CELEX: 62008CJ0375
Põllumajandus
Ühine turukorraldus
Veise- ja vasikaliha
Määrus (EÜ) nr 1254/1999
Ühenduse rahaline toetus isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse andmiseks
Saamise tingimused
Põllumajandusettevõtte loomkoormuse arvutamine
Kasutatava söödamaa mõiste
Määrused (EMÜ) nr 3887/92 ja (EÜ) nr 2419/2001
Ühenduse teatavate toetuskavade ühendatud haldus- ja kontrollisüsteem
Siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt tuleb ühenduse rahalise toetuse saamiseks esitada kasutatava söödamaa kasutamist õigustav kehtiv õiguslik alus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada loomatoetuse taotlusi käsitlevaid ühenduse õigusnorme, eelkõige nõukogu
17. mai 1999. aasta määrust (EÜ) nr 1254/1999 veise‑ ja vasikalihaturu ühise korralduse kohta (EÜT L 160, lk 21, parandused
EÜT 1999, L 282, lk 16 ja EÜT 2000, L 263, lk 34; ELT eriväljaanne 3/25, lk 339).
See taotlus esitati L. Pontini, E. Rech, G. Forato, D. Bonora, I. Colomberotto, L. Forato ja A. Adami vastu algatatud kriminaalmenetluse
raames. Nimetatud isikuid süüdistatakse mitme süüteo toimepanemises Euroopa Ühenduse huve kahjustaval viisil seoses sellega,
et nad said süüdistuse järgi aastatel 2000−2004 isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse näol alusetult
ühenduse rahalist toetust.

Õiguslik raamistik

Ühenduse õigusnormid
Määrus (EMÜ) nr 3508/92
Nõukogu 27. novembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3508/92, millega kehtestatakse ühenduse teatavate toetuskavade ühtne haldus‑
ja kontrollisüsteem (EÜT L 355, lk 1; ELT eriväljaanne 3/13, lk 223), artikli 1 lõige 1 näeb ette, et iga liikmesriik loob
ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi (edaspidi „ühtne süsteem”), mida kohaldatakse erinevatele ühenduse toetuskavadele põllukultuurisektoris
ja loomakasvatussektoris.
Selle määruse artikkel 2 (muudetud nõukogu 17. juuli 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 1593/2000 (EÜT L 182, lk 4; ELT eriväljaanne
3/30, lk 94)) sätestab, et ühine süsteem koosneb elektroonilisest andmebaasist, põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteemist,
loomade identifitseerimise ja registreerimise süsteemist, abitaotlustest ja ühtsest kontrollisüsteemist.
Määruse nr 3508/92 artikkel 6 (muudetud määrusega nr 1593/2000) on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Selleks et vastata käesoleva määrusega reguleeritud ühe või mitme ühenduse kava tingimustele, peab iga tootja esitama igal
aastal pindalatoetuse taotluse, märkides:
–        põllumajanduslikud maatükid, sh söödataimede all oleva pinna, viljelusmaa tootmisest kõrvaldatud ja kesaks jäetud põllumajanduslikud
maatükid,
–        vajaduse korral muud vajalikud andmed, mis on ette nähtud ühenduse kavadega seotud määrustes või asjassepuutuva liikmesriigi
eeskirjades.
[…]
6.      Põllumajandustootjad märgivad iga deklareeritud põllumajandusliku maatüki kohta selle pindala ja asukoha, et maatükki saaks
põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteemis kindlaks teha.
[…]”.
Määrus (EMÜ) nr 3887/92
Komisjoni 23. detsembri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 3887/92, milles sätestatakse teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus‑
ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 391, lk 36), muudetud komisjoni 29. juuli 1998. aasta määrusega
(EÜ) nr 1678/98 (EÜT L 212, lk 23; edaspidi „määrus nr 3887/92”), põhjendustes 7 ja 9 on öeldud:
„tuleks tõhusalt jälgida ühenduse abiga seotud sätete järgimist; […]
kogemusi silmas pidades ning võttes arvesse proportsionaalsuse põhimõtet ning vääramatu jõu ja tootjast sõltumatute asjaoludega
seotud eriprobleeme, tuleks vastu võtta sätted eeskirjade eiramise ja pettuste vältimiseks ning nende eest karistuse määramiseks;
[…];” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes]
Määruse nr 3887/92 artikli 2 lõike 1 punkt b näeb ette, et kui söödamaad kasutatakse ühiselt, jaotavad pädevad asutused selle
põllumajandusettevõtjate vahel vastavalt põllumajandusettevõtjate maakasutusele või selle maa kasutusõigusele.
Määruse nr 3887/92 artikli 4 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Ilma et see piiraks üksikuid toetuskavasid käsitlevates määrustes sätestatud nõuete kohaldamist, peavad pindalatoetuse taotlused
sisaldama kogu vajalikku informatsiooni, eelkõige järgmisi andmeid:
–        talupidaja isikuandmed,
–        andmed, mille alusel saab identifitseerida kõik talumajapidamise põllumajanduslikud maatükid ning nende pindala, asukoha,
kasutusviisi ja vajaduse korral ka selle, kas tegemist on niisutatava alaga, ning asjaomase toetuskava,
–        tootja kinnitus selle kohta, et ta on teadlik kõnesolevate toetustega seotud nõuetest.
„Kasutusviis” tähendab põllukultuuri või taimkatte liiki või nende puudumist.
[…]”.
Määrus (EÜ, Euratom) nr 2988/95
Nõukogu 18. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 2988/95 Euroopa ühenduste finantshuvide kaitse kohta (EÜT L 312,
lk 1; ELT eriväljaanne 01/01, lk 340) artikli 4 lõige 3 sätestab:
„Kui tehakse kindlaks, et taotletakse soodustusi, mis ei vasta kohaldatava ühenduse õiguse eesmärkidele, luues kunstlikult
selle soodustuse saamiseks nõutavad tingimused, siis vastavalt juhtudele soodustust kas ei anta või võetakse see ära.”
Selle määruse artikkel 8 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Liikmesriigid võtavad vastavalt siseriiklikele õigus‑ ja haldusnormidele meetmeid, et tagada ühenduse finantshuvidega seotud
tehingute korrektsus ja seaduslikkus.
2.      Kontrollimeetmed peavad vastama iga valdkonna erilaadile ja olema vastavuses saavutatavate eesmärkidega. […]
[…]”.
Määrus nr 1254/1999
Määruse nr 1254/1999 põhjenduses 13 nähakse ette, et „veise‑ ja vasikalihatootmise intensiivistumist silmas pidades tuleks
loomakasvatuse eest makstavaid lisatasusid piirata, võttes arvesse iga talumajapidamise söödatootmise võimalusi võrreldes
peetavate loomade arvu ja liikidega; liiga intensiivsete tootmisliikide vältimiseks tuleks kõnesolevate lisatasude määramisel
järgida talumajapidamise maksimaalset loomkoormust”.
Seoses vajadusega näha ette ühendusepoolsete lisatoetuste paindlik süsteem on sama määruse põhjenduses 15 sätestatud, et „on
oluline, et liikmesriigid oleksid kohustatud kasutama oma otsustusõigust üksnes objektiivsete kriteeriumide alusel, arvestades
täiel määral võrdse kohtlemise põhimõtet ning vältides turu‑ ja konkurentsimoonutusi”.
Mõiste „talumajapidamine” on määruse nr 1254/1999 artikli 3 punktis b määratletud kui „mis tahes tootmisüksus, mida korraldab
üks tootja ja mis asub ühe liikmesriigi territooriumil”.
Vastavalt sama määruse artikli 4 lõikele 1 on tootjal, kes peab oma talumajapidamises isasveiseid, taotluse korral õigus saada
erilisatasu.
Määruse artikkel 12 „Loomkoormus” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Erilisatasu ja ammlehmade eest makstava lisatasu saamiseks kõlblike loomade koguarvu piiratakse talumajapidamises loomkoormuse
abil, mis on kaks loomühikut (lü) hektari ja kalendriaasta kohta. Loomkoormust väljendatakse loomühikutes talumajapidamises
loomade pidamiseks kasutatava söödamaa ühiku kohta. Loomkoormust ei kohaldata siiski selliste tootjate suhtes, kelle talumajapidamises
peetavate ja loomkoormuse määramisel arvesse võetavate loomade arv ei ole üle 15 lü.
2.      Talumajapidamise loomkoormuse määramisel võetakse arvesse:
a)      isasveiseid, ammlehmi ja mullikaid ning lambaid ja/või kitsi, kelle kohta on esitatud lisatasutaotlus, ning lüpsilehmi, keda
on vaja tootjale kehtestatud üldpiimakvoodi tootmiseks. Loomade arv arvestatakse loomühikuteks ümber III lisas esitatud ümberarvestustabeli
alusel;
b)      söödamaad, milleks on talumajapidamises kogu kalendriaasta jooksul veise- ning lamba- ja/või kitsekasvatuseks kasutatav ala.
Söödamaa ei hõlma:
–        hooneid, metsa, tiike ja teid,
–        alasid, mida kasutatakse teiste ühenduse abiks kõlblike kultuuride või pikaajaliste kultuuride või aiasaaduste kasvatamiseks,
välja arvatud pikaajalised kultuurkarjamaad, mille eest määratakse pindalatoetusi vastavalt käesoleva määruse artiklile 17
ja [nõukogu 17. mai 1999. aasta] määruse (EÜ) nr 1255/1999 [piima‑ ja piimatooteturu ühise korralduse kohta (EÜT L 160, lk 48;
ELT eriväljaanne 03/25, lk 366)] artiklile 19,
–        alasid, mis on hõlmatud teatavate põllukultuuride tootjatele kehtestatud toetussüsteemiga, mida kasutatakse vastavalt kuivsööda
toetuskavale või vastavalt siseriiklikule või ühenduse maa tootmisest kõrvaldamise kavale.
Söödamaa hõlmab segakasutus- ja segakultuurialasid.
3.      Komisjon võtab käesoleva artikli üksikasjalikud rakenduseeskirjad vastu artiklis 43 sätestatud korras. Need eeskirjad sisaldavad
eelkõige eeskirju, mis:
−      käsitlevad segakasutus‑ ja segakultuurialasid,
−      võimaldavad vältida loomkoormuse väära kohaldamist.”
Määruse nr 1254/1999 artikli 12 lõiget 1 muudeti nõukogu 23. juuli 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 1512/2001 (EÜT L 201, lk 1;
ELT eriväljaanne 3/33, lk 194), täiendades nimetatud sätte esimest lauset järgmise lausega:
„Alates 1. jaanuarist 2002 on loomkoormus 1,9 loomühikut ja alates 1. jaanuarist 2003 1,8 loomühikut.”
Määruse nr 1254/1999 artikli 13 „Ekstensiivistamistoetus” lõikes 1 on ette nähtud:
„Tootjatel, kellele makstakse erilisatasu ja/või lisatasu ammlehmade eest, on õigus saada ekstensiivistamistoetust.”
Määruse nr 1254/1999 artikkel 45 sätestab, et artiklis 1 loetletud toodete suhtes kohaldatakse nõukogu 17. mai 1999. aasta
määrust (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (EÜT L 160, lk 103; ELT eriväljaanne 03/25, lk 414)
ja selle rakendussätteid.
Määrus nr 1258/1999
Vastavalt määruse nr 1258/1999 artiklile 1 hõlmab Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfond (edaspidi „EAGGF”) tagatisrahastut,
mis rahastab muu hulgas sekkumisi põllumajandusturgude tasakaalustamiseks.
Selle määruse artikli 8 lõige 1 sätestab:
„Kooskõlas siseriiklike õigus‑ ja haldusnormidega võtavad liikmesriigid meetmed, mis on vajalikud, et:
a)      tagada [EAGGF‑ist] rahastatavate tehingute tegelik toimumine ja nõuetekohane teostamine;
b)      tõkestada ja käsitleda eeskirjade eiramist;
c)      hüvitada eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärjel kaotatud summasid.
Liikmesriigid teatavad komisjonile selleks võetud meetmetest, eriti haldus‑ ja kohtumenetluste käigust.”
Määrus (EÜ) nr 1259/1999
Nõukogu 17. mai 1999. aasta määrust (EÜ) nr 1259/1999, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate
otsetoetuskavade ühised eeskirjad (EÜT L 160, lk 113; ELT eriväljaanne 3/25, lk 424), kohaldatakse artikli 1 järgi ühise põllumajanduspoliitika
kohaste toetuskavade alusel talupidajatele makstud otsetoetuste suhtes, mida rahastab täielikult või osaliselt EAGGF‑i tagatisrahastu,
välja arvatud nõukogu 17. mai 1999. aasta määruses (EÜ) nr 1257/1999 Euroopa Põllumajanduse Arendus‑ ja Tagatisfondi (EAGGF)
toetuse kohta maaelu arendamiseks ning teatavate määruste muutmise ja kehtetuks tunnistamise kohta (EÜT L 160, lk 80; ELT
eriväljaanne 3/25, lk 391) sätestatud toetused.
Määruse nr 1259/1999 artiklis 7 on sätestatud, et olenemata üksikute toetuskavade mis tahes erisätetest, ei maksta toetust
toetusesaajatele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult,
saamaks kasu kõnealuse toetuskava eesmärkide vastaselt.
Määrus (EÜ) nr 2419/2001
Komisjoni 11. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 2419/2001, millega sätestatakse nõukogu määrusega (EMÜ) nr 3508/92 kehtestatud
teatavate ühenduse toetuskavade ühtse haldus‑ ja kontrollisüsteemi üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 327, lk 11; parandus
EÜT 2002, L 7, lk 48; ELT eriväljaanne 03/34, lk 308), artikli 4 „Põllumajanduslike maatükkide identifitseerimine ja miinimumsuurus”
lõige 1 näeb ette:
„Määruse (EMÜ) nr 3508/92 artiklis 4 osutatud identifitseerimise süsteemi üksus on põllumajanduslik maatükk. Liikmesriigid
võivad ette näha, et põllumajandusliku maatüki asemel kasutatakse mõnda muud üksust, näiteks katastriüksust või tootmispiirkonda.
Sel juhul tagavad liikmesriigid põllumajanduslike maatükkide usaldusväärse identifitseerimise ning nõuavad eelkõige, et pindalatoetuse
taotlustele lisatakse pädeva asutuse määratletud andmed või dokumendid, mille alusel on võimalik määrata iga põllumajandusliku
maatüki asukoht ja suurus.”
Määruse nr 2419/2001 artikli 5 lõige 1 sätestab:
„Käesoleva määruse kohaldamisel:
[…]
b)      kui söödamaad kasutatakse ühiselt, jaotavad pädevad asutused selle mõtteliselt põllumajandusettevõtjate vahel vastavalt põllumajandusettevõtjate
maakasutusele või selle maa kasutusõigusele;
c)      söödamaad peab saama kasutada loomakasvatuseks vähemalt seitsme kuu jooksul alates liikmesriikide määratavast kuupäevast ajavahemikul
1. jaanuarist kuni 31. märtsini.”
Määruse nr 2419/2001 artikkel 10 „Loomapidamise toetuse taotlustega seotud nõuded” on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Loomapidamise toetuse taotlus sisaldab kogu teavet, mis on toetuse saamise nõuetele vastavuse kontrollimiseks vajalik, eelkõige:
a)      põllumajandusettevõtja isikuandmeid;
b)      viidet pindalatoetuse taotlusele, kui see on juba esitatud;
c)      nende loomade arvu liikide kaupa, kelle kohta toetust taotletakse, ning veiste puhul loomade identifitseerimiskoodi;
d)      vajaduse korral põllumajandusettevõtja kinnitust selle kohta, et ta kohustub pidama punktis c osutatud loomi loomapidamisajal
oma põllumajandusettevõttes, ning teavet loomade asukoha või asukohtade kohta, sealhulgas asjaomase ajavahemiku või asjaomaste
ajavahemike kohta;
e)      vajaduse korral asjaomaste loomade suhtes kehtestatud individuaalpiiranguid või individuaalülemmäärasid;
[…]
g)      põllumajandusettevõtja kinnitust selle kohta, et ta on teadlik kõnealuse toetusega seotud nõuetest.
Kui loomapidamisajal muudetakse looma asukohta, peab põllumajandusettevõtja sellest pädevale asutusele kirjalikult ette teatama.
2.      Liikmesriigid tagavad igale loomapidajale õiguse saada pädevalt asutuselt ilma piiranguteta mõistliku aja tagant ning liigsete
viivitusteta infotehnoloogilises andmebaasis sisalduvat teavet enda ja oma loomade kohta. Toetusetaotluse esitamisel kinnitab
põllumajandusettevõtja, et kõnealuses taotluses esitatud andmed on täielikud ja täpsed, vastasel juhul parandab ebatäpsed
andmed või lisab puuduvad andmed.
[…]”.
Vastavalt määruse nr 2419/2001 artiklile 15 korraldatakse haldus‑ ja kohapealne kontroll nii, et tagada toetuste andmise tingimuste
täitmise tõhus kontrollimine.
Selle määruse artikkel 22 „Maa-alade kindlaksmääramine” sätestab:
„1.      Põllumajanduslikud maatükid määratakse kindlaks pädevate asutuste poolt nimetatavate asjakohaste vahendite abil, mis tagavad
mõõtmistel sellise täpsusastme, mis on vähemalt võrdne siseriiklikes eeskirjades ametlike mõõtmiste puhul nõutava täpsusastmega.
[…]
2.      Põllumajandusliku maatüki kogupindala võib arvesse võtta tingimusel, et seda kasutatakse tervikuna liikmesriigi või asjaomase
piirkonna tavapäraste standardite kohaselt. Muudel juhtudel võetakse arvesse tegelikult kasutatavat ala.
[…]
3.      Põllumajanduslike maatükkide toetuse saamise tingimustele vastavust kontrollitakse asjakohaste vahenditega. Selleks võib vajaduse
korral küsida lisatõendeid.”
Määruse nr 2419/2001 artikli 53 lõikega 1 tunnistati määrus nr 3887/92 kehtetuks, tehes siiski täpsustuse, et viimati nimetatud
määrust kohaldatakse jätkuvalt toetusetaotluste suhtes, milles käsitletakse enne 1. jaanuari 2002 algavaid turustusaastaid
või lisatasuperioode.
Vastavalt määruse nr 2419/2001 artikli 54 lõikele 2 kohaldatakse antud määrust toetusetaotluste suhtes, milles käsitletakse
alates 1. jaanuarist 2002 algavaid turustusaastaid või lisatasuperioode.
Määrus (EÜ) nr 1782/2003
Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate
otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93,
(EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000,
(EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001 (EÜT L 270, lk 1; parandus EÜT 2004, lk 94, lk 70; ELT eriväljaanne 3/40, lk 269), artikli 153
lõikega 1 tunnistati määrus nr 3508/92 kehtetuks, nähes siiski ette, et seda kohaldatakse otsetoetuste taotluste suhtes, mis
on esitatud 2005. aastale eelnevate kalendriaastate suhtes.
Määrusega nr 1782/2003 tunnistati alates 1. jaanuarist 2005 kehtetuks ka mõned määruse nr 1254/1999 sätted.

Siseriiklikud õigusnormid
Vabariigi presidendi 1. detsembri 1999. aasta dekreet nr 503, millega kehtestatakse põllumajandustootjate ja kalurite harta
ning luuakse põllumajandusettevõtete register (
Gazzetta Ufficiale della Repubblica Italiana
nr 305
,
30.12.1999, edaspidi „dekreet nr 503/1999”), sätestab põllumajandusettevõtete registris ja põllumajandusettevõtte või -tootja
toimikusse kantavad andmed.
Nimetatud dekreedi artikli 3 lõike 1 punkti f kohaselt peab kõnealuses registris sisalduvates andmetes olema iga põllumajandusettevõtte
kohta märgitud kinnistu koosseis, maakasutuse õiguslik alus ja kui see on asjakohane, kinnisasjade katastriandmed, sealhulgas
ametiasutuse käsutuses olevad aerofotograafilised, kartograafilised ja kaugseire andmed.
Eelotsusetaotluse kohaselt on asjaomastes siseriiklikes õigusnormides, milleks on dekreet nr 503/1999 ning põllumajandus‑
ja metsanduspoliitika ministri 4. aprilli 2000. aasta, 10. augusti 2001. aasta ning 17. aprilli 2003. aasta dekreedid, põllumajandustootja
toimikuga seonduvate kohustuste kohta sätestatud, et kui põllumajandusettevõtte juurde kuuluva maa kasutamise õiguslikuks
aluseks ei ole omand, siis peab toetuse taotleja lisama oma taotlusele tõendavad dokumendid maakasutamise kohta.
Veneto maakonna makseasutus Agenzia Veneta per i Pagamenti in Agricoltura – AVEPA (edaspidi „AVEPA”) märgib, et dekreedi nr 503/1999
rakendamiseks oli Agenzia per le Erogazioni in Agricoltura andnud välja mitu ringkirja, sealhulgas 24. aprilli 2001. aasta
ringkirja nr 35, mis näeb ette järgmist:
„B)      Erinõuded [ühise põllumajanduspoliitika raames esitatud] taotlustele põllukultuuride kasvatamiseks:
Ühise põllumajanduspoliitika raames esitatud põllukultuuride kasvatamise toetuse taotluste läbivaatamise hõlbustamiseks palutakse
asjast huvitatud tootjal esitada koopia ajakohastatud katastritunnistusest kõikide taotluses märgitud maa‑alade kohta.
Kui tootja, kes taotluse esitab, ei ole esimeses lõigus osutatud katastritunnistuses märgitud omanik, peab ta tõendama, et
ta omab kõnealuse maa kasutamiseks õiguslikku alust (näiteks rendilepingu, maa kasutusse andmise, kasutusvalduse, pikaajalise
rendilepingu vms alusel), ja esitama kehtivate õigusnormide kohaselt vastavalt nõuetele registreeritud õigusliku aluse kohta
autentse koopia.
[…] Juhul kui tootja, kes taotluse esitab, ei ole võimeline maa kasutamise õigusliku aluse kohta dokumente esitama või kui
leping on sõlmitud suuliselt, on ta ise kohustatud asjaomase taotluse aluseks oleva lepingulise suhte olemasolu kinnitama,
võttes sealjuures kohustuse järgida 23. detsembri 1998. aasta seadusest nr 448 tulenevaid nõudeid; tootja peab ise tõendama,
et ta on maa õiguspärane kasutaja, ning esitama omaniku isiklikud andmed, lepingu algus‑ ja lõpukuupäeva, märkides omal vastutusel
maa kasutamise õigusliku aluse ja põhjused, miks ta sellist tõendamisviisi kasutab.”

Vaidluse taust ja eelotsuse küsimus
2004. aastal Procura della Repubblica di Treviso taotlusel alustatud juurdluse tulemusena algatati L. Pontini jt vastu Tribunale
di Trevisos (Treviso esimese astme kohus) kohtuasi, milles süüdistati neid Itaalia karistusseadustiku asjakohaste sätete järgi
kuritegelikku ühendusse kuulumises ning raskes ja pidevas kelmuses, mis kahjustab Euroopa Ühenduse huve. Süüdistaja paneb
neile süüks, et nad said aastatel 2000−2004 alusetult ühenduse toetust, täpsemalt määruse nr 1254/1999 artikli 4 lõikes 1
ette nähtud erilisatasu isasveiste eest ja sama määruse artiklis 13 ette nähtud ekstensiivistamistoetust.
Vastavalt eelotsusetaotluses toodule leiab süüdistaja, et süüdistatavad kasutasid pädevate siseriiklike asutuste eksimusse
viimiseks fiktiivseid tehinguid või pettust, et endale ja teistele isikutele alusetut kasu teenida. Süüdistus põhineb väitel,
et isasveiste eest makstavat erilisatasu ja ekstensiivistamistoetust saadi pettusega seeläbi, et koos taotlustega esitati
toetuse taotlejate põllumajandusettevõtte poolt kasutatavate söödamaade kasutusse andmise lepingud, mis olid koostatud asjaomaste
maaomanike teadmata.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul on kohaldatavates siseriiklikes õigusnormides ette nähtud, et toetuse taotleja
peab lisama oma taotlusele dokumendid, milles on toodud selle maa kasutamist õigustav õiguslik alus, kus tema põllumajandusettevõttes
tegeletakse söödatootmisega. Juhul kui toetuse taotleja ei ole taotluses osutatud maa omanik, tuleb tal taotlusele lisada
maa kasutamist tõendavad dokumendid. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu seisukoha järgi tuleb kohaldatavaid siseriiklikke õigusnorme
tõlgendada nii, et toetuse taotleja peab niisuguse maa kasutamise õigustamiseks esitama kehtiva õigusliku aluse ning et vastupidi
süüdistatavate poolt väidetule ei piisa sellest, kui taotleja söödamaad tegelikult kasutab, sõltumata sellest, millisel viisil
ta seda maad valdab või kasutab.
Süüdistatavad väitsid eelotsusetaotluse esitanud kohtus, et teatud liikmesriikides on sellise ühenduse rahalise toetuse, nagu
on kõne all põhikohtuasjas, andmine seatud sõltuvusse üksnes sobiva söödamaa tegelikust olemasolust ja kasutamisest, ilma
et seejuures omaks tähtsust õiguslik alus, mis õigustab asjassepuutuva maa kasutamist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab välja selgitada, kas sellise ühenduse rahalise toetuse, nagu on kõne all põhikohtuasjas,
andmise tingimustega seoses on määruses nr 1254/1999 kehtestatud ranged nõuded, millest liikmesriigid ei saa erandeid teha,
või kas selles määruses on loodud üldine raamistik, jättes rakendamiseks vajaliku korra ja üksikasjad pädevate siseriiklike
asutuste reguleerida.
Leides, et määruse nr 1254/1999, eriti selle artiklis 12 sisalduva mõiste „kasutatav söödamaa” tõlgendamisel on tema menetluses
oleva kohtuasja lahendamisel suur tähtsus, otsustas Tribunale di Treviso menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise
eelotsuse küsimuse:
„Millised on isasveiste eest makstava lisatasu ning ekstensiivistamistoetuse saamise tingimused? Täpsemalt, kas söödamaa kasutamise
tingimus on iseenesest piisav, sõltumata kehtiva õigusliku aluse olemasolust, mis sellist kasutamist õigustab?”
Kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus leidis, et eeltoodud küsimus nõuab Euroopa Kohtult kiireloomulist vastust tulenevalt
asjaolust, et süüdistatavate suhtes alustatud kriminaalmenetlus on selles kohtus pooleli juba alates 2004. aastast ning et
vahepeal on pädev siseriiklik asutus peatanud ühenduse toetuste andmise nendele isikutele, esitas kõnealune kohus Euroopa
Kohtule taotluse lahendada käesolev eelotsusetaotlus Euroopa Kohtu kodukorra artikli 104b alusel kiirmenetluses.
Euroopa Kohtu kolmas koda jättis selle taotluse 21. augusti 2008. aasta lahendiga rahuldamata põhjusel, et eelotsusetaotlus
ei puuduta valdkonda, mille suhtes saab kohaldada Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 23a ja kodukorra artiklis 104b sätestatud
kiirmenetlust, ning igal juhul ei nähtu sellest taotlusest, et tegemist oleks kiireloomulise olukorraga, mis on sellise menetluse
kohaldamise eelduseks.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub teise võimalusena Euroopa Kohtul samadel põhjustel lahendada käesolev eelotsusetaotlus
kodukorra artikli 104a esimese lõigu alusel kiirendatud menetluses.
Euroopa Kohtu president jättis selle taotluse 29. septembri 2008. aasta määrusega rahuldamata, kuna leidis, et osutatud artikli 104a
esimeses lõigus sätestatud tingimused ei ole täidetud.

Eelotsuse küsimus
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab oma küsimusega teada sisuliselt seda, kas loomatoetuse taotlusi käsitlevate asjakohaste
ühenduse õigusnormide, eelkõige määruse nr 1254/1999 kohaselt on nõutav, et isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse
taotlusele lisaks tuleb esitada kehtiv õiguslik alus, mis kinnitab toetuse taotleja õigust nimetatud taotluse esemeks olevat
söödamaad kasutada.
Olgu sissejuhatuseks märgitud, et nagu Euroopa Kohtu istungil toimunud kohtulik arutelu näitas, tekitab põhikohtuasja taust
tõsiseid vaidlusi. Vaidlusküsimuseks on eeskätt see, kas süüdistatavad või teatud isikud nende hulgast esitasid ühenduse toetuste
saamiseks maa kasutusse andmise võltsitud lepingud ning kas põhikohtuasjas kõne all olevates toetusetaotlustes märgitud maa‑alasid
võib valdavas osas pidada määruse nr 1254/1999 mõttes kasutatavaks söödamaaks.
Vastavalt EÜ artiklile 234, mis põhineb liikmesriikide kohtute ja Euroopa Kohtu ülesannete selgel jaotusel, on Euroopa Kohus
pädev otsustama ühenduse õigusnormide tõlgenduse või kehtivuse üle siiski üksnes nende asjaolude põhjal, mis liikmesriigi
kohus on talle esitanud (vt selle kohta eelkõige 19. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑321/07: Schwarz, EKL 2009, lk I‑1113,
punkt 49).
Seega on liikmesriigi kohtu ülesanne teha kindlaks vaidluse aluseks olevad asjaolud ning teha sellest järeldusi tema poolt
langetatava otsuse jaoks (vt eelkõige 16. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑435/97: WWF jt, EKL 1999, lk I‑5613, punkt 32).
Lisaks vaidlustavad süüdistatavad nende dekreetide asjakohasuse, millele eelotsusetaotluse esitanud kohus kohaldatavate siseriiklike
õigusnormidena osutas ja mis on ära toodud käesoleva otsuse punktis 34, ning nende ringkirjade asjakohasuse, millele viitas
AVEPA ja mis on ära toodud käesoleva otsuse punktis 35, kuivõrd need ei olnud faktiliste asjaolude toimumise ajal kohaldatavad
või omasid vaid administratiivset, mitte aga juriidilist tähendust.
Eelotsusetaotluse korral on põhikohtuasja faktilise ja õigusliku raamistiku selgitamine siiski liikmesriigi kohtu ülesanne
(vt 28. juuni 2000. aasta määrus kohtuasjas C‑116/00: Laguillaumie, EKL 2000, lk I‑4979, punkt 23). Euroopa Kohus ei pea sellise
kohtuasja lahendamiseks asjakohaseid siseriiklikke õigusnorme ise tuvastama, neid õigusnorme tõlgendama ega otsustama, kas
eelotsusetaotluse esitanud kohtu antud tõlgendus on õige (vt selle kohta 23. aprilli 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑378/07−C‑380/07: Angelidaki jt, EKL 2009, lk I‑3071, punkt 48).
Põhikohtuasi puudutab eeskätt küsimust, kuidas tõlgendada loomatoetuse taotlusi käsitlevaid ühenduse õigusnorme, nende õigusnormidega
kehtestatud tingimusi määruse nr 1254/1999 artiklites 4 ja 13 sätestatud isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse
saamiseks ning ühenduse õigusnormide rakendamise korda asjaomaste pädevate siseriiklike asutuste poolt.
Süüdistatavad väidavad, et kui tõlgendada asjakohaseid ühenduse õigusnorme nii, et loomakasvatuseks võib kasutada vaid söödamaad,
mis kuulub tootjale või mille valdamise tõendamiseks võib ta esitada konkreetse õigusliku aluse, ei oleks see vastavate õigusnormide
mõttega kooskõlas, kus viidatakse maa‑alale, mida tootja kasutab või mis on tema valduses, ilma et sealjuures omaks mingit
tähtsust, millisel õiguslikul alusel sellist kasutus‑ või valdusõigust teostatakse. Süüdistatavad leiavad, et ühenduse seadusandja
tahe seada toetuste maksmise eeltingimuseks, et söödamaad pelgalt kasutatakse või et see on kasutatav, tuleneb eelkõige määruse
nr 1254/1999 artiklitest 3, 12 ja 17, määruse nr 3508/92 artikli 1 lõikest 4 ning määruse nr 2419/2001 artiklitest 5, 6 ja
22.
Ühenduse õigusnormid, mis käsitlevad isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse maksmise korda, ei sisalda
ühtegi viidet söödamaa kasutamise õiguslikule alusele. Arvesse võetakse vaid karjamaana kasutatavat maad. Määruses nr 1254/1999
nähakse ette terve rida rangeid nõudeid, mille eesmärk on tagada, et loomakasvataja peab oma põllumajandusettevõttes toetuse
saamiseks piisaval arvul loomi. Oluline on see, et kariloomi oleks deklareeritud arvul.
AVEPA ning Itaalia ja Kreeka valitsus leiavad seevastu, et siseriiklikud õigusnormid, mis teevad toetuse taotlejale kohustuslikuks
esitada isasveiste eest makstava erilisatasu toetuse ja ekstensiivistamistoetuse taotluses osutatud maa kasutamise tõendamiseks
kehtiv õiguslik alus, ei ole sellekohaste ühenduse õigusnormidega vastuolus. Liikmesriikidel tuleb ühtse süsteemi raames kehtestada
ühenduse toetusi käsitlevate sätete tõhusa järgimise tagamiseks järelevalvemeetmed ja üksikasjalikud kontrollieeskirjad ning
võtta vastu sätted eeskirjade eiramise ja pettuste vältimiseks ning nende eest karistuse määramiseks.
AVEPA ja Itaalia valitsus väidavad iseäranis, et kehtiva õigusliku aluse esitamise kohustuslikuks tegemine võimaldab kontrollida
toetusetaotluses esitatud andmete vastavust, aitab hoida ära asjaomase maa söödatootmise võimaluste topeltarvestust ja takistada
loomakasvatajatel teistele isikutele kuuluvast maast ebaõiglaselt kasu saada ilmselge eesmärgiga toetusi käsitlevate õigusnormide
täitmisest kõrvale hoiduda.
Nagu komisjon õigustatult väidab, on vaja kontrollida, kas ühenduse õigusnormid − eelkõige määrus nr 1254/1999 – kehtestavad
isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse saamise tingimusena kohustuse esitada toetusetaotluse esemeks
oleva söödamaa kasutamiseks kehtiv õiguslik alus, ning kui see nii ei ole, kas siis ühenduse õigusnormidega on vastuolus,
kui liikmesriigid sätestavad sellise kohustuse oma siseriiklikus õiguses.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab ühenduse õiguse sätte tõlgendamisel arvestama mitte üksnes sätte sõnastust, vaid
ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks see säte on (1. märtsi 2007. aasta otsus kohtuasjas
C‑34/05: Schouten, EKL 2007, lk I‑1687, punkt 25, ja 24. mai 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑45/05: Maatschap Schonewille‑Prins,
EKL 2007, lk I‑3997, punkt 30).
Mis puudutab kõigepealt asjakohaste ühenduse sätete sõnastust, siis on põllumajandusettevõte määruse nr 1254/1999 artikli 3
punkti b kohaselt määratletud kui mis tahes tootmisüksus, mida korraldab üks tootja ja mis asub ühe liikmesriigi territooriumil.
Selle määruse artikli 12 lõige 1 sätestab, et artikli 4 lõikes 1 ette nähtud erilisatasu saamiseks kõlblike loomade koguarvu
piiratakse põllumajandusettevõttes loomkoormuse abil, mis on põhikohtuasjas vaadeldavatel aastatel olnud vahemikus 2 kuni
1,8 loomühikut hektari ja võrdluskalendriaasta kohta.
Kõnealuse määruse artikli 12 lõike 2 punktidest a ja b tulenevalt vastab eelnimetatud loomkoormus suhtarvule, mille puhul
on murru lugejaks nende loomade arv, kelle kohta on esitatud toetusetaotlus, ning murru nimetajaks kogu kalendriaasta jooksul
veise‑ ning lamba‑ ja/või kitsekasvatuseks põllumajandusettevõttes kasutatav söödamaa. Seega, mida suurem on aasta jooksul
veisekasvatuseks kasutatav söödamaa, seda suurem on nende loomade arv, kelle eest võib erilisatasu taotleda.
Määruse nr 1254/1999 artikli 3 punktis b toodud põllumajandusettevõtte mõiste ega sama määruse artikli 12 lõike 2 punktis b
„kasutatavale söödamaale” viitamine ei luba teha järeldust, et toetusetaotluse esitamisel peab põllumajandustootja nimetatud
määrusest lähtuvalt ja asjaomaste toetuste saamiseks esitama kehtiva juriidilise dokumendi, mis kas tõendab, et see isik ise
on arvessevõetava maa omanik, või mis õigustab kõnealuse maa kasutusõigust mõnel muul alusel.
Nagu komisjon on väitnud, ei ole nende sätete kohaselt välistatud, et ainuüksi söödamaa tegelik kasutamine kogu võrdluskalendriaasta
jooksul võib tähendada, et see maa on määruse nr 1254/1999 mõttes kasutatav.
Nii määruse nr 1254/1999 artikli 12 lõike 2 viimasest lõigust kui ka määruse nr 3887/92 artikli 2 lõike 1 punktist b tuleneb,
et toetusetaotluse esemeks olevat söödamaad võib kasutada ühiselt. Määruse nr 2419/2001, mida kohaldatakse toetusetaotluste
suhtes, milles käsitletakse alates 1. jaanuarist 2002 algavaid turustusaastaid või lisatasuperioode, artikli 5 lõike 1 punkti b
kohaselt juhul, kui söödamaad kasutatakse ühiselt, võivad pädevad asutused jaotada selle mõtteliselt põllumajandusettevõtjate
vahel vastavalt põllumajandusettevõtjate maakasutusele või selle maa kasutusõigusele.
Määruse nr 2419/2001 artiklis 22 „Maa‑alade kindlaksmääramine” on omakorda ette nähtud, et põllumajanduslikud maatükid määratakse
kindlaks asjakohaste vahendite abil ja kui põllumajandusliku maatüki kogupindala ei ole võetud arvesse seetõttu, et seda maatükki
ei kasutatud tervikuna, võetakse arvesse tegelikult kasutatav ala.
Eeltoodud sätetest nähtub, et asjaomaste toetuste andmine võidakse otsustada esiteks tegelikult kasutatava söödamaa ja teiseks
sellel maa‑alal vastava kalendriaasta jooksul peetavate loomade arvu alusel, mitte aga kehtiva õigusliku aluse esitamise alusel,
mis nimetatud maa‑ala kasutamist õigustab.
Mis puutub edasi määrusega nr 1254/1999 taotletud eesmärkidesse, siis määruse põhjendustest 4 ja 13 tuleneb, et üks nendest
eesmärkidest on piirata veise‑ ja vasikalihatootmise intensiivistumist, st selliste tootjate tegevust, kes peavad oma põllumajandusettevõttes
pidevalt suurenevat arvu veiseid, ilma et sealjuures selle pindala suureneks ja oleks seega piisav loomade söötmiseks (eespool
viidatud kohtuotsus Schouten, punkt 28).
Osutatud määruse artiklis 12 sätestatud loomkoormuse eesmärk on niisiis anda lisatasu üksnes loomade eest, keda peetakse põllumajandusettevõttes,
mille pindala on piisav nende söötmiseks. Nagu komisjon õigustatult väidab, peetakse kasutatava söödamaa alusel loomkoormuse
arvutamisel seega silmas põllumajandusettevõtte söödatootmise tegelikke võimalusi ja nende võimaluste tegelikkuses kasutamise
kontrolli, mitte aga ametlikult või juriidiliselt kasutatavaid söödatootmise võimalusi, mida aga tegelikult sellel maa‑alal
ei kasutata.
Nagu süüdistatavad kinnitavad, ei ole määruse nr 1254/1999 sellekohase eesmärgi saavutamiseks nõutav, et asjaomaste toetuste
saamise eeltingimusena tuleb toetusetaotluse esemeks oleva söödamaa kasutamise õigustamiseks esitada kehtiv õiguslik alus,
kuna siinjuures piisab tõendamisest, et sellist maad tegelikult kasutatakse.
Eeltoodust tuleneb, et määruse nr 1254/1999 artikkel 12 ei sea toetusetaotluse nõuetele vastavuse eelduseks tingimust esitada
kehtiv õiguslik alus, mis kinnitab toetuse taotleja õigust nimetatud taotluse esemeks olevat söödamaad kasutada. Määruse nr 1254/1999
asjakohased sätted, nende sätete kontekst ning eesmärgid, mida selle määrusega eeskätt taotletakse, viitavad sellele, et just
söödamaa tegelik kasutamine on üheks asjaomaste toetuste saamise tingimuseks.
Isegi kui ühenduse õigusnormides ei ole sellist tingimust kehtestatud, tuleb siiski käesoleva otsuse punktist 57 lähtuvalt
kontrollida, kas ühenduse õigusnormidega on vastuolus see, kui liikmesriigid sätestavad oma siseriiklikus õiguses kohustuse
esitada kehtiv õiguslik alus, mis kinnitab toetuse taotleja õigust tema taotluse esemeks olevat söödamaad kasutada.
Siinkohal tuleks analüüsida ühenduse toetuskavasid käsitlevate ühenduse õigusnormidega loodud ühtse süsteemi olemust ja eesmärke
ning otsustada, milline on ühtse süsteemi raames toetuste andmiseks kehtestatud tingimustest kinnipidamise kontrollimiseks
liikmesriikidele antud kaalutlusruum.
Vastavalt määruse nr 3508/92 artiklitele 1 ja 2 on igale liikmesriigile pandud kohustus luua ühtne süsteem, mis koosneb elektroonilisest
andmebaasist, põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteemist, loomade identifitseerimise ja registreerimise süsteemist,
abitaotlustest ja ühtsest kontrollisüsteemist.
Määruse nr 3887/92 põhjenduste 7 ja 9 kohaselt on ühtse süsteemi eesmärk kontrollida tõhusalt ühenduse toetusi käsitlevate
sätete järgimist ning võtta vastu sätted eeskirjade eiramise ja pettuste tulemuslikuks vältimiseks ning nende eest karistuse
määramiseks (vt selle kohta 17. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas C‑354/95: National Farmers’ Union jt, EKL 1997, lk I‑4559,
punkt 51; 16. mai 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑63/00: Schilling ja Nehring, EKL 2002, lk I‑4483, punkt 25, ja 1. juuli 2004. aasta
otsus kohtuasjas C‑295/02: Gerken, EKL 2004, lk I‑6369, punkt 41).
Ühtset süsteemi, ühenduste finantshuvide kaitset ning ühise põllumajanduspoliitika rahastamist käsitlevatest ühenduse õigusnormidest
tuleneb selgelt, et liikmesriikidel on ülesanne võtta asjakohased meetmed ühtse süsteemi nõuetekohase rakendamise tagamiseks
ning et eelkõige on nad kohustatud võtma vajalikud meetmed, et tagada, et üldisemalt ühenduste ja täpsemalt EAGGF‑i poolt
rahastatavad tehingud toimuvad tegelikult ja nõuetekohaselt, ning et tõkestada ja menetleda eeskirjade eiramist.
Ühenduse toetuskavasid ja ühtset süsteemi käsitlevatest asjakohastest ühenduse õigusnormidest tuleneb veel, et liikmesriikidel
on kõnealuste kavade rakendamisel ja nende siseriiklike meetmete valikul kaalutlusruum, mida nad peavad eeskirjade eiramise
ja pettuste tulemuslikuks vältimiseks ning nende eest karistuse määramiseks vajalikuks.
Sellest tulenevalt on määruse nr 3508/92 artikli 6 lõikes 1 sätestatud, et selleks, et vastata kõnesoleva määrusega reguleeritud
ühenduse toetuskava tingimustele, peab iga tootja esitama igal aastal pindalatoetuse taotluse, milles on märgitud põllumajanduslikud
maatükid, sh söödataimede all olev pind, ning vajaduse korral „muud vajalikud andmed, mis on ette nähtud ühenduse [eelnimetatud
toetus]kavadega seotud määrustes või asjassepuutuva liikmesriigi eeskirjades”.
Samamoodi on määruse nr 3887/92 artikli 4 lõikes 1 sätestatud, et pindalatoetuse taotlus peab sisaldama kogu vajalikku informatsiooni,
eelkõige andmeid, mille alusel saab identifitseerida kõik talumajapidamise põllumajanduslikud maatükid ning nende pindala,
asukoha ja kasutusviisi.
Toetusetaotluste kontrollimiseks liikmesriikidele antud kaalutlusruum on tuletatav ka määrusest nr 2419/2001. Selle määruse
põhjendusest 48 nähtub, et liikmesriigid peavad võtma vajalikud täiendavad meetmed määruse nõuetekohase toimimise tagamiseks.
Artikli 4 järgi tagavad liikmesriigid põllumajanduslike maatükkide usaldusväärse identifitseerimise ning nõuavad eelkõige,
et pindalatoetuse taotlustele lisatakse pädeva asutuse määratletud andmed või dokumendid, mille alusel on võimalik määrata
iga põllumajandusliku maatüki asukoht ja suurus. Vastavalt sama määruse artikli 22 lõikele 3 kontrollitakse põllumajanduslike
maatükkide toetuse saamise tingimustele vastavust asjakohaste vahenditega ning selleks võib vajaduse korral nõuda lisatõendeid.
Lisaks on määruse nr 1259/1999 artiklis 7 sätestatud, et selles määruses ette nähtud toetuskava alusel ei maksta toetust toetusesaajatele,
kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult, saamaks kasu
kõnealuse toetuskava eesmärkide vastaselt.
Peale selle, käesoleva otsuse punktis 75 osutatud meetmed, mis liikmesriigid peavad võtma, et tagada, et ühenduste rahastatavad
tehingud toimuvad tegelikult ja nõuetekohaselt, tuleb võtta määruse nr 2988/95 artikli 8 lõikest 1 ja määruse nr 1258/1999
artikli 8 lõikest 1 tulenevalt ning kooskõlas siseriiklike õigus‑ ja haldusnormidega.
Toetuskavasid ja ühtse süsteemi üksikasjalikke rakenduseeskirju käsitlevatest eespool mainitud ühenduse õigusnormidest tuleneb
selgelt, et liikmesriikidel on toetuse taotlejalt tema taotluse esemeks oleva söödamaa kohta vajalike tõendavate dokumentide
ja tõendite nõudmisel kaalutlusruum. Sellisest kaalutlusõigusest lähtudes võivad liikmesriigid teha toetusetaotluse põhjendamiseks
esitatavate tõendite osas täpsustusi, toetudes sealjuures eelkõige nende territooriumil põllumajanduse valdkonnas kohaldatavale
tavapärasele praktikale, mis puudutab söödamaa valdamist ja kasutamist ning sellise kasutamise kohta esitatavat õiguslikku
alust.
Sellegipoolest olgu meenutatud, et niisugune kaalutlusruum on teatud määral piiratud.
Nagu määruse nr 1254/1999 põhjendusest 15 tuleneb, on liikmesriigid kohustatud kasutama oma otsustusõigust üksnes objektiivsete
kriteeriumide alusel, arvestades täiel määral võrdse kohtlemise põhimõtet ning vältides turu‑ ja konkurentsimoonutusi. Kuigi
kehtiva õigusliku aluse esitamise nõue on üldjuhul käsitatav sellise objektiivse kriteeriumina, tuleb eelotsusetaotluse esitanud
kohtul kontrollida, kas seda kohaldatakse kõikidele asjassepuutuva toetuse taotlejatele, kes on võrreldavas olukorras.
Määruse nr 2988/95 artikli 8 lõigetest 1 ja 2 tuleneb samuti, et kontrollimeetmed, mis liikmesriigid võtavad, et tagada ühenduse
finantshuvidega seotud selliste tehingute nagu EAGGF‑i poolt rahastatavate tehingute nõuetekohane teostamine ja tegelik toimumine,
peavad vastama iga valdkonna erilaadile ja olema vastavuses saavutatavate eesmärkidega.
Järelikult, kui liikmesriigid kasutavad toetusetaotluse kinnituseks esitatavate tõendite osas oma kaalutlusõigust, eelkõige
seoses võimalusega kohustada toetuse taotlejat esitama kehtiv õiguslik alus, mis kinnitab tema õigust taotluse esemeks olevat
söödamaad kasutada, peavad nad järgima asjassepuutuvate ühenduse õigusnormidega taotletud eesmärke ja ühenduse õiguse üldpõhimõtteid,
eriti proportsionaalsuse põhimõtet.
Nagu Euroopa Kohus on varem otsustanud, peab proportsionaalsuse põhimõtet, mis nõuab, et õigusnormiga rakendatud abinõud oleksid
taotletud eesmärgi saavutamiseks kohased ega lähe selle saavutamiseks vajalikust kaugemale, järgima nii ühenduse seadusandja
kui siseriiklikud seadusandjad ja ühenduse õigust kohaldavad siseriiklikud kohtud (vt selle kohta 17. jaanuari 2008. aasta
otsus liidetud kohtuasjades C‑37/06 ja C‑58/06: Viamex Agrar Handel ja ZVK, EKL 2008, lk I‑69, punkt 33). Seega tuleb pädevatel
siseriiklikel asutustel sellest põhimõttest määruse nr 1254/1999 ja ühtse süsteemiga seotud sätete kohaldamisel kinni pidada.
Nagu käesoleva otsuse punktist 75 tuleneb, on ühtset süsteemi, ühenduste finantshuvide kaitset ning ühise põllumajanduspoliitika
rahastamist käsitlevate ühenduse õigusnormide kohaselt nõutud, et võetaks asjakohased siseriiklikud meetmed ühtse süsteemi
nõuetekohase rakendamise ning ühenduse rahastatavate toetuskavade tegeliku toimumise ja nõuetekohase teostamise tagamiseks.
Neid eesmärke püüavad järgida niisugused õigusnormid, nagu on kohaldatavad põhikohtuasjas ja mille peamine eesmärk on käesoleva
otsuse punktist 56 tulenevalt takistada loomakasvatajatel teistele isikutele kuuluvast maast ebaõiglaselt kasu saada eesmärgiga
kõnealuseid kavasid käsitlevate ühenduse õigusnormide täitmisest kõrvale hoiduda. Sellistes õigusnormides sätestatud nõue
esitada kehtiv õiguslik alus näib proportsionaalsuse põhimõttest tulenevate nõuetega kooskõlas olevat.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul tuleb siiski kontrollida, kas sellest põhimõttest on põhikohtuasjas esinenud asjaoludel
kinni peetud.
Eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimusele vastata, et ühenduse õigusnormid, eelkõige määrus nr 1254/1999 ei sea isasveiste
eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse taotluse nõuetele vastavuse eelduseks tingimust esitada kehtiv õiguslik
alus, mis kinnitab toetuse taotleja õigust nimetatud taotluse esemeks olevat söödamaad kasutada. Ühenduse õigusnormidega ei
ole siiski vastuolus, kui liikmesriigid sätestavad oma siseriiklikus õiguses kohustuse esitada niisugune õiguslik alus, kuid
seda eeldusel, et järgitakse ühenduse õigusnormidega taotletud eesmärke ja ühenduse õiguse üldpõhimõtteid, eriti proportsionaalsuse
põhimõtet.

Kohtukulud
Et põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
Ühenduse õigusnormid, eelkõige nõukogu 17. mai 1999. aasta määrus (EÜ) nr 1254/1999 veise‑ ja vasikalihaturu ühise korralduse
kohta ei sea isasveiste eest makstava erilisatasu ja ekstensiivistamistoetuse taotluse nõuetele vastavuse eelduseks tingimust
esitada kehtiv õiguslik alus, mis kinnitab toetuse taotleja õigust nimetatud taotluse esemeks olevat söödamaad kasutada. Ühenduse
õigusnormidega ei ole siiski vastuolus, kui liikmesriigid sätestavad oma siseriiklikus õiguses kohustuse esitada niisugune
õiguslik alus, kuid seda eeldusel, et järgitakse ühenduse õigusnormidega taotletud eesmärke ja ühenduse õiguse üldpõhimõtteid,
eriti proportsionaalsuse põhimõtet.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.