aasta otsus kohtuasjas 14/68: Wilhelm jt, EKL 1969, lk 1, punkt 11, ja eespool punktis 271 viidatud kohtuotsus Boehringer
vs.
komisjon, punkt 3; Esimese Astme Kohtu 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑141/89: Tréfileurope
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑791, punkt 191, ja 6. aprilli 1995. aasta otsus kohtuasjas T‑149/89: Sotralentz
vs.
komisjon, EKL 1995, lk II‑1127, punkt 29).
Seoses Roquette’i väitega, et komisjon rikkus
ne bis in idem
põhimõtet, mille kohaselt ei tohi samale isikule sama keelatud teo eest teist karistust määrata, kui ta määras talle trahvi
kartellis osalemise eest, mille eest Ameerika Ühendriikide ametiasutused olid teda juba karistanud, tuleb meelde tuletada,
et ühenduse kohus on kinnitanud, et ühe ettevõtja suhtes ühe ja sama õigusvastase teoga seonduvalt kahe paralleelse menetluse
läbiviimine ja seega kahe karistuse määramine – ühe määrab kõnealuse liikmesriigi pädev asutus ja teise ühendus – on õiguspärane,
kui nimetatud menetlustel on erinev eesmärk ja rikutud normid ei ole samad (eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Wilhelm jt,
punkt 11; eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Tréfileurope
vs
. komisjon, punkt 191, ja eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Sotralentz
vs
. komisjon, punkt 29).
Sellest järeldub, et seda enam ei saa
ne bis in idem
põhimõtet kohaldada käesoleva asjaga sarnases olukorras, kus ühelt poolt komisjoni ja teiselt poolt Ameerika Ühendriikide
ametiasutuste menetlustel ja määratud karistustel ei ole ilmselgelt samad eesmärgid. Kui esimesel juhul on tegemist vaba konkurentsi
säilitamisega Euroopa Liidu ja EMP territooriumil, siis teisel juhul soovitakse kaitsta Ameerika Ühendriikide turgu (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 15. juuli 1970. aasta otsus kohtuasjas 44/69: Buchler
vs.
komisjon, EKL 1970, lk 733, punktid 52 ja 53, ning Esimese Astme Kohtu 25. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑102/96:
Gencor
vs.
komisjon, EKL 1999, lk II‑753, punktid 103–106).
Ne bis in idem
põhimõtte kohaldamiseks vajalik kaitstava õigushuvi samasuse tingimus ei ole siin täidetud.
Peale selle tuleb rõhutada, et Roquette ei too esile ega tõenda õiguspõhimõtte, normi ega rahvusvahelise avaliku õiguse konventsiooni
olemasolu, mis keelaks ametiasutustel või erinevate riikide kohtutel viia isiku suhtes läbi uurimist ja karistada isikut samade
tegude eest, kui tegude tagajärjed avalduvad nende territooriumil või nende jurisdiktsiooni all. Kui ei ole tõendeid niisuguse
normi või konventsiooni olemaolust, mis seob ühendust ja kolmandaid riike nagu Ameerika Ühendriigid ja näeb ette niisuguse
keelu, siis ei saa see komisjoni kohustada.
Sellest järeldub, et tuleb tagasi lükata Roquette’i argument, mis käsitleb
ne bis in idem
põhimõtte rikkumist põhjusel, et kõnealuse kartelli eest on juba karistatud väljaspool ühenduse territooriumi või et komisjon
võttis otsuses arvesse Roquette’i ülemaailmse käibe, mille Ameerika Ühendriikide ametiasutused trahvide määramisel juba arvesse
võtsid.
Seoses Roquette’i väitega, et komisjon jättis tähelepanuta eespool punktis 271 viitatud kohtuotsuse Boehringer
vs.
komisjon, mille kohaselt komisjon on kohustatud võtma arvesse kolmanda riigi ametiasutuste määratud karistust, kui komisjoni
ja nimetatud ametiasutuste poolt tuvastatud ettevõtjat puudutavad asjaolud on samad, tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus
märkis selle kohtuotsuse punktis 3 järgmist:
„[…] mis puudutab küsimust, kas komisjon on kohustatud võtma arvesse kolmanda riigi ametiasutuste määratud karistust, siis
seda on vajalik käsitleda vaid siis, kui komisjoni ning Ameerika Ühendriikide ametiasutuste poolt tuvastatud ettevõtjat puudutavad
asjaolud on samad”.
Roquette tuletas sellest tsitaadist, et komisjon oli
a contrario
kohustatud arvesse võtma need karistused, mille Ameerika Ühendriikide ametiasutused talle määrasid tema osaluse eest ülemaailmses
naatriumglükonaadi kartellis, mis oli nii oma eesmärgilt kui ka asukoha poolest sama tüüpi – kartellikokkuleppe täitmine oli
sama ja puudutas osaliste sama käitumist kui see kartell – kui kartell, milles osalemise eest määras komisjon oma otsuses
talle 10,8 miljoni euro suuruse trahvi.
Samas tuleb esiteks märkida, et eespool punktis 271 viitatud kohtuotsuse Boehringer
vs.
komisjon tsitaadist tuleneb selgelt, et Euroopa Kohus kaugeltki ei lahendanud seda küsimust, kas komisjon on kohustatud võtma
arvesse kolmanda riigi ametiasutuste määratud karistust, kui komisjoni ning kõnealuste ametiasutuste poolt tuvastatud ettevõtjat
puudutavad asjaolud on samad, kuid Euroopa Kohus seadis komisjoni ja kolmanda riigi ametiasutuste poolt karistatavaks loetud
tegude samasuse eespool nimetatud uurimise eeltingimuseks.
Teiseks on oluline rõhutada, et eriolukorra tõttu, mis tuleneb esiteks liikmesriikide siseturgude ja ühisturu tugevast sidemest
ning teiseks kartelli alaste pädevuste erilisest jaotamissüsteemist ühenduse ja liikmesriikide vahel samal territooriumil,
st ühisturul, pidas Euroopa Kohus, tunnistades topeltmenetluse võimalikkust ning arvestades sellest tulenevat võimalikku topeltkaristust,
vajalikuks võtta õigluse alusel arvesse esimest karistamise otsust (eespool punktis 279 viidatud kohtuotsus Wilhelm jt punkt 11
ja kohtujurist Mayrase ettepanek eespool punktis 271 viidatud kohtuasjas Boehringer jt
vs.
komisjon, EKL 1972, lk 1293, 1301–1303).
Antud juhul sellist olukorda ilmselt ei ole. Seega, kuna ei ole kinnitust niisuguse lepingulise normi olemasolust, mis näeks
komisjonile ette kohustuse võtta trahvisumma kindlaksmääramisel arvesse samale ettevõtjale sama teo eest kolmanda riigi, nagu
Ameerika Ühendriigid, ametiasutuste või kohtute poolt juba määratud karistused, siis ei ole Roquette’il alust heita komisjonile
ette, et ta selle väidetava kohustuse täitmata jättis.
Kuigi eespool punktis 271 viidatud kohtuotsuse Boehringer
vs.
komisjon alusel tuleb möönda, et õigluse põhimõte kohustab komisjoni võtma arvesse kolmanda riigi ametiasutuste poolt määratud
karistused juhul, kui ettevõtja teod, mille komisjon on tuvastanud, on samad kui need, mille sama ettevõtjaga seoses tuvastas
kolmanda riigi ametiasutus, tuleb siiski märkida, et Roquette ei tõenda, et käesolevas asjas pidasid Ameerika Ühendriikide
ametiasutused silmas kartelli muid toiminguid või mõju kui need, mis puudutasid Ühendriikide territooriumi.
Mis puudutab Roquette’i karistamist Ameerika Ühendriikides, siis selgub Ameerika Ühendriikide Justiitsministeeriumi ja Roquette’i
vahel sõlmitud lepingust, mis esitati United States District Court for the Northern District Court of California’le, et Roquette’ile
määrati trahv 2,5 miljonit USA dollarit. Kuigi see kokkulepe käsitleb asjaolu, et naatriumglükonaadi kartelli eesmärk oli
konkurentsi kõrvaldamine hindu kindlaks määrates ja neid säilitades ning jagades oma liikmete vahel „Ühendriikides ja mujal”
müüdava naatriumglükonaadi turuosi, ei ole mingil moel sätestatud, et see Ameerika Ühendriikide kohtu kinnitatud kokkulepe
puudutas kartelli muid toiminguid või mõju kui need, mis ilmnesid selles riigis (vt selle kohta eespool punktis 271 viidatud
otsus kohtuasjas Boehringer
vs.
komisjon, punkt 6), ega konkreetsemalt neid, mis tuvastati EMP­s, mis pealegi oleks ilmselt riivanud komisjoni territoriaalset
pädevust. Peale selle on vaieldamatu, et komisjon viis läbi oma uurimismenetluse (otsuse põhjendused 54–64) ja andis talle
esitatud tõenditele oma hinnangu.
Nendel asjaoludel tuleb tagasi lükata argument, mis käsitleb komisjoni poolset väidetava kohustuse rikkumist võtta arvesse
varem kolmandate riikide ametiasutuste määratud karistusi, ja samuti tuleb tagasi lükata Roquette’i poolt sellega seoses esitatud
argument proportsionaalsuse põhimõtte rikkumise kohta.
Eeltoodut arvestades, on vastuvõetav vaid argument, mis käsitleb Roquette’i trahvi põhisumma arvutamisel arvesse võetava käibe
valesti kindlaksmääramist. Seega peab Esimese Astme Kohus oma täielikku pädevust teostades kindlaks tegema selle vea tagajärjed.

Täieliku pädevuse teostamine
Esimese Astme Kohus leiab kõigepealt oma täieliku pädevuse alusel, et kuigi seda viga, mis seisneb Roquette’i „emalahuste”
käibe arvesse võtmises talle trahvi põhisumma kindlaksmääramisel (vt eespool punkt 55), võiks ette heita Roquette’ile, ei
saa see asjaolu õigustada selle vale käibe arvesse võtmist trahvi põhisumma kindlaksmääramisel (vt selle kohta eespool punktis 43
viidatud kohtuotsus Aristrain
vs.
komisjon, punkt 586).
Sellest järeldub, et ülemaailmne käive, mis tuleb Roquette’i trahvi põhisumma kindlaksmääramisel arvesse võtta, on 12 293 620 euro
asemel 9 820 600 eurot ja tema turuosa 20,96% asemel 17,4%.
Seoses vähenemise tagajärgedega tuletab Esimese Astme Kohus meelde, et kui komisjon jagab EÜ artikli 81 lõiget 1 rikkunud
ettevõtjad trahvisumma kindlaksmääramiseks rühmadesse, peab iga nii määratletud rühma läve kindlaksmääramine olema süsteemne
ja objektiivselt õigustatud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 20. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑23/99: LR AF 1998
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑1705, punkt 298; Esimese Astme Kohtu 19. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑213/00: CMA CGM
jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑913, punkt 416, ja Esimese Astme Kohtu 30. septembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑191/98,
T‑212/98–T‑214/98: Atlantic Container Line jt
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑3275, punkt 1541).
Käesoleval juhul oli kartelli liikmete jagamine kahte kategooriasse otsuses õigustatud ettevõtjate suhtelise tähtsusega kõnealusel
turul, mis väljendus käivetes ja turuosades. Sellest lähtudes olid Jungbunzlauer, Fujisawa ja Roquette määratud esimesse kategooriasse,
kuna nad olid kolm peamist naatriumglükonaadi tootjat ja nende osad ülemaailmsel turul olid suuremad kui 20%. Glucona ja ADM,
kelle kõnealused turuosad olid väiksemad kui 10%, määrati teise kategooriasse (otsuse põhjendused 380 ja 382).
Esimese Astme Kohus leiab, et kõnealuste ettevõtjate suhteline tähtsus, mis on väljendatud käivetes ja turuosades, kujutab
endast adekvaatset kriteeriumit nende jagamiseks erinevatesse kategooriatesse. Siiski tuleb seda kriteeriumit kohaldada proportsionaalsuse
ja võrdse kohtlemise põhimõtetest lähtudes.
Nende põhimõtete kaalutluste valguses leiab Esimese Astme Kohus, et Roquette’i käibe arvesse võtmisel tehtud vea tõttu ei
saa teda jätta esimesse kategooriasse. Esimese Astme Kohus on seisukohal, et võrdse kohtlemise ja proportsionaalsuse põhimõtetega
on vastuolus, et käesolevas asjas Roquette’ile, kelle turuosa pärast korrektsiooni on 17,4% ja käive 9 820 600 eurot, määratakse
erinevate asjaomaste ettevõtjate kategooriatesse ümberjagamise tagajärjel nende suhtelise tähtsuse kriteeriumist lähtudes
sama lähtesumma 10 miljonit eurot, mis Fujisawalegi, kelle turuosa pärast Roquette’i turuosa korrigeerimist ulatub 37,1%­ni
ja käive 20 843 500 euroni, samas kui ADM­ile, kelle turuosa pärast Roquette’i turuosa korrigeerimist ulatub 9,7%­ni ja käive
5 485 810 euroni, määratakse lähtesumma 5 miljonit eurot.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka komisjoni esitatud argumendid, mille kohaselt ei arvutatud trahvi käibest lähtudes.
Isegi kui trahvisummat ei määratud kindlaks otseselt asjaomaste ettevõtjate käivetest lähtudes, määratleb see käive siiski
trahvi lähtesumma, mis on trahvi lõppsumma kindlaksmääramisel otsustava tähtsusega. Samuti ei sea seda järeldust kahtluse
alla komisjoni argument, mille kohaselt ettevõtjad jagati kategooriatesse, lähtudes sellest, et nad on peamised tootjad ja
mitte sellest, kas nende turuosa on suurem või väiksem kui 20%. Ühelt poolt ei ole komisjonil õigus, kui ta oma otsuses leiab,
et kaks kategooriat tulenevad vaid kolme peamise tootja kriteeriumi kohaldamisest (vt eespool punkt 296), ja teiselt poolt
ei ole ainult selle kriteeriumi alusel kategooriatesse jagamine antud juhul proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtteid
arvestades õigustatud. Mis puudutab komisjoni poolt osutatud eespool punktis 49 viidatud kohtuotsust Acerinox
vs.
komisjon, siis Esimese Astme Kohus leiab, et antud juhul ei saa sellele tugineda, kuna nimetatud kohtuasjas kõne all olevate
ettevõtjate turuosad olid peaaegu ühesuurused, mahtudes kõik 11 ja 18% vahele, kuid käesolevas asjas on turuosad pärast Roquette’i
käibe korrigeerimist vahemikus 9,1–37,1%.
Eeltoodut arvestades leiab Esimese Astme Kohus oma täieliku pädevuse alusel, et Roquette tuleks paigutada komisjoni poolt
määratletud esimese ja teise kategooria vahel asuvasse keskmisse kategooriasse, mille lähtesummaks on kindlaks määratud 7,5 miljonit
eurot. Kohaldades komisjoni valitud metoodikat ja muid faktoreid, pidi Roquette’i trahv seega olema 8,1 miljonit eurot.
Siiski leiab Esimese Astme Kohus, et kuigi see, et Roquette on kõnealuse vea eest vastutav, ei saa takistada selle vea ja
vea tagajärgede parandamist (vt eespool punkt 293), ei saa sellest järeldada, et vastutust selle vea eest ei võiks mingil
juhul arvesse võtta Esimese Astme Kohus oma täieliku pädevuse teostamisel, kui ta hindab selle vea tagajärgi.
Seda arvestades märgib Esimese Astme Kohus, et Roquette rõhutas 19. novembril 1999 komisjonile adresseeritud kirjas vedela
naatriumglükonaadi või mõiste „„vedel” GDS” ebaselgust. Selles kirjas märkis Roquette, et „[n]imetus GDS „vedel” vasta[s]
kas „tahkest” GDS­ist” kirstallisatsiooni teel kõrvaltootena saadud „emalahusele”, või „tahke” GDS­i vedeldamisele”.
Veel selgub samas kirjast, et Roquette täpsustas oma vedela naatriumglükonaadi eripära järgmiselt:
„[…] Roquette soovib samuti juhtida tähelepanu oma toote „vedel” GDS eripärale võrreldes konkurentide toodetega. Roquette’il
on „tahke” GDS­i kristallisatsioonitehnoloogia, mille eripäraks üheainsa kristallisatsioonifaasi kaudu „emalahuste” („vedel”
GDS) tootmine:
–        väga suures koguses,
–        turustatava kvaliteediga,
–        ja madala omahinnaga.
Roquette’i andmetel on konkurentide tootmisprotsessid vastupidi tema omadele sellised, et tekib vaid väike kogus „emalahuseid”,
kuna on mitu kristalliseerimisfaasi, lahuste kvaliteet on madalam ja need ei ole või on vaid vähesel määral tööstussektoris
turustatavad. Roquette’i konkurentide „vedel” GDS vastab pigem vedeldatud „tahkele” GDS­ile ehk tootele, mille omahind on
palju kõrgem.
Roquette’i tootmisprotsess on ärisaladus, nagu ka selle teel kõrvalproduktina „vedela” GDS­i saamine, mida Roquette’i konkurendid
vähemalt käsitletaval ajajärgul ei teadnud. See täpsustus on väga oluline, kuna just selle tootmisprotsessi eripära tõttu
keeldus Roquette konkurentide vastuseisule vaatamata alati sellest, et koos nendega peetud nõupidamistel käsitletaks ka „vedelat”
GDS­i.”
Roquette täpsustab oma 3. mai 1999. aasta kirjas, et kirja lisas nimetatud nõupidamised puudutasid „Roquette’i puhul ainult
kristalliseeritud (tahket) GDS­i ja mitte vedelat.” Vastuväiteteatisele 25. juulil 2000 saadetud vastuses märgib Roquette
samuti, et „tulenevalt oma GDS­i tootmisprotsessist toodab [ta] suure koguse vedelat glükonaati („emalahust”)” ning et ta
„on alati olnud vastu sellele, et ka vedel glükonaat hõlmataks kvootidega ja et selle suhtes kehtestataks nõupidamisel kokku
lepitud reeglid”.
Peale selle leiab Fujisawa oma 12. mai 1998. aasta memorandumis, et „emalahused” ei kujuta endast valmistoodet ja ei olnud
kartellikokkuleppega hõlmatud.
Olles saanud 2. märtsi 1999. aasta ja 11. mai 2001. aasta informatsiooninõuded, esitas Roquette oma 3. mai 1999. aasta ja
21. mai 2001. aasta kirjades komisjonile käibe kohta andmed nimetuse all „vedel naatriumglükonaat”.
Eeltoodust lähtudes märgib Esimese Astme Kohus, et Roquette’i poolt komisjonile 19. novembri 1999. aasta kirjas esitatud andmed
ei võimalda aru saada, et Roquette’i naatriumglükonaat ja „emalahus” on samaväärsed. Nimetatud kirjas rõhutab Roquette tõesti,
et mõiste „„vedel” GDS” võib tähendada kas „tahkest” GDS­ist” kirstallisatsiooni teel kõrvaltootena saadud „emalahust” või
„tahke” GDS­i vedeldamist ja et tal on „tahke” GDS­i” kristallisatsioonitehnoloogia, mille eripäraks on üheainsa kristallisatsioonifaasi
kaudu „emalahuste” („vedel” GDS) tootmine väga suurtes kogustes, turustatava kvaliteediga ja madala omahinnaga, kuid samas
ei selgu mingil moel, et Roquette’i vedel toode, mida nimetatakse „vedelaks naatriumglükonaadiks” vastaks eranditult „emalahusele”.
Asjaolu – et Roquette märkis oma 3. mai 1999 ja 25. juuli 2000. aasta kirjades komisjonile, et kartelli nõupidamised puudutasid
temaga seoses ainult kristalliseeritud (tahket) GDS­i ja mitte vedelat, või et ta on alati olnud vastu sellele, et ka vedela
glükonaadi suhtes kehtestataks nõupidamistel reeglid – ei näita samuti selgelt, et Roquette’i toodetud vedel naatriumglükonaat
oli eranditult „emavedelik”.
Kuna ei olnud täpsustust Roquette’i vedela naatriumglükonaadi ja „emavedelike” vahelise täieliku võrdväärsuse kohta, siis
oli komisjonil õigus järeldada, et Roquette tootis peale „emavedelike” ka konkurentide vedelale naatriumglükonaadile sarnast
naatriumglükonaati. Järelikult oli komisjonil õigus paluda Roquette’il esitada andmed oma käibe kohta muu hulgas ka tema vedela
naatriumglükonaadiga seoses.
Peale selle jättis Roquette ka oma 3. mai 1999 ja 21. mai 2001. aasta vastustes komisjoni informatsiooninõuetele, mis käsitlesid
eelkõige tema vedela naatriumglükonaadi käivet, täpsustamata, et vedel naatriumglükonaat vastas eranditult „emavedelikule”.
Roquette’i nimetatud asjaolu, et komisjon oli palunud tal järgida täpselt informatsiooninõude vorminõudeid, ei takistanud
tal sugugi jälgimast, et ta ei viiks komisjoni eksimusse, ja täpsustamast, et tema vedela naatriumglükonaadi käive vastab
eranditult „emavedeliku” käibele. Sellest järeldusest lähtub veelgi enam, et arvestades Roquette’i vedela naatriumglükonaadi
tootmis- ja turustamismeetodit, pidi ta teadma, et on oht komisjoni selles küsimuses segadusse ajada.
Peale selle, kuna Roquette’i võis käsitleda suure dimensiooniga ettevõtjana, siis on õiguspärane eeldada, et tal on olemas
õigus- ja majandusteadmised ning infrastruktuurid, mis võimaldasid tal teada, et käivet võidakse kasutada talle määratava
trahvisumma arvutamisel.
Seetõttu oli komisjonil õigus trahvi arvutamisel usaldada Roquette poolt pealkirja all „vedel natriumglükonaat” esitatud käivet.
Fujisawa 12. mai 1998. aasta memorandumis tehtud avaldus, mille kohaselt „emalahused” ei olnud valmistooted ja ei olnud kartellikokkuleppega
hõlmatud, kinnitas vaid kartellikokkuleppe ulatust. Vastupidi Roquette’i väidetule on Fujisawa avaldus tähtsusetu selle kindlakstegemisel,
kas komisjon pidi teadma, et Roquette’i vedel naatriumglükonaat vastab „emalahusele”.
Nii selgub, et haldusmenetluses ja konkreetsemalt siis, kui ta vastas komisjoni üksikasjalikele küsimustele, pani Roquette
toime raske hooletuse, kui ta komisjoni piisavalt selgelt ja üheselt mõistetavalt ei teavitanud, et tema vedel naatriumglükonaat
on võrdväärne „emalahustega”.
Esimese Astme Kohus rõhutab eriti seda, et pärast määruse nr 17 artikli 11 alusel koostatud komisjoni 11. mai 2001. aasta
informatsiooninõude saamist, milles komisjon juhtis nõude adressaatide tähelepanu määruse nr 17 artiklile 15, esitas Roquette
oma käibe valesti. Viimati nimetatud sätte alusel võis komisjon otsusega määrata ettevõtjale trahvi 100–5000 eurot, kui see
tahtlikult või hooletusest andis ebaõiget informatsiooni vastuses nõudele, mis oli esitatud vastavalt määruse nr 17 artiklile 11.
Esimese Astme Kohus leiab, et arvestades Roquette’i rasket hooletust, tuleb Esimese Astme Kohtu täielikust pädevusest lähtudes
suurendada tema trahvi 5 000 euro võrra.
Seetõttu leiab Esimese Astme Kohus, et Roquette’i trahv peab olema 8 105 000.

Menetlust korraldavate meetmete taotlus
Pärast seda, kui kõnealune otsus oli kehtetuks tunnistatud osas, millega Jungbunzlauerile oli määratud 20,4 miljoni euro suurune
trahv kartellis osalemise eest naatriumglükonaadisektoris, ja kui 29. septembril 2004 oli vastu võetud Jungbunzlauerile ja
kolmele Jungbunzlaueri kontserni ettevõtjale adresseeritud otsus, millega neile määrati 19,04 miljoni euro suurune trahv kartellis
osalemise eest naatriumglükonaadisektoris, leiab Roquette, et tegemist on uue asjaoluga, mis annab õiguse uue väite esitamiseks
ja menetlust korraldavate meetmete võtmiseks.
Roquette leiab sisuliselt, et kuna 29. septembri 2004. aasta otsusega määrati Jungbunzlauerile ja kolmele Jungbunzlaueri kontserni
ettevõtjale väiksem trahv kui Jungbunzlauerile oli määratud kõnealuse otsusega, siis oli Jungbunzlauerile antud „teine võimalus”
end kaitsta ja uusi argumente esitada. Roquette leiab, et tema niisugust „teist võimalust” ei saanud. Seega esitab ta uue
väite, mis käsitleb hea halduse põhimõtte, õiglase kohtlemise põhimõtte ja kaitseõiguse tagamise põhimõtte rikkumist.
Roquette palub selle uue asjaolu arvesse võtmiseks esimese võimalusena paluda kodukorra artikli 64 lõike 4 alusel menetlust
korraldava meetme raames komisjoni, et ta võtaks seisukoha Roquette’i uue väite suhtes ja tühistaks seda uut väidet arvestades
kõnealuse otsuse. Teise võimalusena palub Roquette Esimese Astme Kohtul võtta kõik vajalikud meetmed, mida kodukord võimaldab,
nagu näiteks kohtuvaidluse uuendamine või kohtuasjade liitmine.
Komisjon vaidlustab kõik Roquette’i taotlused.
Esimese Astme Kohus tuletab meelde, et nii menetlust korraldavate meetmete eesmärgist kui ka esemest, mis on sätestatud kodukorra
artikli 64 lõigetes 1 ja 2, tuleneb, et neid saab võtta Esimese Astme Kohus menetluse erinevates staadiumites, mille käiku
need lihtsustavad. Sellest tuleneb, et pärast suulise menetluse lõppu võib pool menetlust korraldavate meetmete võtmist taotleda
vaid siis, kui Esimese Astme Kohus otsustab suulise menetluse uuendada (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑227/92:
Hoechst
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4443, punktid 102 ja 103).
Järelikult vaatamata Roquette’i taotluste järjekorrale tuleb kõigepealt otsustada käesolevas asjas suulise menetluse uuendamise
võimaluse üle.
Nagu kohtupraktikas on leitud, peab Esimese Astme Kohus suulise menetluse uuendamise taotluse uute asjaolude arvesse võtmiseks
rahuldama vaid siis, kui huvitatud pool põhjendab seda asjaoludega, mis võivad avaldada otsustavat mõju vaidluse lahendusele
ja mida ta ei saanud enne suulise menetluse lõppu esitada (Euroopa Kohtu 8. juuli 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑200/92 P:
ICI
vs.
komisjon, EKL 1999, lk I‑4399, punktid 60 ja 61, ning Esimese Astme Kohtu 25. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑311/00:
British American Tobacco (Investments)
vs.
komisjon, EKL 2002, lk II‑2781, punkt 53).
Esimese Astme Kohus märgib seda arvestades, et käesolevas asjas puudutas vaidlus Roquette’ile adresseeritud komisjoni otsuse
seaduslikkust. Roquette palub otsuse tühistamist osas, millega talle määrati 10,8 miljoni euro suurune trahv. Peale selle
märgib Esimese Astme Kohus, et 29. septembri 2004. aasta otsus on kõnealusest otsusest ilmselgelt hilisem.
Nagu kohtupraktikas on leitud, hinnatakse ühenduse õigusakti seaduslikkust akti vastuvõtmise ajal olemas olevate faktiliste
ja õiguslike asjaolude alusel (Euroopa Kohtu 7. veebruari 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 15/76 ja 16/76: Prantsusmaa
vs.
komisjon, EKL 1979, lk 321, punktid 7 ja 8, ning Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑177/94
ja T‑377/94: Altmann jt
vs.
komisjon, EKL 1996, lk II‑2041, punkt 119). Järelikult on õigusakti seaduslikkuse hindamisel välistatud selle õigusakti vastuvõtmise
kuupäevast hiljem tekkinud asjaolude arvesse võtmine (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 21. oktoobri 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑229/94:
Deutsche Bahn
vs.
komisjon, EKL 1997, lk II‑1689, punkt 102 ja seal viidatud kohtupraktika). Pealegi tuleb otsuse seaduslikkust põhimõtteliselt
hinnata poolte poolt haldusmenetluses nimetatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel ja/või nende faktiliste ja õiguslike
asjaolude alusel, mida otsuses on kajastatud. Vastupidisel juhul seataks kahtluse alla kahe menetluse vaheline parallelism
– parallelism varasema haldusmenetluse ja järgneva kohtuliku kontrollimenetluse vahel –, mis põhineb faktiliste ja õiguslike
asjaolude samasusel.
Seega, kuna Roquette’i esitatud uus asjaolu on ilmselgelt kõnealuse otsuse vastuvõtmisest hilisem, siis ei saa see asjaolu
nimetatud otsuse kehtivust mõjutada (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 16. septembri 1998. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑133/95
ja T‑204/95: IECC
vs.
komisjon, EKL 1998, lk II‑3645, punkt 37). Seega ei kujuta 29. septembril 2004 Jungbunzlauerile ja kolmele tema tütarettevõtjale
adresseeritud otsus endast uut asjaolu, mis võiks avaldada vaidluse lahendusele otsustavat mõju. Järelikult ei ole vaja selle
alusel suulist menetlust uuendada.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla ka see, et Roquette taotleb kõnealuse otsuse muutmist. Tõsi on see, et kui Esimese Astme
Kohus hindab trahvisummat hageja argumente arvestades, võib ta oma täielikku pädevust teostades kaaluda täiendavaid asjaolusid,
mida vaidlustatud otsuses nimetatud ei olnud (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 9. juuli 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑230/00:
Daesang ja Sewon Europe
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑2733, punkt 61). Siiski peab see võimalus õiguskindluse põhimõttest lähtudes põhimõtteliselt piirduma
vaidlustatud otsusest varasemate asjaolude arvesse võtmisega, mida komisjon oleks võinud oma otsuse tegemisel teada. Teistsugune
lähenemine paneks Esimese Astme Kohtu täitevvõimu rolli, hindamaks küsimust, mida viimasel ei ole veel palutud hinnata, mis
viiks tema pädevuse ülevõtmisele ja kahjustaks kohtu- ja täitevvõimu vahelist funktsioonide jaotust ja institutsionaalset
tasakaalu üldse. 29. septembri 2004. aasta otsuse vastuvõtmine ei õigusta nendest põhimõtetest erandi tegemist. Peale selle
ei ole Roquette üldse tõendanud, et see otsus oleks mingil moel eriline. Järelikult, kuna 29. septembri 2004. aasta otsus
on kõnealusest otsusest hilisem ja ei võimalda õigustada erandi tegemist põhimõttest, mille kohaselt võib arvesse võtta vaid
neid uusi asjaolusid, mis olid olemas enne kõnealuse otsuse tegemist, tuleb tagasi lükata suulise menetluse uuendamise taotlus
ja sellest tulenevalt ka menetlust korraldavate meetmete taotlus.
Asjaolu, et Esimese Astme Kohus ei saa vaidlustatud otsuse hindamise käigus võtta arvesse kõnealuseid hilisemaid asjaolusid,
ei võta hagejalt sugugi võimalust kaitsta oma õigusi komisjoni ees. Miski ei takista hagejat palumast komisjonilt ametlikult
haldusmenetluse uuendamist, et esialgne otsus uuesti läbi vaadataks, ja esitamast vastaval juhul, kui komisjon taotlust ei
rahulda, Esimese Astme Kohtule hagi.
Esimese Astme Kohus märgib täiendavalt, et isegi kui oletada, et 29. septembri 2004. aasta otsus võiks õigustada erandit vaidlustatud
otsusest hilisemate täiendavate asjaolude arvesse võtmise keelust, ei ole käesolevas asjas täidetud tingimus, mille kohaselt
peab suulise menetluse uuendamise õigustamiseks olema võimalik, et see uus asjaolu avaldab otsustavat mõju vaidluse lahendusele
(vt eespool punktis 323 viidatud kohtupraktika).
29. septembri 2004. aasta otsuse vastuvõtmine ei saa ühelgi juhul kujutada endast hea halduse, kaitseõiguse tagamise ja võrdse
kohtlemise põhimõtte rikkumist, nagu Roquette väidab.
Mis puudutab väidetavat hea halduse põhimõtte rikkumist, siis piisab märkimisest, et Jungbunzlauerile ja kolmele Jungbunzlaueri
kontserni ettevõtjale adresseeritud uue otsuse vastuvõtmine ei saanud rikkuda hea halduse nõuet, millest komisjon Roquette’ile
adresseeritud otsuse vastuvõtmisel lähtus. Kui 29. septembri 2004. aasta otsuse vastuvõtmisel oleks rikutud hea halduse põhimõtet,
saaks sellele tugineda vaid Jungbunzlauer. Roquette kuulutab niimoodi enda omaks väite, mille võiks vastaval juhul esitada
vaid Jungbunzlauer oma kaebuse esitamisel. Sellist väidet ei saa mingil juhul pidada vastuvõetavaks.
Sama on olukord väidetud kaitseõiguse rikkumisega Jungbunzlauerile adresseeritud uue otsuse vastuvõtmisel – Roquette esitab
oma nimel väite, mis väidetavalt puudutab kolmandat isikut. Sellega seoses tuleb meelde tuletada, et kaitseõiguse tagamine
nõuab, et huvitatud ettevõtjale on antud võimalus komisjoni poolt tema suhtes esitatud faktide, väidete ja asjaolude tõesuse
ja asjassepuutuvuse kohta oma arvamust avaldada (Esimese Astme Kohtu 16. detsembri 2003. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑5/00
ja T‑6/00: Nederlandse Federatieve Vereniging voor de Groothandel op Elektrotechnisch Gebied
vs.
komisjon, EKL 2003, lk II‑5761, punktid 32 ja 33). Käesolevas asjas ei ole esitatud ühtegi asjaolu, mille kohaselt 29. septembri
2004. aasta otsus muudaks kõnealust Roquette’ile adresseeritud otsust. Roquette ei esita ühtegi tõendit, mis näitaks, et 29. septembri
2004. aasta otsuse vastuvõtmise järgselt oleks talle ette heidetud uusi asjaolusid, mis muudavad kõnealust otsust teda puudutavat
osa. Nendel põhjustel ei eirata 29. septembri 2004. aasta otsuse vastuvõtmisega vähimalgi määral Roquette’i kaitseõigusi.
Mis puudutab võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist seeläbi, et Jungbunzlauerile anti teist korda võimalus talle ette heidetud
asjaolude suhtes oma arvamust avaldada, siis tuleb meelde tuletada, et institutsioonide õigusaktide suhtes kehtib üldjuhul
seaduslikkuse presumptsioon ja seetõttu loovad need õiguslikke tagajärgi niikaua, kuni neid ei ole tühistatud või kehtetuks
tunnistatud (eespool punktis 323 viidatud kohtuotsus ICI
vs.
komisjon, punkt 69). Nii eeldatakse sellise otsuse seaduslikkust, millega isikule on määratud trahv, ja see loob õiguslikke
tagajärgi tema vastuvõtmisest alates.
A contrario
, trahvi määrava otsuse kehtetuks tunnistamine kaotab selle otsuse õiguslikud tagajärjed.
Sellest järeldub, et kõnealune otsus selle Jungbunzlauerit puudutavas osas ja 29. septembri 2004. aastal Jungbunzlauerile
ja kolmele Jungbunzlaueri kontserni ettevõtjale adresseeritud otsus ei andnud Jungbunzlauerile võimalust avaldada talle ette
heidetud asjaolude suhtes „teist korda” arvamust. Jungbunzlauer võis arvamust avaldada uue otsuse suhtes, mis tehti samal
ajal esimese otsuse kehtetuks tunnistamisega. Seetõttu leiab Esimese Astme Kohus, et 29. septembri 2004. aasta otsuse vastuvõtmine
ei saanud rikkuda võrdse kohtlemise põhimõtet Roquette’i suhtes.
Järelikult tuleb nendel kaalutlustel jätta rahuldamata Roquette’i taotlus menetluse uuendamiseks ja seetõttu ka menetlust
korraldavate meetmete võtmise taotlus.
Mis puudutab Roquette’i taotlust liita käesolev kohtuasi kohtuasjaga T‑492/04: Jungbunzlauer jt
vs.
komisjon, siis Esimese Astme Kohus leiab, et ka see taotlus tuleb jätta rahuldamata, kuna käesolev kohtuasi on otsuse tegemise
staadiumis.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Esimese Astme Kohus võib kodukorra artikli 87 lõike 3 kohaselt otsustada kulude jaotuse, kui osa nõudeid rahuldatakse
ühe poole, osa teise poole kasuks.
Käesolevas asjas kaotas komisjon kohtuvaidluse vaid osas, mis puudutab Roquette’i trahvisumma arvutamisel tema naatriumglükonaadi
käibe arvesse võtmist. See oli siiski tingitud vaid Roquette’i raskest hooletusest, et komisjon võttis arvesse vale käibe.
Roquette kaotas kohtuvaidluse seoses kõigi ülejäänud nõuetega, mis ta esitas.
Niisuguses olukorras on asjaoludest tulenevalt õiglane, kui Roquette kannab ise oma kohtukulud ning temalt mõistetakse välja
ka komisjoni kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (kolmas koda)
otsustab:
1.
Määrata Roquette Frères SA trahvi suuruseks 8 105 000 eurot.
2.
Muuta 2. oktoobri 2001. aasta otsust K(2001) 2931 (lõplik), mis on tehtud EÜ asutamislepingu artikli 81 ja EMP lepingu artikli 53
kohaldamise menetluses (juhtum COMP/E­1/36.756 – Naatriumglükonaat) osas, milles see on vastuolus käesoleva resolutiivosa
punktiga 1.
3.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.
4.
Mõista kõik kohtukulud välja Roquette Frères SA-lt.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 27. septembril 2006 Luxembourgis.
Kohtusekretär

Koja esimees
E. Coulon

J. Azizi
Sisukord
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Menetlus ja poolte nõuded
Õiguslik käsitlus
I –  Rikkumise raskusaste
A –  Sissejuhatus
B –  Käibe kindlaksmääramine
1.  Poolte argumendid
2.  Esimese Astme Kohtu hinnang
C –  Kartelli tegelik mõju
1.  Esialgsed märkused
2.  Komisjon olevat valinud vale lähenemise, kui ta püüdis tõendada kartelli tegelikku mõju turule
a)  Poolte argumendid
b)  Esimese Astme Kohtu hinnang
3.  Argumendid, mis käsitlevad komisjoni poolt arvesse võetud kartellikokkulepete täitmist ja kartelli mõju tõendavaid asjaolusid
a)  Kartelli erinevad faasid
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
b)  Kartelli eesmärkide saavutamata jäämine tegevusperioodil
Sissejuhatus
Järelevalvesüsteem
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Kvoodid
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Hinnad
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
Klientide jagamine
–  Poolte argumendid
–  Esimese Astme Kohtu hinnang
c)  Etteheited, mis käsitlevad kartelli mõju arvesse võtmist Roquette’i ruumidest kaasa võetud graafikute alusel
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
4.  Argumendid, mis käsitlevad komisjoni poolt kartelli mõju hindamisel teiste asjaolude arvesse võtmata jätmist
a)  Turu erisuste arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
b)  Ostjate arvamuse arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
c)  Kahtlustava õhkkonna arvesse võtmata jätmine
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
D –  Roquette’i poolne kartelli mõju piiramine
a)  Poolte argumendid
b)  Esimese Astme Kohtu hinnang
II –  Rikkumise kestus
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
III –  Kergendavad asjaolud
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
IV –  Roquette’i koostöö haldusmenetluses
A –  Sissejuhatus
B –  Küsimus sellest, et Roquette oli olnud esimene ja ainus kartelli liige, kes esitas komisjonile otsuse tegemisel määrava
tähtsusega tõendeid
1.  Üldküsimused
2.  Üldised märkused seoses normidega, mida kohaldatakse käesolevas asjas kartelli liikmete poolt haldusmenetluses tehtud
koostöö hindamisel
a)  Poolte argumendid
b)  Esimese Astme Kohtu hinnang
3.  Küsimus sellest, et informatsioon, mille komisjon hankis enne Roquette’iga koostööd, oli kartelli olemasolu tõendamiseks
ebapiisav
a)  Poolte argumendid
b)  Esimese Astme Kohtu hinnang
4.  Küsimus sellest, et vaid Roquette’i esitatud andmed olid otsuse tegemisel määrava tähtsusega
a)  Poolte argumendid
b)  Esimese Astme Kohtu hinnang
C –  Küsimus sellest, et komisjon tugineb ekslikult asjaolule, et Roquette esitas asjaomased dokumendid alles oma vastuses
informatsiooninõudele
1.  Poolte argumendid
2.  Esimese Astme Kohtu hinnang
V –  Ne bis in idem põhimõtte rikkumine
A –  Poolte argumendid
B –  Esimese Astme Kohtu hinnang
Täieliku pädevuse teostamine
Menetlust korraldavate meetmete taotlus
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.