CELEX: 62005TJ0445
Riigiabi
Abikava, mida Itaalia ametiasutused rakendasid teatavate avatud investeerimisfondide suhtes, mis investeerivad vabalt kaubeldavatesse väärtpaberitesse ja on spetsialiseerunud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele
Otsus, millega tunnistatakse abi ühisturuga kokkusobimatuks
Tühistamishagi
Otsene ja isiklik puutumus
Vastuvõetavus
Põhjendamiskohustus
Meetme valikulisus
Tagasinõudmise kohustus

Vaidluse taust
Kõnealune meede
Kõnealune meede kehtestati 30. septembri 2003. aasta Itaalia dekreetseadusega (Decreto Legge) nr 269, mis puudutab „riiklike finantside arengu edendamise ja trendi korrigeerimise kiirmeetmeid” (edaspidi „dekreetseadus nr 269/2003”) ning mis muudeti . aasta seaduseks nr 326. Seadus jõustus dekreetseaduse nr 269/2003 Itaalia Vabariigi Teatajas avaldamise kuupäeval , ilma et sellest oleks komisjonile teatatud.
Dekreetseaduse nr 269/2003 artikkel 12 muudab vabalt kaubeldavatesse väärtpaberitesse investeerivate ning Euroopa Liidu reguleeritud turul noteeritud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatele spetsialiseerunud teatavate avatud investeerimisfondide (edaspidi „spetsialiseeritud investeerimisfondid”) maksustamisviisi.
See artikkel sätestab muu hulgas, et alates majandusaastast, mil teatavad kindlaksmääratud tingimused on täidetud, kohaldatakse spetsialiseeritud investeerimisfondide teenitud kapitalitulu suhtes tavapärase 12,5% ettevõtte tulumaksu asendusmaksu asemel 5% maksu.
Välismaiste ja Itaalia investeerimisfondide võrdse tegeliku maksustamise tagamiseks näeb dekreetseaduse nr 269/2003 artikkel 12 ette, et asendusmaksu 5%-le vähendatud nominaalmäära kohaldatakse Itaalia spetsialiseeritud investeerimisfondidesse investeerivate Itaalia mittespetsialiseeritud investeerimisfondide teenitava kapitalitulu suhtes selle tulu osas, mis teeniti nendest spetsialiseeritud investeerimisfondidest, samal ajal kui Itaalia investeerimisfondide poolt välismaiste investeerimisfondidest teenitud kapitalitulu on 60% ulatuses maksuvaba.
Soodustuse muudele investeerimisfondidele laiendamiseks näeb dekreetseaduse nr 269/2003 artikkel 12 ette, et ka pensionifondidele kohaldatakse 5% tegelikku maksumäära välismaistest spetsialiseeritud investeerimisfondidest saadud tulu osas ning et tulule, mis saadakse Itaalia investeerimisfondidest, kehtib 6% maksu ümberarvestus, mis vastab 5% asendusmaksule, mida kohaldatakse niisuguste spetsialiseeritud investeerimisfondide teenitud kapitalitulule, milles neil pensionifondidel on osalus.
Vähendatud 5% määr laieneb kõikidele Itaalia investeerimisasutustele ja -fondidele, mida reguleerib nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiiv 85/611/EMÜ avatud investeerimisfonde (UCITS) käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (
EÜT L 375, lk 3
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 139) tingimusel, et nad on spetsialiseerunud investeeringutele väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatesse, mis on noteeritud Euroopa reguleeritud turul (edaspidi „väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingud”). Vastavalt dekreetseaduse nr 269/2003 artiklile 12 on viimati nimetatud äriühingute puhul tegemist äriühingutega, kelle kapital ei ületa 800 miljonit eurot, arvestatuna äriühingu aktsiate keskmise turuhinna järgi iga kvartali viimasel kauplemispäeval.
Vastavalt dekreetseaduse nr 269/2003 artiklile 12 on investeerimisfondid spetsialiseeritud, kui nad omavad väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiaid ulatuses, mis vastab vähemalt 2/3 nende kalendriaasta aktiva turuväärtusele ning seda vähemalt 1/6 fondi tegevusaja kogupäevade ulatuses, vastavalt taoliste fondide perioodilistele finantsaruannetele. Kava on kohaldatav ainult alates majandusaastast, mil investeerimisfond investeerib vähemalt 2/3 koguaktivast väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatesse või siis, kui investeerimisfondi põhikiri näeb ette, et fond investeerib põhiliselt väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatesse.
Lisaks Itaalia investeerimisfondidele laieneb 5% vähendatud maksumäär kõikidele Itaalia avatud ja kinnistele investeerimisfondidele („ajaloolised Luksemburgi fondid”), muutuvkapitaliga investeerimisühingutele (edaspidi „SICAV fondid”) ning välismaistele investeerimisfondidele tingimusel, et nad on registreeritud spetsialiseeritud investeerimisfondidena, või osas, mis puudutab registreeritud spetsialiseeritud investeerimisfondidesse investeeritud tulu.
Haldusmenetlus
22. oktoobri 2003. aasta kirjas kutsus komisjon Itaalia ametiasutusi üles andma talle teavet dekreetseaduses nr 269/2003 võetud meetmete ja nende jõustumise kohta, et teha kindlaks, kas meetmed võivad olla käsitletavad riigiabina EÜ artikli 87 tähenduses, tuletades samal ajal Itaalia Vabariigile meelde komisjoni teavitamise kohustust vastavalt EÜ artikli 88 lõikele 3.
11. novembri 2003. aasta kirjas ja . aasta kirjas andsid Itaalia ametiasutused nõutud teavet. juhtis komisjon Itaalia ametiasutuste tähelepanu uuesti EÜ artikli 88 lõikest 3 tulenevatele kohustustele ja kutsus neid üles teavitama võimalikke abisaajaid tagajärgedest, mis on sätestatud asutamislepingus ja nõukogu . aasta määruse nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (
EÜT L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artiklis 14, juhul kui peaks leitama, et kõnealune meede kujutab endast ebaseaduslikult rakendatud abi.
Komisjon teavitas 11. mai 2004. aasta kirjas Itaalia Vabariiki . aastal tehtud otsusest algatada asutamislepingu artikli 88 lõikes 2 ettenähtud menetlust finantsabi kohta, mida on antud vastavalt dekreetseaduse nr 269/2003 artiklile 12.
14. juuli 2004. aasta kirjas esitasid Itaalia ametiasutused komisjonile oma märkused.
Komisjoni otsus ametliku uurimismenetluse algatamise kohta avaldati 9. septembri 2004. aasta Euroopa Liidu Teatajas (
ELT C 225, lk 8
).
Associazione italiana del risparmio gestito (edaspidi „Assogestioni”) esitas 7. oktoobri 2004. aasta ja . aasta kirjas märkusi.
Vaidlustatud otsus
Komisjoni 6. septembri 2005. aasta otsus 2006/638/EÜ riigiabi kava kohta, mida Itaalia rakendas teatavate avatud investeerimisfondide suhtes, mis investeerivad vabalt kaubeldavatesse väärtpaberitesse ja on spetsialiseerunud reguleeritud turgudel noteeritud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele (
ELT 2006, L 268, lk 1
) (edaspidi „vaidlustatud otsus”) kirjeldab kõigepealt otsuse vastuvõtmisele eelnenud menetlust (I jagu) ja seejärel kõnealust meedet (II jagu).
Kõnealuse meetme osas alustab komisjon dekreetseaduse nr 269/2003 artikli 12 üldise raamistiku meeldetuletamisest. Selles kontekstis määratleb ta investeerimisfondid kui ühisinvesteeringud vabalt kaubeldavatesse väärtpaberitesse (edaspidi „avatud investeerimisfond”) investorite ühistes huvides ning lisab, et niisugused fondid võivad olla lepingulised investeerimisfondid, kes ei ole juriidilised isikud ja keda valitseb vara seisukohalt eraldiseisev fondivalitseja (edaspidi „fondivalitseja”), äriühinguna asutatud investeerimisfondid (näiteks SICAV fondid) või pensionifondid. Siis täpsustab ta, millised on spetsialiseeritud investeerimisfondid dekreetseaduse nr 269/2003 artikli 12 tähenduses, ning kirjeldab erinevate investeerimisfondide tulu suhtes kohaldatavat maksustamiskorda.
Seejärel esitatakse vaidlustatud otsuses põhjused, mis ajendasid menetlust algatama (III jagu) ning Itaalia ametivõimude ja kolmandate huvitatud isikute arvamused (IV jagu).
Komisjoni hinnang (V jagu) koosneb seitsmest alajaost. Komisjon märgib sissejuhatuseks, et kõnealune meede vastab kumulatiivselt EÜ artikli 87 lõikes 1 sätestatud kriteeriumidele. Ta näitab valikulise eelise olemasolu kõigepealt spetsialiseeritud investeerimisfondide suhtes ning seejärel niisuguste väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute suhtes, kelle aktsiaid nimetatud spetsialiseeritud investeerimisfondid omavad.
Vaidlustatud otsuse V jao neljandast alajaost „Riiklikud vahendid” nähtub, et riik on andnud soodustused Itaalia riigikassasse tavaliselt laekuvast maksutulust loobumise teel. Järgmine alajagu puudutab meetme mõju konkurentsile. Selles osas täheldab komisjon, et spetsialiseeritud investeerimisfondid konkureerivad muude finantsettevõtjatega ja tegutsevad avatud turul, mida iseloomustab märkimisväärne ühendusesisene kaubandus. Ta selgitab lisaks, et teatavad vähese kapitalisatsiooniga äriühingud, kes saavad kasu kõnealusest meetmest, on omalt poolt aktiivsed majandusharudes, kus toimub liikmesriikidevaheline kaubandus.
Komisjon rõhutab kuuendas alajaos „Meetme õiguspärasus”, et Itaalia ametiasutused rakendasid kõnealuse meetme sellest eelnevalt teatamata, ning seega on tegemist ebaseadusliku abiga.
Komisjoni hinnangu seitsmes alajaotus on pühendatud kava ühisturuga kokkusobivuse uurimisele.
Vaidlustatud otsuse resolutiivosa on järgmine:
„Artikkel 1
Riigiabi kava, mida võimaldati [dekreetseaduse nr] 269/2003 artikli 12 alusel maksusoodustuste näol [spetsialiseeritud investeerimisfondidele] ja mida Itaalia rakendas ebaseaduslikult, rikkudes [EÜ] artikli 88 lõiget 3, on ühisturuga vastuolus.
Artikkel 2
Itaalia [Vabariik] tühistab artiklis 1 nimetatud abikava kaks kuud pärast käesolevast otsusest teavitamise kuupäeva.
Artikkel 3
1.   Kahe kuu jooksul käesolevast otsusest teavitamise kuupäevast arvates teavitab Itaalia [Vabariik] kõiki finantsvahendajaid, sealhulgas [spetsialiseeritud investeerimisfonde] ja kõiki teisi isikuid, keda artiklis 1 nimetatud riigiabi kava kohaldamine mõjutab, komisjoni otsusest, millega kõnealune kava loetakse ühisturuga vastuolus olevaks.
2.   Itaalia Vabariik võtab kõik vajalikud meetmed artiklis 1 nimetatud abi tagasisaamiseks, mis anti ebaseaduslikult abisaajate käsutusse seoses korporatiivsete investeerimisfondidega või kui see on asjakohane, siis seoses äriühingutega, mis haldavad lepingulisi investeerimisfonde, ilma et see piiraks mis tahes võimalikke edaspidiseid riikliku õiguse kohaseid meetmeid.
Kahe kuu jooksul käesolevast otsusest teavitamise kuupäevast arvates teavitab Itaalia Vabariik komisjonile abisaajate nimed, igaühele neist antud abi summa ja meetodid, mille alusel nimetatud summad määrati.
3.   Käesoleva otsuse kohese ja tõhusa rakendamise võimaldamiseks toimub tagastamine viivitusteta ja vastavalt siseriikliku õigusega ette nähtud menetlusele.
4.   Tagastatavalt abilt arvestatakse intressi alates kuupäevast, mil abi muudeti abisaajatele kättesaadavateks, kuni selle tagasimaksmise tegeliku kuupäevani.
Intressid arvutatakse määruse (EÜ) nr 794/2004 V peatüki sätete kohaselt.
Artikkel 4
Kahe kuu möödumisel käesolevast otsusest teavitamise kuupäevast teavitab Itaalia [Vabariik] komisjoni meetmetest, mis on võetud ja mida planeeritakse võtta otsuse täitmiseks. Nimetatud teave saadetakse käesolevale otsusele lisatud küsimustiku vahendusel. Itaalia esitab samaks tähtajaks kõik dokumendid, mis kinnitavad, et ebaseaduslikust abist kasusaajate suhtes on algatatud sissenõudmismenetlus.
Artikkel 5
Käesolev otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile.”
Menetlus ja poolte nõuded
Assogestioni ja Fineco Asset Management SpA (viimati nimetatu edaspidi „Fineco” ja mõlemad koos „hagejad”) esitasid vaidlustatud otsuse peale hagiavalduse, mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 19. detsembril 2005.
Assogestioni on ühendus, mis on asutatud varahaldusettevõtjate ja haldusteenust pakkuvate äriühingute kollektiivsete huvide kaitseks. Assogestioni liikmete hulgas on varahaldusettevõtteid, kes valitsevad spetsialiseeritud avatud investeerimisfonde – sealhulgas Fineco –, kes kuuluvad dekreetseaduse nr 269/2003 artikli 12 kohaldamisalasse.
Fineco on aktsiaseltsina asutatud varahaldusettevõte. Ta valitseb kahte kolmest eriotstarbelisest fondist, kes on spetsialiseerunud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kes on saanud kasu dekreetseaduse nr 269/2003 artiklis 12 toodud maksumeetmest ning kes tegutsevad Itaalias.
Hagejad paluvad Esimese Astme Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud otsus tervikuna,
—
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus osaliselt, kuivõrd sellega tehakse korraldus ühisturuga kokkusobimatuks tunnistatud abi tagasinõudmiseks,
—
mõista kohtukulud välja kostjalt.
Komisjon palub Esimese Astme Kohtul:
—
jätta hagi rahuldamata,
—
mõista kohtukulud välja hagejatelt.
Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Kuigi komisjon ei esitanud vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114 lõikele 1 eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse vastuväidet, pühendas ta kostja vastuses pikki arutluskäike sellele, et näidata, et hagejate hagi tuleb pidada vastuvõetamatuks.
Komisjon leiab sisuliselt, et Finecol ei ole õigust olla kohtumenetluses pool, kuna ta ei ole tõendanud, et tal on isiklik põhjendatud huvi esindada kohtus neid otsuses käsitletud abikavast kasusaajaid, kelle hulka ta kuulub. Hagi, mille on esitanud Assogestioni ühendusena, kes esindab nende abisaajate huve, on samuti vastuvõetamatu.
Kõigepealt tõdeb komisjon, et vaidlustatud otsus on adresseeritud liikmesriigile, mitte hagejatele. Seega tuleb uurida, kas vaidlustatud otsus puudutab neid otseselt ja isiklikult. Vaidlustatud otsus ei puuduta aga Finecot ja seega ka Assogestionit isiklikult.
Vaidlustatud otsuse puhul, millega tunnistatakse ühisturuga kokkusobimatuks riigiabi kava, mis on kohaldatav kindlaksmääramata arvu ettevõtjate suhtes, on tegemist üldkohaldatava aktiga. Eraõiguslike isikute isiklikku huvi üldkohaldatava akti suhtes hinnatakse kohtupraktikas aga kitsalt.
Kõnesoleval juhul ei saa kavast kasu saavad ettevõtjad tugineda neile omastele tunnustele või erilistele asjaoludele, mis neid eristavad kõikidest muudest ettevõtjatest. Seda analüüsi kinnitab kohtupraktika. Selles osas viitab komisjon erinevatele kohtuotsustele, sealhulgas Euroopa Kohtu 23. veebruari 2006. aasta otsusele liidetud kohtuasjades
C-346/03 ja C-529/03: Atzeni jt (EKL 2006, lk I-1875
, punktid 32–34).
Komisjon analüüsib erinevaid kohtuotsuseid, milles on tühistamishagi tunnistatud vastuvõetavaks, ja eelkõige hagejate poolt viidatud kohtuotsuseid, ning toob esile asjassepuutuvate kohtuasjade ja kõnesoleva juhtumi erinevused.
Eelkõige on Euroopa Kohtu 19. oktoobri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-15/98 ja C-105/99: Itaalia ja Sardegna Lines
vs
. komisjon (EKL 2000, lk I-8855
; edaspidi „kohtuotsus Sardegna Lines”) seletatav juhtumi faktiliste asjaoludega, st sellega, et hageja Sardegna Lines oli asjassepuutuva abikava põhiline abisaaja, mida komisjon abikava kohta otsust tehes teadis.
Komisjon väidab, et igal juhul tuleb kõrvaldada mulje, mis võib jääda teatavatest kohtuotsustest ja mille kohaselt on tagastamiskorralduse olemasolul hagi vastuvõetavuse uurimiseks otsustav tähtsus. Tegelikult oleks sellise lähenemise tulemuseks see, et teatamata abikavast tegelikud kasusaajad pannakse nende hagi vastuvõetavuse osas soodsamasse olukorda kui teatatud abikavast potentsiaalsed kasusaajad, mis ajendaks liikmesriike abist teatamata jätma, kahjustades asutamislepingus ette nähtud kontrollimehhanismi. Lisaks saab abi ettevõtjatelt tagasinõudmise kohustuse tegeliku olemasolu kindlaks määrata vaid pärast kontrolli, mille olemus võib sõltuvalt asjaoludest erineda. Pealegi, kui tunnistada teatamata kava alusel antud abi tegelike saajate esitatud hagi vastuvõetavaks, tekiks oht, et need ettevõtjad jäävad hiljem siseriiklikus kohtus ilma igasugusest kohtulikust kaitsest vastavalt kohtupraktikale, mis tuleneb Euroopa Kohtu 9. märtsi 1994. aasta otsusest kohtuasjas
C-188/92: TWD Textilwerke Deggendorf (EKL 1994, lk I-833
). Lisaks juhib komisjon Esimese Astme Kohtu tähelepanu soovimatutele praktilistele tagajärgedele, mis võivad nimetatud hagide vastuvõetavusel olla, eelkõige hagide arvu oluline suurenemine, juhul kui otsus puudutab soodsat maksustamiskorda või muud maksusoodustust, millest saab kasu suur arv ettevõtjaid.
Assogestioni osas märgib komisjon lisaks, et tegemist on ühendusega, mis on asutatud selle liikmete kollektiivsete huvide kaitseks. Need liikmed ei saa aga –nagu ka Fineco – väita, et vaidlustatud otsus neid isiklikult puudutab ning seega tuleb ka Assogestioni hagi jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Fineco leiab seevastu, et hagi tuleb tunnistada vastuvõetavaks, kuna vaidlustatud otsus ei puuduta teda mitte ainult otseselt vaid ka isiklikult. Vaidlustatud otsus puudutab Finecot isiklikult kui otsuses käsitletud abikavast tegelikku kasusaajat. Lisaks on Itaalia Vabariik talle vaidlustatud otsuse otseselt teatavaks teinud. Fineco on samuti arvamusel, et ta erineb teistest vaidlustatud otsuse potentsiaalsetest adressaatidest, kuna selle otsuse vastuvõtmise kuupäeval täitsid kaks tema valitsetavatest eriotstarbelistest investeerimisfondidest kõnealusest maksumeetmest kasusaamise tingimused. Fineco arvates on Euroopa Kohus tunnistanud, et asjaolu, et ettevõtja on abimeetmest kasu saanud, võimaldab tal vaidlustada komisjoni otsuse, millega tunnistatakse see abi ühisturuga kokkusobimatuks, vaatamata sellele, et otsus on adresseeritud liikmesriigile. Nagu nähtub erinevatest kohtuotsustest, on samuti ka komisjoni otsuste puhul, millega tunnistatakse abikava ebaseaduslikuks.
Fineco väidab, et kohtupraktika, millele komisjon on hagi vastuvõetamatuse põhjenduseks viidanud, ei ole kõnesolevale juhtumile ülekantav.
Fineco on muu hulgas arvamusel, et komisjon soovib hagi vastuvõetavuseks seada lisatingimuse, mida kohtupraktikas ei ole, s.o siseriiklike asutuste individuaalse haldusakti olemasolu.
Fineco leiab, et vaidlustatud otsus puudutab teda isiklikult ühel teisel põhjusel, s.o kuna on olemas tagastamiskorraldus, mis teda kui maksusoodustusest tegelikku kasusaajat otseselt puudutab.
Assogestioni väidab omalt poolt, et ta ei kaitse mitte ainult omaenda huve, vaid ka BNL Gestioni ja Fineco huve. Kuna vaidlustatud otsus puudutab neid äriühinguid otseselt ja isiklikult, siis leiab Assogestioni, et tal on õigus tegutseda nende nimel. Assogestioni rõhutab, et pealegi osales ta vaidlustatud otsuse vastuvõtmisele eelnenud menetluses.
Esimese Astme Kohtu hinnang
EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaselt võib iga füüsiline või juriidiline isik algatada menetluse temale adresseeritud otsuse vastu ja sellise otsuse vastu, mis teda otseselt ja isiklikult puudutab, kuigi vormiliselt on see teisele isikule adresseeritud määrus või otsus.
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selles, et otsus on adresseeritud Itaalia Vabariigile, mitte hagejatele. Seega tuleb kontrollida, kas vaidlustatud otsus puudutab hagejaid otseselt ja isiklikult.
Esimese Astme Kohus peab kohaseks esmalt hinnata, kas vaidlustatud otsus puudutab Finecot otseselt ja isiklikult.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab neid isiklikult, ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (Euroopa Kohtu 15. juuli 1963. aasta otsus kohtuasjas
25/62: Plaumann
vs
. komisjon, EKL 1963, lk 197
, 223, ja eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus Sardegna Lines, punkt 32).
Euroopa Kohus on leidnud, et põhimõtteliselt ei saa ettevõtja vaidlustada komisjoni otsust, millega keelatakse sektoriaalne abikava, kui see otsus puudutab teda vaid põhjusel, et ta kuulub asjaomasesse sektorisse ja et ta võib nimetatud kava alusel toetust saada. Niisugune otsus on hagejast ettevõtja suhtes üldkohaldatav meede, mida kohaldatakse objektiivselt määratletud olukordadele ja mis tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale (vt Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-298/00 P: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-4087
, punkt 37 ja viidatud kohtupraktika).
Peab nentima, et otsus ei määratle, millised ettevõtjad või milline ettevõtja on kõnealuse abi saaja. Otsuse artikkel 1 tunnistab ühisturuga kokkusobimatuks riigiabi kava, mida Itaalia Vabariik rakendas maksusoodustuste näol spetsialiseeritud investeerimisfondide suhtes. Niisiis kohaldatakse vaidlustatud otsust objektiivselt määratletud olukordadele ja see tekitab õiguslikke tagajärgi üldiselt ja abstraktselt määratletud isikute kategooriale eespool viidatud kohtupraktika tähenduses.
Sellegipoolest tuleb meenutada, et Euroopa Kohus on eespool punktis 34 viidatud kohtuotsuse Sardegna Lines punktides 34 ja 35 leidnud, et kuna nimetatud kohtuasjas käsitatav otsus ei puudutanud ettevõtjat Sardegna Lines ainult kui Sardiinia laevandussektoris tegutsevat ettevõtjat, kes võib saada abi Sardiinia laevaomanikele suunatud abikava alusel, vaid ka kui abisaajat, kes on selle kava alusel tegelikult üksiktoetust saanud, mille tagastamist komisjon nõuab, siis puudutas nimetatud otsus teda isiklikult ja tema poolt otsuse peale esitatud hagi on vastuvõetav (Esimese Astme Kohtu 20. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
T-136/05: Salvat père & fils jt
vs
. komisjon, EKL 2007, lk II-4063
, punkt 69).
Seetõttu tuleb kontrollida, kas Fineco on sektoriaalse abikava alusel tegelikult saanud üksiktoetust, mille tagastamist komisjon nõuab.
Vaidlust ei ole selles, et Fineco on varahaldusettevõtja ja et selles staatuses valitseb ta kahte eriotstarbelist fondi, mis on spetsialiseerunud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatele, s.o „Fineco AM Small Cap Italy” ja „Fineco Small Cap Europe”, mis kuuluvad dekreetseaduse nr 269/2003 artikli 12 reguleerimisalasse. Nende fondide valitsejana peab ta maksma selles sättes ette nähtud asendusmaksu, saades kasu kõnealusest meetmest, mille tagastamist nõutakse. Pealegi on komisjon kohtuistungil möönnud, et Fineco on juba kõnealust meedet kasutanud ja et tagasimaksmiskorraldus teda põhimõtteliselt puudutab.
Seega on Fineco tegelikult saanud üksiktoetust, mille tagastamist nõutakse. Järelikult puudutab vaidlustatud otsus teda isiklikult.
Mis puudutab Fineco otsest puutumust, siis kuna vaidlustatud otsuse artikli 3 lõikes 2 kohustatakse Itaalia Vabariiki võtma vajalikud meetmed, et sama otsuse artiklis 1 osutatud abi tagasi nõuda, tuleb asuda seisukohale, et vaidlustatud otsus puudutab Finecot otseselt (vt selle kohta eespool punktis 34 viidatud kohtuotsus Sardegna Lines, punkt 36, ja eespool punktis 48 viidatud kohtuotsus Salvat père & fils jt
vs
. komisjon, punkt 75).
Kohtupraktikast tulenevad otsese puutumuse kaks kriteeriumi, s.o esiteks asjaolu, et kõnealune õigusakt peab mõjutama isiku õiguslikku seisundit otseselt ning teiseks asjaolu, et see õigusakt ei tohi jätta tema täitmise eest vastutavatele adressaatidele mingisugust kaalutlusõigust, on kõnealusel juhul täidetud (eespool punktis 48 viidatud kohtuotsus Salvat père & fils jt
vs
. komisjon, punkt 76).
Järelikult tuleb Fineco esitatud hagi tunnistada vastuvõetavaks.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt saab ettevõtjate kollektiivseid huve kaitsma volitatud ühendus põhimõtteliselt esitada hagi, et tühistataks komisjoni lõplik otsus riigiabi valdkonnas, üksnes siis, kui asjaomased ettevõtjad võivad ka individuaalselt hagi esitada või kui ühendus võib viidata isiklikule huvile hagi esitada, eeskätt seetõttu, et akt, mille tühistamist taotletakse, mõjutas tema kui läbirääkija positsiooni (Esimese Astme Kohtu 29. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
T-55/99: CETM
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II-3207
, punkt 23 ja viidatud kohtupraktika).
Selle kohtupraktika alusel ning arvestades, et Assogestioni on volitatud kaitsma oma liikmete kollektiivseid huve ja et vähemalt ühel neist, s.o Finecol on õigus otsus vaidlustada, siis on ka Assogestioni hagi vastuvõetav.
Sisulised küsimused
1.
Esimene väide, et rikutud on EÜ artikli 253 sätteid koosmõjus EÜ artikli 88 sätetega, kuna vaidlustatud otsuse põhjendused on vastuolulised või ebapiisavad
Poolte argumendid
Selle väite esimeses osas viitavad hagejad sisuliselt sellele, et vaidlustatud otsuse põhjendused on valikulise eelise olemasolu osas vastuolulised või ebapiisavad.
Esiteks väidavad hagejad, et vaidlustatud otsuse põhjendused on ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse (edaspidi „menetluse algatamise otsus”) argumentatsiooni suhtes vasturääkivad. Nimelt on komisjon menetluse algatamise otsuses viidanud spetsialiseeritud investeerimisfondide otsesele eelisele maksu vähendamise kujul. Vaidlustatud otsuses aga esitab komisjon pärast oma esialgse seisukoha kinnitamist uue argumendi, mille kohaselt sisaldab kõnealune meede kaudset eelist spetsialiseeritud investeerimisfondidele, mis seisneb suuremas likviidsuses ja kõrgemates tasudes.
Teiseks, pärast seda kui komisjon oli menetluse algatamise otsuses ja vaidlustatud otsuse põhjenduses 36 kinnitanud, et kõnealune meede sisaldab kaudset eelist spetsialiseeritud investeerimisfondidele, räägib ta seejärel kohe endale vastu vaidlustatud otsuse põhjenduses 37, kus abisaajad ei ole mitte spetsialiseeritud investeerimisfondid vaid SICAV fondid ja fondivalitsejad. Ometigi ei ole sel juhul oluline kindlaks teha, kas SICAV fondide ja investeerimisfondide puhul, kes ei ole äriühingud, on tegemist ettevõtjatega. Siiski meenutab komisjon täiesti seosetult vaidlustatud otsuse põhjenduses 38 uuesti, et isegi spetsialiseeritud investeerimisfondid, kes ei ole äriühingud, on ettevõtjad. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 45 kinnitab komisjon samuti, et need investeerimisfondid konkureerivad teiste finantsettevõtjatega. Komisjon tekitab seega segaduse investeerimisfondide ja varahaldusettevõtete vahel.
See segadus esineb ka kostja vastuses, mille punktis 149 kvalifitseerib komisjon ettevõtjaks puhtalt lepingulised investeerimisfondid, olles sama dokumendi punktis 130 väitnud, et ta ei ole kunagi kvalifitseerinud ettevõtjaks fonde, kes ei ole juriidilised isikud.
Hagejad väidavad kolmandaks, et komisjon ei põhjenda õiguslikult piisavalt majandusliku kasu olemasolu väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, isegi kui vaidlustatud otsuse põhjenduses 42 kirjeldab komisjon seda oletuslikku kasu kui kasu, mis seisneb „nõudluse kasvu[s] nende aktsiate järele ja nende likviidsuse suurenemise[s]”.
Hagejate arvates muudavad need kaalutlused vaidlustatud otsuse vastuoluliseks ning ei võimalda huvitatud isikutel teada saada võetud meetme põhjusi ja pädeval kohtul kontrolli teostada vastavalt Euroopa Kohtu ja Esimese Astme Kohtu praktikale.
Selle väite teises osas püüavad hagejad näidata, et vaidlustatud otsuse põhjendused on ka vastuolulised ja ebapiisavad osas, mis puudutab ühendusesisest kaubavahetust kahjustava konkurentsimoonutuse olemasolu.
Hagejate hinnangul on niisuguse asjaolu mainimise puhul, et abisaajad äriühingud võivad tegutseda rahvusvahelistel turgudel ja tegelda kaubanduse ja muude majandustegevustega turgudel, mida iseloomustab tugev konkurents, tegemist pelgalt näiliku põhjendamisega. Komisjon jättis selgitamata, mil moel võib abisaajatele äriühingutele antud kaudne majanduslik kasu kahjustada konkurentsi, kuigi küsimus on tühistes summades, millest saavad kasu paljud äriühingud.
Komisjon vaidlustab hagejate argumendid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Sissejuhatuseks tuleb meenutada, et kohtupraktika kohaselt on EÜ artikli 253 rikkumist puudutav väide erinev sellest väitest, mis puudutab ilmset kaalutlusviga. Nimelt kui esimene, millega peetakse silmas põhjenduste puudumist või nende ebapiisavust, kuulub EÜ artikli 230 tähenduses olulise menetlusnormi rikkumise alla ja on avalikul huvil põhinev väide, mille ühenduste kohus peab tõstatama omal algatusel, siis teine, mis puudutab otsuse sisulist õiguspärasust, kuulub sama EÜ artikli 230 tähenduses asutamislepingu rakendusnormi rikkumise alla ning ühenduse kohus võib seda uurida vaid siis, kui hageja sellele on viidanud. Põhjendamiskohustuse küsimus on seega erinev põhjenduse põhjendatusest (Euroopa Kohtu 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-367/95 P: komisjon
vs
. Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I-1719
, punkt 67; . aasta otsus kohtuasjas
C-17/99: Prantsusmaa
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I-2481
, punkt 35, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-159/01: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-4461
, punkt 65; Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
T-158/99: Thermenhotel Stoiser Franz jt
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II-1
, punkt 97).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt peab EÜ artiklis 253 nõutav põhjendus vastama asjaomase akti laadile, sellest peab selgelt ja üheti mõistetavalt selguma akti andnud institutsiooni arutluskäik, mis võimaldab huvitatud isikutel mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtuasutusel teostada kontrolli. Põhjendamise nõuet tuleb hinnata arvestades juhtumi asjaolusid. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust EÜ artikli 253 nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades. Eelkõige ei ole komisjon kohustatud võtma seisukohta kõikide talle huvitatud isikute poolt esitatud argumentide suhtes, vaid piisab, kui ta toob välja otsuse ülesehituses olulist tähtsust omavad asjaolud ja õiguslikud kaalutlused (vt Esimese Astme Kohtu 8. juuli 2004. aasta otsus kohtuasjas
T-198/01: Technische Glaswerke Ilmenau
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II-2717
, punktid 59 ja 60 ning viidatud kohtupraktika).
Pealegi võib komisjon abikava puhul piirduda asjassepuutuva kava üldiste omaduste uurimisega, ilma et ta oleks kohustatud vaatlema iga konkreetset kohaldamisjuhtu (eespool punktis 34 viidatud Euroopa Kohtu otsus Sardegna Lines, punkt 51, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-278/00: Kreeka
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-3997
, punkt 24) selleks, et kontrollida, kas kaval on abi tunnuseid.
Just nendest põhimõtetest lähtudes tuleb uurida, kas vaidlustatud otsus on erinevate viidatud aspektide osas piisavalt põhjendatud.
– Väite esimene osa, mis puudutab valikulise eelise olemasolu põhjendamist
Nagu nähtub eespool punktides 15–22 toodud vaidlustatud otsuse ülevaatest, selgitab komisjon kõnealuse meetme kirjelduses, et investeerimisfondid võivad olla kas lepingulised investeerimisfondid, kes ei ole juriidilised isikud ja keda valitseb eraldiseisev fondivalitseja, äriühinguna asutatud investeerimisfond (näiteks SICAV fond) või pensionifondid (põhjendus 13).
Tuletades meelde põhjusi, mis ajendasid menetlust algatama, täpsustab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 29, et kahtluste tõstatamisel spetsialiseeritud investeerimisfondidele antava võimaliku abi olemasolu suhtes käsitles komisjon neid „ettevõtjatena” asutamislepingu artikli 87 lõike 1 tähenduses, sest nad on kas asutatud äriühinguna ja on ise ettevõtjad või kujutavad endast lahusolevaid varasid, mida haldavad investeeringute turul konkureerivad äriühingud.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 35 annab komisjon hinnangu abi kohta kinnitades, et maksu vähendamine investorite kasuks kujutab endast riigiabi, millest saavad kasu nii spetsialiseeritud investeerimisfondid kui ka väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingud, kelle aktsiaid sellised investeerimisfondid omavad.
Vastavalt sellele eristamisele jaotab ta seejärel oma analüüsi kaheks, pühendades vaidlustatud otsuse põhjendused 36–41 spetsialiseeritud investeerimisfondidele antud valikulisele eelisele ning põhjendused 42 ja 43 asjassepuutuvate väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele antud valikulisele eelisele.
Mis puutub spetsialiseeritud investeerimisfondidesse, siis tuletab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 36 meelde, et mõnedel juhtudel on investeerimisfondid ettevõtjad EÜ artikli 87 tähenduses ja võivad seetõttu kasu saada dekreetseaduse nr 269/2003 artiklis 12 ette nähtud maksu vähendamisest. Komisjon täpsustab, et kuigi spetsialiseeritud investeerimisfondid ei saa oma investoritele võimaldatud maksu vähendamisest otseselt kasu, siis saavad nad siiski kaudselt majanduslikku kasu, sest kõnealune meede ajendab investoreid omandama nende spetsialiseeritud fondide osakuid, suurendades viimaste likviidsust ning lisatulu valitsemistasu ja osakute omandamise tasu näol.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 37 võtab komisjon arvesse Itaalia ametiasutuste märkust, mille kohaselt kujutavad spetsialiseeritud investeerimisfondid, kelle suhtes kohaldub dekreetseaduse nr 269/2003 artikli 12 alusel vähendatud maksumäär, endast kõigest varakogumeid, mistõttu ei saa neid põhimõtteliselt käsitada ettevõtjatena EÜ artikli 87 tähenduses. Ometi märgib komisjon, et teatavatel juhtudel on sellised investeerimisfondid asutatud äriühinguna ja võivad eelistest isiklikult kasu saada. Komisjon rõhutab samuti, et muid investeerimisfonde, kes ei ole juriidilised isikud, valitsevad ettevõtjad, kes konkureerivad teiste hoiuste haldamisega tegelevate ettevõtjatega, ja järelikult võivad need ettevõtjad eelistest kasu saada.
Komisjon jätkab, kinnitades vaidlustatud otsuse põhjenduses 38, et ta on seisukohal, et spetsialiseeritud investeerimisfondid – olgu nad siis asutatud äriühinguna või mitte – tegelevad majandustegevusega ja kujutavad endast ettevõtjaid EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Ta leiab, et see on leidnud kinnitust Euroopa Kohtu käibemaksu käsitlevas kohtupraktikas, millest nähtub, et SICAV fondi tehingud, mis seisnevad investeeringutes vabalt kaubeldavatesse väärtpaberitesse, kujutavad endast majandustegevust, mida viivad läbi maksukohustuslased käibemaksu käsitlevate direktiivide tähenduses.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 39 teeb komisjon eeltoodu põhjal järelduse, et spetsialiseeritud investeerimisfondidesse investeerivatele investoritele antud maksueelis annab eelise fondidele kui ettevõtjaile endile, kui nad on äriühinguna asutatud fondid, või selliseid fonde valitsevaile ettevõtjaile, kui nad on lepingulised fondid.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 40 selgitab komisjon, et valikulisuse tingimus on täidetud, kuna kõnesoleva meetmega nähakse ette maksu vähendamine, mis on erakorraline ning piirdub spetsialiseeritud investeerimisfondidega ja nende fondivalitsejatega. Ta lisab, et vastavalt kohtupraktikale ei saa asjaolu, et eelis on vaid kaudne, välistada riigiabi olemasolu.
Lõpuks teeb komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 41 järelduse, et kõnealune meede annab spetsiaalse kaudse eelise investeerimisfondidele ja nende fondivalitsejatele, kahjustades teisi äriühinguid, kes pakuvad alternatiivseid investeerimisvõimalusi.
Eeltoodust nähtub, et vaidlustatud otsuses on toodud põhjendused kaudse valikulise eelise kohta, mis on antud spetsialiseeritud investeerimisfondidele. Põhjendustes selgitatakse, mil moel – isegi, kui seda tehakse erineva korra kohaselt sõltuvalt fondide õiguslikust vormist – võib erinevaid asjassepuutuvaid investeerimisfonde pidada majandustegevusega tegelevaks ja seega kvalifitseerida ettevõtjaks EÜ artikli 87 tähenduses. Eelisest kasu saav ettevõtja on kas investeerimisfond ise, kui ta tegutseb äriühinguna, või teda valitsev ettevõtja, kui investeerimisfond on lepinguline.
Hagejad viitavad siiski erinevatele vastuolulisustele vaidlustatud otsuse põhjendustes.
Selles osas tuleb meenutada, et otsuse põhjenduste vastuolulisus kujutab endast EÜ artiklist 253 tuleneva kohustuse rikkumist, mis mõjutab asjassepuutuva akti kehtivust, kui on tõendatud, et selle vastuolulisuse tõttu ei ole akti adressaadil võimalik mõista otsuse tegelikke põhjusi tervikuna või osaliselt ning et seetõttu puudub akti resolutiivosal tervikuna või osaliselt õiguslik alus (Esimese Astme Kohtu 30. märtsi 2000. aasta otsus kohtuasjas
T-65/96: Kish Glass
vs
. komisjon, EKL 2000, lk II-1885
, punkt 85).
Mis puutub esiteks väidetavasse vastuollu vaidlustatud otsuse ja menetluse algatamise otsuse põhjenduste vahel, siis tuleb tõdeda, et erinevus kahe otsuse vahel – isegi kui eeldada, et see on osutunud tõeseks –, ei tähenda seda, et hagejatel ei ole võimalik mõista vaidlustatud otsuse põhjusi, mis sellest otsusest nähtuvad.
Lisaks esitatakse menetluse algatamise otsuses vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 6 lõikele 1 kokkuvõtlikult asjakohased faktid ja õigusküsimused ning see sisaldab komisjoni esialgse hinnangu ja põhjused, mis tekitavad kahtlusi selle meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta. Ametlik uurimismenetlus võimaldab omalt poolt süvendada ja selgitada menetluse algatamise otsuses tekkinud küsimusi. Määruse nr 659/1999 artiklist 7 nähtub, et selle menetluse lõppedes võib komisjoni hinnang olla muutunud, kuna ta võib lõpuks otsustada, et meede ei kujuta endast abi või et kahtlused selle ühisturuga kokkusobivuse kohta on kõrvaldatud. Sellest tuleneb, et lõplikus otsuses võivad esineda teatavad erinevused võrreldes menetluse algatamise otsusega, ilma et need erinevused sellegipoolest muudaksid lõpliku otsuse kehtetuks.
Igal juhul ei saa kõnealuse juhtumi puhul välja tuua ühtegi vastuolulisust menetluse algatamise otsuse ja vaidlustatud otsuse vahel ei nimetatud eelise ega asjassepuutuvate fondide osas.
Mis puudutab nimelt kõnealuse meetmega spetsialiseeritud investeerimisfondidele kaudse eelise andmist, siis oli komisjon menetluse algatamise otsusest alates asunud seisukohale, et see eelis võis seisneda selles, et suurendades investorite tulu pärast maksustamist, soodustas see investorite nõudlust nende fondide aktsiate järele. Seda hinnangut ei saa aga pidada vastuoluliseks vaidlustatud otsuse põhjenduses 36 toodud hinnanguga, mille kohaselt saavad spetsialiseeritud investeerimisfondid kõnealusest meetmest kaudset kasu „sest spetsialiseeritud fondide investeeringute maksuvähendus ajendab osalejaid omandama spetsialiseeritud fondide aktsiaid, suurendades viimaste likviidsust ja lisatulu haldus- ja osalejaks võtmise tasude näol”. Muu hulgas ei saa pidada vastuoluks asjaolu, et komisjon ei ole vaidlustatud otsuses korranud etteheidet, mis puudutab maksu vähendamises seisnevat otsest eelist spetsialiseeritud investeerimisfondidele.
Mis puudutab asjaomaseid investeerimisfonde, siis on hagejad samuti väitnud vääralt, et abisaajad ei ole ka mitte spetsialiseeritud investeerimisfondid, vaid äriühinguna asutatud investeerimisfondid, ja juhul kui need fondid on eriotstarbelised fondid, siis neid valitsevad äriühingud.
Esiteks peetakse spetsialiseeritud investeerimisfonde vaidlustatud otsuse kohaselt jätkuvalt kõnealusest meetmest kasusaajateks, kuigi otsus täpsustab, et fondid ise on abisaajad ettevõtjatena, kui nad on asutatud äriühinguna, või neid valitsevate äriühingute kaudu, kui nad on lepingulised fondid (põhjendus 39).
Teiseks on komisjon menetluse algatamise otsuses juba märkinud, et spetsialiseeritud investeerimisfondidele kohaldatud maksuvähendused võivad soodustada ka neid fonde valitsevaid äriühinguid, kes on samuti ettevõtjad EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Teiseks viitavad hagejad erinevatele ebatäpsustele ja vasturääkivustele vaidlustatud otsuse põhjendustes endis.
Mis puutub esiteks kõnealusest meetmest kasusaajatesse ja nende ettevõtja staatusesse EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, siis nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 35 selgelt, et komisjon on arvamusel, et kõnealune meede kujutab endast riigiabi spetsialiseeritud investeerimisfondidele ja väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid need fondid omavad.
Mis puutub spetsialiseeritud investeerimisfondidesse, siis nähtub põhjendustest 13–37, et neil fondidel võib olla mitmesugune vorm, st kohtuvaidluses huvi pakkuval juhul põhiliselt lepinguline investeerimisfond, kes ei ole juriidiline isik ja keda valitseb fondivalitseja, või äriühinguna asutatud investeerimisfond, näiteks SICAV fond.
Seega kinnitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 39 loogiliselt, et kõnealune meede annab eelise investeerimisfondidele endile kui ettevõtjatele, kui nad on äriühinguna asutatud fondid, või selliseid fonde valitsevatele ettevõtjatele, kui nad on lepingulised fondid. Sellega seonduvalt lõpetab ta oma erineva vormiga investeerimisfondide uurimise, korrates vaidlustatud otsuse põhjenduses 41, et kõnealune eelis on antud nii investeerimisfondidele kui ka nende fondivalitsejatele.
Ühel hagejal kui kahte fondi, keda kõnealune meede puudutab, valitseval äriühingul ja teisel hagejal kui niisuguseid fondivalitsejaid esindaval ühingul oli seega võimalik mõista vaidlustatud otsuse põhjusi ja aru saada sellest, mil moel see otsus neid puudutas.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla vastuolu, mis väidetavalt esineb vaidlustatud otsuse põhjenduses 38.
Nimelt on see põhjendus – viite kaudu SICAV fondi maksutingimusi puudutavale Euroopa Kohtu praktikale – ilmeselgelt tõendus SICAV fondide ettevõtjaks kvalifitseerimisest. Kuigi see tõendus võis näida mõnes suhtes vaidlustatav või mitmeti mõistetav, ei puuduta see esiteks hagejaid, kuna käsitletakse SICAV fonde ja teiseks ning eelkõige tuleb see põhjendus asetada konteksti ja seda vaadelda lähtudes vaidlustatud otsusest tervikuna ja selle resolutiivosast, mille oluliseks aluseks ta üksi ei ole. Seda põhjendust ei saa seega pidada millekski, mis seab kahtluse alla arusaama, millele hagejad võisid enda suhtes jõuda vaidlustatud otsuse põhjuste põhjal, nagu need tulenevad eelkõige põhjendustest 13, 29, 36, 37, 39 ja 41.
Mis puutub teiseks väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid spetsialiseeritud investeerimisfondid omavad, antud valikulise eelise põhjendamise puudumisse, siis tuleb tõdeda, et komisjon pühendab sellele küsimusele vaidlustatud otsuse põhjendused 42 ja 43.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 42 selgitab komisjon, et äriühingute eelis tuleneb nõudluse kasvust nende aktsiate järele ja nende likviidsuse suurenemisest. Komisjon lükkab tagasi väite, mille kohaselt ei saa äriühingud mingit eelist, kuna fondid ja investorid tegutsevad eelkõige oma kasumi maksimeerimise nimel. Komisjon leiab, et soodsad maksutingimused tõstavad investeeringu atraktiivsust, suurendades sel viisil nimetatud äriühingute likviidust, ilma et need äriühingud peaksid ise sellisest eelisest kasu saamise nimel aktiivselt tegutsema.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 43 lükkab komisjon tagasi väite, mille kohaselt kujutab kõnealune meede endast üldist maksupoliitika meedet, mille eesmärk on soodustada väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute kapitalisatsiooni Euroopas, ja et see jääb välja riigiabi käsitlevate eeskirjade kohaldamisalast.
Seega on komisjon vaidlustatud otsuses selgelt põhjendanud valikulise eelise olemasolu väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid spetsialiseeritud investeerimisfondid omavad. Peale selle vaidlustavad hagejad selles osas pigem esitatud põhjenduste põhjendatuse, millele ei saa vastavalt eespool punktis 66 viidatud kohtupraktikale viidata kõnesoleva väite raames, mis puudutab põhjendamise puudumist.
Järelikult tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
– Käesoleva väite teine osa, et ühendusesisest kaubavahetust kahjustada võiva konkurentsimoonutuse olemasolu ei ole põhjendatud
Tuleb meenutada, et ehkki komisjonil on kohustus otsuse põhjendustes viidata vähemalt abi andmise asjaoludele, kui need võimaldavad näidata, et abi kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust, ei ole tal siiski kohustust näidata juba antud abi tegelikku mõju. Kui komisjonil oleks selline kohustus, viiks see nõue selliste liikmesriikide eelistamisele, kes annavad ebaseaduslikku abi, nende liikmesriikide ees, kes teavitavad komisjoni kavandatavast abist (eespool punktis 67 viidatud kohtuotsus Technische Glaswerke Ilmenau
vs
. komisjon, punkt 215).
Selle kohtupraktika alusel ei ilmne, et komisjon oleks kõnesoleval juhul rikkunud oma kohustust vaidlustatud otsust piisavalt põhjendada.
Nimelt pühendab komisjon vaidlustatud otsuse kolm põhjendust sellele, et uurida kõnealuse meetme mõju konkurentsile, esiteks selgitades, mil moel tema arvates kõnealune meede kahjustab konkurentsi ja mõjutab ühendusesisest kaubandust, ning teiseks vastates teatavale kriitikale, mis esitati vaidlustatud otsuse tegemiseni viinud menetluse käigus.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 45 selgitab komisjon seega, et kõnealune meede võib kahjustada ettevõtjatevahelist konkurentsi ja mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust, sest „kasusaajad äriühingud võivad tegutseda rahvusvahelistel turgudel ja tegelda kaubanduse ja muude majandustegevustega turgudel, mida iseloomustab tugev konkurents”. Ta lisab, et spetsialiseeritud investeerimisfondid „konkureerivad teiste finantsettevõtetega ja tegutsevad avatud turul, mida iseloomustab märkimisväärne ühendusesisene kaubandus” ning et teatavad väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingud on aktiivsed majandusharudes, kus toimub liikmesriikidevaheline kaubandus.
Põhjenduses 46 lükkab komisjon tagasi argumendi kõnealuse meetme piiratud maksukulu kohta ja tegutsenud spetsialiseeritud fondide väikese arvu kohta aastal 2004, mil komisjon algatas kõnealuse meetme kohta menetluse. Selles osas meenutab ta esiteks väljakujunenud kohtupraktikat, mille kohaselt mõjutab isegi väike abi konkurentsi. Teiseks rõhutab ta, et Itaalia Vabariik ei välista, et meetmel võib tulevikus olla palju olulisem majanduslik mõju. Ta lisab, et kõnealuse meetme vähene mõju võib tuleneda ka komisjoni kiirest tegutsemisest selles valdkonnas, mis mõjutas ettevõtjate käitumist. Lõpuks märgib komisjon, et Itaalia Vabariigi esitatud andmed ei võimalda järeldada, et üksikute abisaajate saadud kasu võiks jääda vähese tähtsusega abi jaoks sätestatud piiridesse.
Komisjon on selle põhjal jõudnud vaidlustatud otsuse põhjenduses 47 järeldusele, et „kõnealune meede mõjutab (investorite maksutingimuste kaudu) teatavate selliste äriühingute konkurentsipositsiooni, kes tegelevad äritegevusega, ja moonutab konkurentsi sel määral, mil nad tegutsevad rahvusvahelistel konkurentsile avatud turgudel”.
Vaidlustatud otsuse põhjendused võimaldavad seega hagejatel ja ühenduste kohtul mõista põhjusi, miks komisjon arvas, et kõnesoleval juhul on täidetud EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamise tingimused, mis puudutavad mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsi moonutamist.
Hagejad ei saa komisjonile ette heita seda, et ta ei ole täpsemalt uurinud vaidlusaluse abi konkreetset mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele ja konkurentsile. Nimelt ei ole asjaomase turu tegeliku olukorra, abisaajate ettevõtjate turuosa, konkureerivate ettevõtjate seisundi ja asjassepuutuvate teenuste liikmesriikidevahelise kaubavahetuse majandusliku analüüsi tegemine komisjoni ülesanne, kuivõrd ta oli selgitanud, mil moel vaidlusalune abi kahjustab konkurentsi ja mõjutab liikmesriikidevahelist kaubandust. Abi puhul, millest ei ole teatatud, ei ole komisjon kohustatud tõendama abi tegelikku mõju (vt selle kohta eespool punktis 55 viidatud kohtuotsus CETM
vs.
komisjon, punktid 102 ja 103).
Esimese väite teine osa, et vaidlustatud otsust ei ole põhjendatud osas, mis puudutab kõnealuse meetme mõju konkurentsile ja ühendusesisesele kaubandusele, ei ole seega põhjendatud.
Seetõttu tuleb esimene väide tervikuna tagasi lükata.
2.
Teine väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 1, kuna meetme puhul ei ole tegemist riigiabiga
Poolte argumendid
Teise väite esimeses osas väidavad hagejad, et kõnealuse meetme puhul ei ole tegemist riigiabiga, vaid üldise maksumeetmega, kuna sellest saavad kasu kõik investeerimisfondide osakuomanikud.
Hagejad väidavad esiteks, et kõnealusest meetmest tulenevast maksu vähendamisest saavad otseselt kasu isikud, kes omavad investeerimisfondide osakuid. Välismaiste investeerimisfondide puhul seisneb see meede selles, et investeerimisfondide osakute omandamise tasult kinnipeetavat maksu vähendatakse otseselt 12,5%-lt 5%-le, samas kui Itaalia investeerimisfondide puhul toob sama meetod, mis seisneb nende investeerimisfondide suhtes kohaldatava asendusmaksu vähendamises, endaga kaasa kohe ja otse selle, et suurenevad summad, mida osakuomanikud võivad saada tulu perioodilisel jaotamisel või osakute tagasivõtmisel või tagasiostmisel. Lisaks saavad investeerimisfondide kapitali suurenemisest kasu vaid osakuomanikud, mitte fondivalitsejad. Hagejad väidavad SICAV fondide puhul, et teenitud valitsemistasu kasvu ei saa olla, kuna SICAV fondid teevad nende vara valitsemise teiste ettevõtjate ülesandeks. Mis puutub spetsialiseeritud investeerimisfondidesse, kelle asukoht ei ole Itaalias, siis hagejad leiavad, et valitsemistasu on proportsionaalne bruto finantstulemustega ilma asendusmaksu mahaarvamiseta, sest investeerimisfondide suhtes ei kehti asendusmaks finantstulemuselt.
Hagejad märgivad teiseks, et nimetatud osakuomanikud on üldjuhul eraisikud, mitte ettevõtjad ning seega on vaidlustatud otsuses vääralt leitud, et kõnealune meede on riigiabi.
Teise väite teises osas väidavad hagejad, et mingit valikulist majanduslikku kasu kõnealuse meetmega kehtestatud maksu vähendamisest SICAV fondidele ja fondivalitsejatele ei tulene.
Hagejad väidavad esiteks, et kõnealune maksu vähendamine ei taga iseenesest spetsialiseeritud investeerimisfonde valitsevatele ettevõtjatele lisatasu. Isegi kui oletada, et kõnealune meede võiks stimuleerida spetsialiseeritud investeerimisfondide osakute omandamist, siis ei saa neid valitsevad äriühingud sellest ilmtingimata kasu. Spetsialiseeritud investeerimisfondide osakute omandamisega võib tegelikult kaasneda spetsialiseerimata investeerimisfondide osakute võõrandamine. Kui investeerimisfonde valitseb sama fondivalitseja, siis kompenseerib spetsialiseeritud investeerimisfondi valitsemise eest saadava tasu kasv spetsialiseerimata investeerimisfondide valitsemise eest saadava tasu vähenemise. Kaudse majandusliku kasu olemasolu asjaomastele äriühingutele ei ole kunagi olnud tõendatud.
Lisaks väidavad hagejad, et komisjoni praktikas ei peeta investeerimisasutustele ja -fondidele soodsaid meetmeid riigiabiks neid valitsevate ettevõtjate suhtes. Veel märgivad hagejad, et valitsemistasu kujutab endast SICAV fondide jaoks kulu ja mitte kasumit.
Teiseks viitavad hagejad SICAV fondidele ja fondivalitsejatele antud oletusliku eelise valikulisuse puudumisele. Nimelt on vaidlustatud otsuses komisjoni poolt kirjeldatud eelis kättesaadav kõikidele fondivalitsejatele, kuna neil on võimalus asutada investeerimisfonde, mis vastavad kõnealuse meetmega seatud tingimustele. Samuti võivad olemasolevad fondid või SICAV fondid tegutseda spetsialiseeritud investeerimisfondidena. Igal juhul ei tulene kõnealuse eelise valikulisus sellest, et ettevõtjatel, kes kasutavad kapitali suurendamiseks muid investeerimisvahendeid, ei ole võimalik kõnealusest meetmest kasu saada. Selline arusaam annab hagejate arvates valikulisuse mõistele ulatuse, millega ei saa nõustuda, ja laiendab riigiabi mõiste vähendatud maksumääradele, mis on kohaldatavad üksnes teatavat liiki investeerimisvahenditest saadud tulule.
Teise väite kolmandas osas vaidlustavad hagejad asjaolu, et investeerimisfonde võib kvalifitseerida ettevõtjaks.
Nad väidavad, et eriotstarbelised investeerimisfondid kujutavad endast vaid varakogumeid, mis ei ole iseseisvad juriidilised isikud. Kuna komisjon möönis menetluse algatamise otsuses, et eriotstarbelised fondid ei tooda kaupu ega osuta teenuseid, siis ei saa komisjon käsitada neid fonde ettevõtjatena. Pealegi käsitatakse nõukogu 3. juuni 2003. aasta direktiivis 2003/48/EÜ hoiuste intresside maksustamise kohta (
ELT L 157, lk 38
; ELT eriväljaanne 09/01, lk 369) investeerimisfondide tehtud maksetest saadavat tulu intressina, mitte ettevõtja kasumina.
Teise väite neljandas osas vaidlustavad hagejad selle, et kõnealuse meetmega kaasnes valikulise majandusliku eelise andmine väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid spetsialiseeritud investeerimisfondid omavad.
Oleks raske ette kujutada, et tühise suurusega (umbes 600000 eurot) meetmega, millest saab kasu suur arv äriühinguid (hagejate hinnangul 6900), tooks kaasa investeeringute suurenemise ja asjaomaste äriühingute likviidsuse vastava kasvu. Komisjon ei ole vaidlustatud otsuses seda väidetavat mõju kuidagi tõendanud.
Igal juhul ei ole kõnealuse meetme eesmärk suurendada vähese kapitalisatsiooniga äriühingute likviidsust, vaid julgustada investoreid investeeringuportfelli mitmekesistama. Assogestioni vaidlustab selgelt väite, mille komisjon talle vaidlustatud otsuse põhjenduses 32 omistas ja mille kohaselt on kõnealuse meetme eesmärk soodustada nimetatud äriühingute kapitalisatsiooni. Lõpuks rõhutavad hagejad, et kõnealune meede ei vähenda asjaomastesse äriühingutesse investeerimisega seotud kulusid ja seega ei saa selles näha investeerimisabi fondivalitsejatele.
Isegi kui oletada, et kõnealune meede sisaldab kaudset majanduslikku eelist väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, vaidlustavad hagejad niisuguse eelise valikulisuse, kuna nende äriühingute olukord ei ole sarnane noteeritud äriühingute olukorraga. Noteeritud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele antud oletuslik eelis on seega põhjendatud kõnealuse meetmega taotletud eesmärgiga.
Komisjon vaidlustab hagejate argumendid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Teises väites pühenduvad hagejad vaidlustatud otsuse sisulisele kritiseerimisele osas, mis puudutab kõnealusest meetmest kasusaajate kindlakstegemist (esimene osa), väidetavate kasusaajate erinevatele kategooriatele valikulise eelise andmist (teine ja neljas osa) ja erinevate investeerimisfondide kvalifitseerimist ettevõtjaks (kolmas osa). Selle väite esimest ja kolmandat osa tuleb koos käsitleda.
– Kõnealusest meetmest kasusaajate kindlakstegemine ja nende kvalifitseerimine ettevõtjaks
Selles osas tuleb meelde tuletada, et EÜ artikkel 87 keelab riigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik millisel kujul antava abi, tegemata vahet selles osas, kas abiga seonduvad eelised antakse otseselt või kaudselt. Kohtupraktikas on sedastatud, et eelis, mis on otseselt antud teatavatele füüsilistele või juriidilistele isikutele, kes ei ole ilmtingimata ettevõtjad, võib endast kujutada kaudset eelist ja sellest tulenevalt riigiabi teistele füüsilistele ja juriidilistele isikutele, kes on ettevõtjad (vt selle kohta Euroopa Kohtu 19. septembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-156/98: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2000, lk I-6857
, punktid 22–35, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-382/99: Madalmaad
vs
. komisjon, EKL 2002, lk I-5163
, punktid 38 ja 60–66).
Vastavalt vaidlustatud otsuse põhjendusele 35 kujutab „investorite kasuks tehtud maksuvähendus endast riigiabi, millest saavad kasu […] organisatsioonid, kes on spetsialiseeritud investeeringutele […] väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatesse”. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 36 selgitab komisjon, et „kui spetsialiseeritud investeerimisfondid ei saa oma investoritele võimaldatud maksuvähendusest otseselt kasu, siis saavad nad siiski kaudselt majanduslikku kasu”. Ta kordab vaidlustatud otsuse põhjenduses 39, et ta jääb seisukohale, et spetsialiseeritud investeerimisfondidesse investeerivatele investoritele antud maksueelis annab eelise fondidele endile.
Pealegi nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 42, et komisjon on seisukohal, et kõnealune meede annab väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid omavad spetsialiseeritud investeerimisfondid, kaudse valikulise eelise nõudluse kasvu näol nende aktsiate järele ja nende likviidsuse suurenemise näol.
Seega nähtub vaidlustatud otsusest – vaidlustamata seda, et kõnealusest meetmest otseselt kasusaajad on osakuomanikud –, et komisjon kvalifitseeris meetme riigiabiks kaudsete kasusaajate suhtes, kes komisjoni arvates on spetsialiseeritud investeerimisfondid ja väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingud.
Hagejate esitatud väide, et kõnealune meede ei saa endast kujutada riigiabi spetsialiseeritud investeerimisfondide osakuomanikele, ei välista eespool punktis 127 viidatud kohtupraktika kohaselt niisugust kvalifitseerimist ettevõtjate osas, kes on vaid kaudsed abisaajad. Tuvastamaks riigi sekkumist ettevõtja kasuks riigi ressursside kaudu ei ole vaja, et nimetatud ettevõtja oleks otsene abisaaja (Esimese Astme Kohtu 18. jaanuari 2005. aasta otsus kohtuasjas
T-93/02: Confédération nationale du Crédit mutuel
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-143
, punkt 95).
Seega ei ole komisjon kõnealuse meetme hindamisel seoses kaudsete abisaajatega õigusnorme rikkunud.
Sellest tuleneb, et hagejate argumentatsioon, mille eesmärk on tõendada, et kõnealusest meetmest otseselt kasu saajate tasandil ei ole tegemist riigiabiga, ei ole tulemuslik. Nimelt ei pea EÜ artikli 87 lõike 1 tingimused olema täidetud nende tasandil, vaid kaudsete abisaajate tasandil.
Selles kontekstis tuleb enne nende kasuks eelise olemasolu uurimist kontrollida – nagu hagejad paluvad kohtul teha selle väite kolmandas osas –, kas komisjon on toiminud õigesti, kvalifitseerides ettevõtjaks erinevad asjassepuutuvad kaudsed abisaajad.
Selles osas tuleb tõdeda, et vaidlustatud otsuses eristatakse kahte juhtumit (vt põhjendused 13, 29, 37 ja 39 ning käesoleva kohtuotsuse punktid 75, 77, 92 ja 93). Teatavatel juhtude on need investeerimisfondid asutatud äriühinguna ja nad võivad kõnealusest eelisest ettevõtjana ise kasu saada. Teistel juhtudel ei ole need fondid juriidilised isikud, vaid neid valitsevad ettevõtjad, keda soodustatakse EÜ artikli 87 tähenduses. Seega, isegi kui dekreetseaduse nr 269/2003 artiklis 12 nimetatud spetsialiseeritud investeerimisfondid on vaid lihtsad varakogumid, mis ei ole juriidilised isikud – nagu hagejad väidavad –, saavad kõnealusest eelisest vaidlustatud otsuse kohaselt kaudselt kasu ettevõtjad, kes neid fonde valitsevad. Äriühingute, kes valitsevad neid lepingulisi investeerimisfonde, kes ei ole juriidilised isikud, olemasolu ja kvalifitseerimist ettevõtjaks ei ole aga vaidlustatud. Sellest tuleneb, et kõnealune meede soodustab ettevõtjaid EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Igal juhul tuleb selles osas meenutada, et kuna kõnesoleval juhul on tegemist abikavaga, siis võis komisjon piirduda asjassepuutuva kava üldiste omaduste uurimisega, ilma et ta oleks kohustatud vaatlema iga konkreetset kohaldamisjuhtu (vt eespool punktis 68 viidatud kohtupraktika). Euroopa Kohus on pidanud EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamiseks abikavale piisavaks seda, et kavast saavad kasu mõned ettevõtjad, ilma et selle tõdemuse seaks kahtluse alla asjaolu, et kavast saavad kasu ka isikud, kes ei ole ettevõtjad (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-66/02: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2005, lk I-10901
, punktid 91 ja 92). Seega võis komisjon piirduda sellega, et tõendada, et teatavatel juhtudel on investeerimisfondid ettevõtjad (vaidlustatud otsuse põhjendus 36).
Teise väite esimene ja kolmas osa ei ole seega põhjendatud.
– Valikuline eelis spetsialiseeritud investeerimisfondidele või neid valitsevatele ettevõtjatele
Tuleb meenutada, et abiks loetakse eelkõige toimingud, mis vähendavad mingil viisil kulusid, mis tavaolukorras koormaksid ettevõtte eelarvet ja mis olemata toetused selle sõna otseses tähenduses, on siiski olemuselt sarnased ja avaldavad samaväärset toimet (vt muu hulgas Euroopa Kohtu 17. juuni 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-75/97: Belgia
vs
. komisjon, EKL 1999, lk I-3671
, punkt 23, ja . aasta otsus kohtuasjas
C-387/92: Banco Exterior de España, EKL 1994, lk I-877
, punkt 13).
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 36 nähtub, et spetsialiseeritud investeerimisfondid saavad kaudselt majanduslikku kasu, sest spetsialiseeritud fondidesse tehtud investeeringute suhtes kohaldatav maksu vähendamine ajendab investoreid omandama spetsialiseeritud fondide osakuid, suurendades viimaste likviidsust ja lisatulu valitsemistasu ning osakute omandamise tasu näol. Vaidlustatud otsuse põhjenduses 39 kordab komisjon, et nõudluse kasv spetsialiseeritud investeerimisfondide osakute järele toob kaasa valitsemistasu ja osakute omandamise tasu suurenemise, mida saavad need fondid või neid valitsevad ettevõtjad.
Siiski vaidlustavad hagejad sellise eelise olemasolu spetsialiseeritud investeerimisfondidele või neid valitsevatele ettevõtjatele.
Mis puutub argumenti, mille kohaselt võimaldab vaid spetsialiseeritud investeerimisfonde valitsevate ettevõtjate osavus neil lisatasusid saada, siis piisab kui tõdeda, et hagejate endi ülestunnistuse kohaselt on kõnealuse meetme eesmärk julgustada investoreid omandama seda liiki investeerimisfondide osakuid. Kuna ei ole aga vaidlustatud seda, et tasusid makstakse proportsionaalselt asjassepuutuvate tehingute mahuga osakute omandamisel ja/või fondi valitsemise eest, isegi kui üksikasjad võivad erineda, toob märgitud aktsiate kasv ilmtingimata kaasa valitsemistasu ja osakute omandamise tasu suurenemise, mida need fondid või neid valitsevad ettevõtjad teenivad, nagu kinnitab komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 39. Hagejate argument ei ole seega põhjendatud.
Mis puutub argumenti, et spetsialiseeritud investeerimisfondide valitsemise eest saadud tasu võimalik suurenemine kompenseerib spetsialiseerimata investeerimisfondide valitsemise eest saadava tasu vähenemise, siis tuleb märkida esiteks, et komisjon on vaidlustatud otsuse põhjenduses 36 käsitlenud nii valitsemistasu kui ka osakute omandamise tasu. Hagejate argumentatsioon puudutab igal juhul üksnes valitsemistasu. Teiseks, kui on võimalik, et teatavatel juhtudel hagejate poolt viidatud valitsemistasu puudutav kompensatsioon toimib, siis miski ei viita sellele, et kompensatsioon on automaatne ja kõrvaldab kõikidel juhtudel kõnealuse meetmega antud eelise.
Igal juhul ei tähenda asjaolu, et kõnealuse meetmega antud eelis võib mõnikord muutuda olematuks, et seda ei saa kvalifitseerida eeliseks EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses. Piisab kui kõnealune meede toob endaga kaasa nõudluse kasvu spetsialiseeritud investeerimisfondide osakute järele ning seega suureneb nende fondide või neid valitsevate ettevõtjate poolt teenitud valitsemistasu ja osakute omandamise tasu, et neid ettevõtjaid soodustatakse EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses, arvestamata valikulisuse tingimust. Selles osas ei ole oluline see, kas kõikide tasude kogusumma, mida need ettevõtjad said enne kõnealuse meetme võtmist – fonde ja tehinguid eristamata –, on suurenenud või mitte või võivad suureneda või mitte.
Lisaks tuleb rõhutada, et kui hagejad toovad esile, et valitsemistasu kujutab endast SICAV fondidele kulusid, kuna seda makstakse neid valitsevatele äriühingutele, siis nad toetavad komisjoni esitatud väidet, mille kohaselt kui spetsialiseeritud investeerimisfondi valitseb fondivalitseja, siis saab just viimati nimetatu kõnealusest meetmest kasu valitsemistasu ja osakute omandamise tasu suurenemise näol (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 39).
Lõpuks ei ole veenev ka hagejate argumentatsioon, mis põhineb komisjoni otsustuspraktikal. Nimelt tuleb meenutada, et riigiabi mõiste on objektiivne mõiste, mida tuleb hinnata hetkel, kui komisjon oma otsuse teeb (Euroopa Kohtu 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187
vs
. komisjon, EKL 2006, lk I-5479
, punkt 137), ja mis sõltub üksnes sellest, kas riiklik meede annab ühele või mõnele ettevõtjale eelise või mitte (Esimese Astme Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-228/99 ja T-233/99: Westdeutsche Landesbank Girozentrale ja Land Nordrhein-Westfalen
vs
. komisjon, EKL 2003, lk II-435
, punkt 180). Komisjoni otsustuspraktika selles valdkonnas, mille osas pooled ei ole pealegi üksmeelel, ei saa seega osutuda otsustavaks.
Seega ei ole põhjendatud ükski hagejate esitatud argument, et vaidlustada eelise olemasolu spetsialiseeritud investeerimisfondidele või neid valitsevatele ettevõtjatele.
Siiski vaidlustavad hagejad ka kõnealuse meetme valikulisuse nimetatud fondide või ettevõtjate suhtes.
Nagu nähtub EÜ artikli 87 lõikest 1 on riigi poolt antud majanduslik eelis riigiabi vaid siis, kui see on teataval määral valikuline, soodustades „teatud ettevõtjaid” või „teatud kaupade tootmist”. Selle sätte hindamiseks tuleb vaid kindlaks teha, kas konkreetse õigusliku korralduse raames soodustab riiklik meede „teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist” EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses võrreldes teiste ettevõtjatega, kes on sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras, lähtudes asjassepuutuva meetmega taotletud eesmärgist (vt Euroopa Kohtu 8. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-143/99: Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, EKL 2001, lk I-8365
, punktid 34 ja 41 ning viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohtu praktika kohaselt ei ole valikulisuse tingimus täidetud meetme puhul, mis vaatamata sellele, et ta kujutab endast meetmest kasusaaja jaoks eelist, on õigustatud niisuguse süsteemi olemuse või üldise ülesehitusega, kuhu meede kuulub (eespool punktis 148 viidatud kohtuotsus Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, punkt 42).
Mis puutub kõigepealt äriühinguna asutatud spetsialiseeritud investeerimisfondidesse, kes võivad ettevõtjana kõnealusest eelisest ise kasu saada (vt eespool punkt 135), siis nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustes 11–19 toodud kirjeldusest ja otsuse põhjenduses 40 esitatud selgitusest, näeb kõnealune meede ette maksu vähendamise, mis „piirdub [spetsialiseeritud investeerimisfondidega] ja asjaomaste haldusettevõtetega”. Kuna meede on ammendavalt mõeldud täpselt määratletud ja eritingimusi täitvatele investeerimisfondidele, „kahjustades teisi äriühinguid, mis pakuvad alternatiivseid investeerimisvõimalusi” (vaidlustatud otsuse põhjendus 41), siis soodustab see investeerimisfonde võrreldes teistega, kes on sarnases õiguslikus ja faktilises olukorras eespool punktis 148 viidatud kohtupraktika tähenduses. Seega on kõnealune meede valikuline EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Siinkohal ei ole veenev hagejate argument, mille kohaselt on kõnealusest meetmest tulenev eelis kättesaadav kõikidele investeerimisfondidele, kes täidavad ettenähtud tingimusi, ja seega kujutab see endast üldist meedet.
Nimelt ei anna pelk asjaolu, et eelisest võivad kasu saada kõik investeerimisfondid, kes täidavad ettenähtud tingimused, iseenesest tõendust sellest, et kõnealune meede on üldine ja ei välista seda, et kõnealune meede on valikuline (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 6. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-92/00 ja T-103/00: Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, EKL 2002, lk II-1385
, punkt 58).
Sellest järeldub, et kõnealune meede annab teatavatele investeerimisfondidele valikulise eelise ja kuulub EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamisalasse. Seda tõdemust ei sea kahtluse alla asjaolu, et asjassepuutuvast abikavast saavad kasu ka isikud, kes ei ole ettevõtjad (vt eespool punkt 136). Nendest kaalutlustest igal juhul piisab, et põhjendada teise väite teise osa tagasilükkamist.
Lisaks tuleb eelkõige spetsialiseeritud investeerimisfondide osas, mis ei ole juriidilised isikud, märkida, et komisjoni hinnangul soodustab kõnealune meede fondivalitsejaid, kelle ettevõtja staatust ei ole vaidlustatud ja kes valitsevad investeerimisfonde (vt eelkõige vaidlustatud otsuse põhjendused 37 ja 39). Tuleb aga tõdeda, et vastavalt eespool punktis 148 viidatud kohtupraktikale on valikulisuse tingimus täidetud ka nende puhul.
Tegelikult tuleb rõhutada, et abi võib olla valikuline EÜ artikli 87 lõike 1 kohaselt isegi siis, kui see puudutab ühte majandussektorit tervikuna (eespool punktis 136 viidatud kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punkt 95).
Kõnesoleval juhul on kõnealune meede kohaldatav finantssektorile. Selles sektoris saavad sellest kasu ainult ettevõtjad, kes tegelevad asjassepuutuvate tehingutega. Kuna seda meedet ei kohaldata kõigile ettevõtjatele, ei saa seda lugeda üldiseks maksu- või majanduspoliitika meetmeks. Tegelikkuses on see erand üldisest maksusüsteemist. Abisaajad fondivalitsejad saavad kaudselt kasu eelisest, mida selle süsteemi tavapärasel kohaldamisel ette nähtud ei ole ja millele ei ole õigust finantssektori ettevõtjatel, kes ei soorita spetsialiseeritud investeerimisfondide valitsemise tehinguid (vt selle kohta eespool punktis 136 viidatud kohtuotsus Itaalia
vs
. komisjon, punktid 96, 97, 99 ja 100). Kõnealune meede on seega valikuline ka spetsialiseeritud investeerimisfondide fondivalitsejate suhtes.
Seda järeldust ei sea kahtluse alla asjaolu, et on võimalik, et teatavad fondivalitsejad saavad kasu kõnealusest meetmest tulenevast eelisest teatavate tegevuste puhul ja teiste tegevuste puhul mitte. Siiski on tõsi, et kõnealune meede annab neile eelise teatavate konkreetsete tegevuste puhul, samas kui teiste spetsialiseerimata fondivalitsejate puhul see nii ei ole.
Eeltoodud kaalutlustest tuleneb, et teise väite teine osa tuleb tagasi lükata.
– Kaudse valikulise eelise olemasolu väikese või keskmise kapitalisatsiooniga noteeritud äriühingutele, kelle aktsiaid omavad spetsialiseeritud investeerimisfondid
Vaidlustatud otsuse põhjendusest 42 nähtub, et komisjon on seisukohal, et kõnealune meede annab väikese ja keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutele, kelle aktsiaid spetsialiseeritud investeerimisfondid omavad, kaudse valikulise eelise nõudluse kasvu näol nende aktsiate järele ja nende likviidsuse suurenemise näol, mis on seotud investeeringu atraktiivsusega.
Hagejad ei ole nõus, et kõnealuse meetmega võib kaasneda niisugune nõudluse kasv ja likviidsuse suurenemine. See väide ei ole mitte ainult usutav, arvestades summa tühisust, mille Itaalia Vabariik pühendab kõnealusele meetmele võrreldes suure arvu asjassepuutuvate äriühingutega, vaid seda ei ole vaidlustatud otsuses ka tõendatud.
Seose osas, mida hagejad püüavad luua Itaalia ametiasutuste poolt kõnesolevale meetmele pühendatud summa ning väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute arvu vahel, tuleb märkida, et see ei lükka ümber vaidlustatud otsuses (põhjendus 42) esile toodud seost neisse äriühingutesse investeerimise atraktiivsuse tõusu ja nende äriühingute likviidsuse suurenemise vahel.
Selles osas tuleb rõhutada, et Itaalia Vabariik väitis, et meetme eesmärk on soodustada väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute turu kapitalisatsiooni võrreldes teiste Euroopas noteeritud äriühingute omaga (vaidlustatud otsuse põhjendus 32). Komisjon tõi kõnesolevas kohtuasjas esitatud kostja vastuses ära isegi väljavõtte Itaalia ametiasutuste poolt kohtuasjas T-424/05 esitatud hagiavaldusest, millest nähtub, et maksu vähendamise võimaldamine institutsionaalsetele investoritele, kellel on osalus väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutes, leevendab vähese kapitalisatsiooni negatiivset mõju ettevõtjate kasvu perspektiivile, kuna suur kapitalisatsioon soodustab äriühingute suuruse kasvu. Hagejad küll kinnitavad et kõnealuse meetme eesmärk ei olnud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute likviidsuse kasv. Samas väidavad nad, et kõnealuse meetme eesmärk on ajendada investoreid mitmekesistama väärtpaberiportfelli, omandades osaluse spetsialiseeritud investeerimisfondides ja sellega seonduvalt ajendada fondivalitsejaid laiendama tootevalikut. Isegi kui kõnealusel meetmel ei ole meetme võtja eesmärki, vaid hagejate poolt esitatud eesmärk, on siiski tõsi, et meede tõstab investorite silmis investeeringute atraktiivsust nimetatud äriühingutesse ja et suurendades nõudlust nende aktsiate järele, annab meede viimati nimetatuile eelise.
Pealegi on Euroopa Kohus juba sedastanud, et meede, millega võimaldatakse asjassepuutuvatel ettevõtjatel suurendada omakapitali soodsamatel tingimustel, võib endast kujutada riigiabi (vt selle kohta eespool punktis 127 viidatud kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 34). Vastupidi hagejate poolt väidetule võib pelk likviidsuse suurenemine seega kujutada endast eelist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses.
Muu hulgas ei ole veenev hagejate argument, mille kohaselt SICAV fondid või fondivalitsejad tegutsevad kasumi maksimeerimise loogika alusel ja mitte sõltuvalt võimalikest maksuvähendustest. Nimelt ei ole esiteks need kaks ajendit vastuolus, kuna võimalikud maksuvähendused suurendavad üldjuhul kasumit. Teiseks, kui kõnealuse meetmega saavutatakse hagejate esitatud eesmärk ajendada fondivalitsejaid laiendama oma tootevalikut, tähendab see seda, et meede avaldab ilmselgelt mõju nende poliitikale, kutsudes sel viisil esile nõudluse kasvu väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiate järele.
Järelikult teeb komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 42 õigesti järelduse, et soodustades investorite nõudlust väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiate järele, annab kõnealune meede neile äriühingutele kaudse eelise.
Eespool punktides 148 ja 149 viidatud kohtupraktikast nähtub siiski esiteks, et meetme valikulisuse kontroll eeldab, et võrreldakse abisaajate ettevõtjate olukorda teiste ettevõtjatega, kes on kõnealuse meetmega taotletavast eesmärgist lähtudes sarnases faktilises ja õiguslikus olukorras, ning teiseks, et meede, mis kujutab endast eelist, ei täida valikulisuse tingimust, kui seda õigustab niisuguse süsteemi olemus või üldine ülesehitus, kuhu meede kuulub.
Hagejad aga väidavad esiteks, et noteeritud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute olukord ei ole sarnane suuremate äriühingute olukorraga, ning teiseks, et meetme kehtestamine esimesena nimetatuile ei kujuta endast valikulist kriteeriumi, sest seda õigustab taotletav eesmärk.
Esimese argumendi osas tuleb tõdeda, et hagejad ei ole esitanud ühtegi tõendit selle kohta, et investeeringuid väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutesse ei ole võimalik võrrelda investeeringutega teistesse äriühingutesse, või isegi üksikinvesteeringutega. Eelkõige ei välista asjaolu, et tugeva kapitalisatsiooniga äriühingutel on juba oluline kapitalisatsioon ja nad on juba suurel määral turgudel ning investeerimisfondide portfellis esindatud, et ainult neil põhjustel ei saa neid võrrelda väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutega. Pealegi, kui hagejad väidavad, et kõnealuse meetme eesmärk on ajendada investoreid mitmekesistama oma investeerimisportfelli ja ajendada fondivalitsejaid laiendama tootevalikut, siis nad tunnistavad vaikimisi, et väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute osakud ja teiste, näiteks suure kapitalisatsiooniga äriühingute osakud on investeeringud ja tooted, mis võivad kuuluda samasse portfelli. Kui kõnealune meede ajendab investoreid tasakaalustama oma portfelli, siis tähendab see seda, et nende silmis on investeeringud väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutesse sarnased investeeringutega teistesse äriühingutesse ning võivad olla nende jaoks atraktiivsed, kuivõrd nad näevad selles niisugust eelist, nagu võib anda kõnealune meede.
Mis puutub teise argumenti, siis uuris komisjon seda vaidlustatud otsuse põhjenduses 43. Ta on selles põhjenduses seisukohal, et antud maksusoodustus ei kompenseeri olulist maksutingimuste erinevust ühelt poolt väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingutesse tehtud fondiinvesteeringute ja teiselt poolt muudesse äriühingutesse tehtud fondiinvesteeringute või noteerimata äriühingutesse tehtud üksikinvesteeringute vahel. Meede ei ole ka õigustatud oma spetsiifilise eesmärgiga, sest see piirdub sellega, et fondiinvesteeringute puhul väikese või keskmise kapitalisatsiooniga äriühingute aktsiatesse nähakse ette maksu vähendamine, ja et meede kui selline ei ole ei valikuline ega proportsionaalne eesmärgiga soodustada nende äriühingute kapitalisatsiooni, vaid on pigem allutatud tingimusele, et investeeringuid tehtaks spetsialiseeritud investeerimisfondide kaudu.
Hagejad aga ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis võiks toetada nende väidet, mille kohaselt on kõnealune meede õigustatud meetmega taotletud eesmärgi suhtes ehk siis nende sõnul eesmärgi suhtes tagada, et investorid mitmekesistavad oma investeeringuportfelli spetsialiseeritud investeerimisfondide osakuid omandades, ning Itaalia ametiasutuste sõnul eesmärgi suhtes soodustada nende äriühingute kapitalisatsiooni. Selles osas tuleb meelde tuletada, et kui asuda seisukohale, et majandus- või tööstuspoliitilise eesmärgi, näiteks investeeringute stimuleerimise taotlemise põhjusel saab välistada valikulise meetme suhtes EÜ artikli 87 lõike 1 kohaldamise, kaotaks see säte igasuguse kasuliku mõju. Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale tuleb tõdeda, et kõnealuse meetmega taotletav eesmärk ei võimalda välistada meetme riigiabiks kvalifitseerimist EÜ artikli 87 lõike 1 tähenduses (eespool punktis 152 viidatud kohtuotsus Diputación Foral de Álava jt
vs
. komisjon, punkt 51).
Lõpuks tuleb märkida, et isegi kui kõnesolev väite osa oleks põhjendatud, siis sellest üksi ei piisa vaidlustatud otsuse tühistamiseks, kuna otsus puudutab ka spetsialiseeritud investeerimisfonde või nende fondivalitsejaid.
Seega ei ole ka teise väite neljas osa põhjendatud ning seetõttu tuleb teine väide tervikuna tagasi lükata.
3.
Teise võimalusena esitatud kolmas väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõike 2 punkti a ja EÜ artiklit 88, kuna komisjon tunnistas kõnealuse meetme ühisturuga kokkusobimatuks
Poolte argumendid
Hagejad esitavad kolmanda väite teise võimalusena juhuks, kui Esimese Astme Kohus leiab, et kõnealune meede kujutab endast riigiabi. Nende arvates täidab kõnealune meede EÜ artikli 87 lõike 2 punktis a nimetatud kaks tingimust. Esiteks on tegemist sotsiaalse meetmega investorite kasuks. Teiseks ei esine selle puhul diskrimineerimist siseriiklike ja ühenduse finantstoodete vahel. Vaatlusaluse meetme sotsiaalne iseloom tuleneb sellest, et selle eesmärk on luua fond, mis võimaldab väikehoiustajatel omandada äriühingute aktsiaid, mis muidu oleks olnud neile raskesti kättesaadavad.
Komisjoni poolt viidatud Esimese Astme Kohtu 14. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T-200/04: Sardegna
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus ei avaldata) ei ole igal juhul asjakohane, kuna viidatud lõigus andis Esimese Astme Kohus vastuse puudulikku uurimist puudutava etteheite kohta.
Komisjon vaidlustab hagejate argumendid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Et otsustada esiteks seda, kas abisaaja võib tugineda faktidele ja dokumentidele, millest komisjoni ei ole enne otsuse vastuvõtmist teavitatud, ning teiseks seda, kas sellistele faktidele ja dokumentidele tuginevad väited on vastuvõetavad, tuleb meenutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb EÜ artikli 230 alusel esitatud tühistamishagi raames ühenduse õigusakti seaduslikkust hinnata akti vastuvõtmise kuupäeval olemasoleva teabe alusel. Eelkõige peab komisjoni keerulisi järeldusi hindama vaid nende asjaolude alusel, mis olid komisjonile teada nende hinnangute tegemise ajal. Selles suhtes ei saa komisjonile ette heita, et ta ei ole võtnud arvesse teavet, mida võidi talle esitada haldusmenetluses, kuid mida siiski ei esitatud, kuna komisjon ei ole kohustatud omal algatusel ja oletustele tuginedes uurima, mida oleks võidud talle esitada (vt Esimese Astme Kohtu 23. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas
T-217/02: Ter Lembeek
vs
. komisjon, EKL 2006, lk II-4483
, punktid 82 ja 83 ning viidatud kohtupraktika).
Esimese Astme Kohus on sellest järeldanud, et kui hageja on osalenud EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikus uurimismenetluses, ei saa lugeda vastuvõetavaks faktiliste argumentide esitamist, mis on komisjonile teadmata ja millest ei antud talle teada uurimismenetluse ajal. Samas on huvitatud isikul võimalus esitada lõpliku otsuse vastu õiguslik väide, mida ei esitatud haldusmenetluses (eespool punktis 176 viidatud kohtuotsus Ter Lembeek
vs
. komisjon, punkt 84).
Hagejad ei saa tõepoolest sellel etapil tugineda faktilistele asjaoludele, mis ei ole komisjonile otsuse tegemise ajal teada ja millest nad ei andnud talle teada uurimismenetluse jooksul. Siiski ei takista neil miski viidata kõnesoleva hagi raames EÜ artikli 87 lõike 2 punkti a rikkumisele, isegi kui nad ei olnud sõnaselgelt vaidlustanud komisjoni ametliku uurimismenetluse algatamise otsuses toodud hinnangut, mis puudutab EÜ artikli 87 lõigetes 2 ja 3 sätestatud erandite kohaldamatust.
Selle väite sisulise uurimise käigus tuleb sissejuhatuseks meelde tuletada, et erandit EÜ artikli 87 lõikes 1 ja lõike 2 punktis a ette nähtud riigiabi ühisturuga kokkusobimatuse üldpõhimõttest tuleb tõlgendada kitsalt (vt selle kohta eespool punktis 127 viidatud kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 49).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 52 välistatakse sõnaselgelt hagejate poolt viidatud erandi kohaldamine.
EÜ artikli 87 lõike 2 punktist a nähtub, et selle erandi kohaldamise tingimusteks on abi sotsiaalne iseloom, abi andmine üksiktarbijatele ja asjassepuutuvate toodete päritolul põhineva diskrimineerimise puudumine.
Kuigi ei ole vaidlustatud seda, et abi on antud asjassepuutuvate investeerimisfondide päritolul põhineva diskrimineerimiseta, on meede suunatud kõikidele investorite kategooriatele, kelle makse see vähendab. Kõnealusel meetmel ei ole seega mingit sotsiaalset iseloomu. Järelikult on komisjon õigesti välistanud EÜ artikli 87 lõike 2 punktis a ette nähtud erandi kohaldamise.
Kolmas väide tuleb seega tagasi lükata.
4.
Kolmanda võimalusena esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artiklit 88 ja määruse nr 659/1999 artiklit 14, kuna komisjon andis korralduse asjassepuutuva abi tagasinõudmiseks äriühinguna asutatud investeerimisfondidelt ja lepingulisi investeerimisfonde valitsevatelt ettevõtjatelt
Poolte argumendid
Väites, mis on esitatud kolmanda võimalusena, juhuks kui Esimese Astme Kohus ei tühista vaidlustatud otsust tervikuna, paluvad hagejad tühistada tagastamiskorraldus osas, mis puudutab äriühinguna asutatud investeerimisfonde ja lepingulisi investeerimisfonde valitsevaid ettevõtjaid.
Hagejate sõnul tuleneb tagastamiskorralduse õigusvastasus esiteks sellest, et tegelikud kõnealusest meetmest kasusaajad ja asjassepuutuvas tagastamiskorralduses nimetatud isikud, s.o spetsialiseeritud Itaalia SICAV fondid ja eriotstarbelisi fonde valitsevad Itaalia fondivalitsejad, ei ole samad. Nimelt nähtub EÜ artiklist 88 ja määruse nr 659/1999 artiklist 14, et tagastamiskorraldus võib puudutada vaid otseseid ja tegelikke abisaajaid. Komisjon on eelkõige vaidlustatud otsuse põhjenduses 42 tunnistanud, et üksnes investorid saavad uuritavast meetmest tegelikult kasu ja spetsialiseeritud investeerimisfondid saavad sellest kasu ainult kaudselt.
Hagejad peavad ebaproportsionaalseks seda, et asjassepuutuvaid SICAV fonde ja fondivalitsejaid kohustatakse tagasi maksma asendusmaksu soodustust, mida kohaldati tegevuskasumile, samas kui eelis, millest nad väidetavalt kasu said, seisneb teenitud tasude kasvus. Komisjon ei saa kohustada tagasi nõudma summat, mis ei vasta eelise summale, millest ettevõtjad tegelikult kasu said. Kuna komisjon on kohustanud tagasi nõudma ebaproportsionaalse summa, siis on ta rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 14 lõiget 1, mille kohaselt „komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega”. Siinkohal rõhutavad hagejad, et nad ei väida, et tagastamiskorraldus kui selline on ebaproportsionaalne.
Hagejad väidavad teiseks, et tagastamiskorralduse täitmine asetaks spetsialiseeritud Itaalia SICAV fondid ja spetsialiseeritud eriotstarbelisi fonde valitsevad Itaalia fondivalitsejad ebasoodsamasse olukorda kui see, milles nad oleksid olnud, kui kõnealust meedet ei oleks, kuna maksusoodustusele vastava summa maksmine kujutab endast kulu, mida nad ei oleks muidu pidanud kandma. Pealegi ei ole neil võimalik panna seda kulu investorite kanda. Sellise lisakulu kehtestamine on seega vastuolus kohtupraktikaga, millega nõutakse, et ebaseaduslikult antud abi tagastamisega taastatakse varasem olukord.
Kolmandaks märgivad hagejad, et Itaalia ametivõimudel ei ole võimalik abi tagasi nõuda spetsialiseeritud investeerimisfondidelt, mille asukoht on mõnes teises liikmesriigis nii SICAV fondi kui ka eriotstarbelisi fonde valitseva fondivalitseja puhul ning seetõttu on asjassepuutuv tagastamiskorraldus mitte ainult õigusvastane, vaid ka kohaldamatu ning see põhjustab diskrimineerimise spetsialiseeritud investeerimisfondide asukoha alusel.
Komisjon vaidlustab hagejate argumendid.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Määruse nr 659/1999 artikli 14 lõige 1 näeb ette, et kui ebaseadusliku abi korral tehakse negatiivne otsus, nõuab komisjon, et kõnealune liikmesriik peab võtma kõik vajalikud meetmed, et abisaajalt abi tagasi saada. Komisjon ei nõua abi tagastamist, kui see on vastuolus ühenduse õiguse üldpõhimõttega.
Tuleb meenutada, et ebaseadusliku abi kõrvaldamine tagasinõudmise teel on selle abi ebaseaduslikkuse tuvastamise loogiline tagajärg ning selle eesmärk on varasema olukorra taastamine (Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-277/00: Saksamaa
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-3925
, punkt 74, ja Esimese Astme Kohtu . aasta otsus kohtuasjas
T-318/00: Freistaat Thüringen
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-4179
, punkt 308).
Ebaseaduslikult makstud riigiabi tagasimaksmise peamine eesmärk on ära hoida konkurentsi moonutamist, mis on põhjustatud ebaseadusliku abiga tagatud konkurentsieelisest (eespool punktis 191 viidatud 29. aprilli 2004. aasta kohtuotsus Saksamaa
vs
. komisjon, punkt 76, Esimese Astme Kohtu . aasta otsus liidetud kohtuasjades
T-111/01 ja T-133/01: Saxonia Edelmetalle jt
vs
. komisjon, EKL 2005, lk II-1579
, punkt 114, ja eespool punktis 191 viidatud kohtuotsus Freistaat Thüringen
vs
. komisjon, punkt 310).
Põhimõtteliselt ei saa asutamislepingu riigiabi puudutavate sätete eesmärke silmas pidades lugeda ebaproportsionaalseks ebaseaduslikult antud riigiabi tagasinõudmist varasema olukorra taastamise eesmärgil. Abi tagastamisega kaotab abisaaja eelise, mis tal oma konkurentide ees turul oli, ning abi andmisele eelnenud olukord on taastatud (Euroopa Kohtu 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-372/97: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2004, lk I-3679
, punktid 103 ja 104, ning . aasta otsus kohtuasjas
C-148/04: Unicredito Italiano, EKL 2005, lk I-11137
, punkt 113).
Maksualase abi osas on Euroopa Kohus otsustanud, et varasema olukorra taastamine tähendab võimaluste piires tagasipöördumist olukorra juurde, mis oleks valitsenud siis, kui asjaomaseid tehinguid oleks sooritatud maksumäära vähendamiseta. See aga ei tähenda mineviku erinevat taastamist, tuginedes hüpoteetilistele teguritele, näiteks arvukad valikud, mida huvitatud ettevõtjad oleksid võinud teha, sest tegelikkuses abi toetusel tehtud valikud võivad osutuda pöördumatuks (eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Unicredito Italiano, punktid 117 ja 118).
Neljandat väidet tuleb uurida just neist põhimõtetest lähtudes.
Vaidlustatud otsuse artikli 3 lõige 2 itaaliakeelses versioonis, mis ainsana on autentne, kohustab Itaalia Vabariiki võtma kõik vajalikud meetmed, et tagasi saada abi, mis anti ebaseaduslikult abisaajate käsutusse kas äriühinguna asutatud investeerimisfondide kaudu või ettevõtjate kaudu, kes valitsevad lepingulisi investeerimisfonde, ilma et see piiraks mis tahes võimalikke edaspidiseid riikliku õiguse kohaseid meetmeid.
Vaidlustatud otsuse põhjendus 60 täpsustab, et Itaalia Vabariik peab tagasi nõudma abi investeerimisfondidelt ja lepingulisi investeerimisfonde valitsevatelt ettevõtjatelt, kes on samal ajal esimesed abisaajad ja isikud, kellel lasub tegevuskasumilt riigile asendusmaksu tasumise maksukohustus. Tagasinõutavad summad vastavad erinevusele tavapärase asendusmaksu ja kõnealustest maksusoodustustest tuleneva vähendatud maksu vahel. Põhjenduse 60 kohaselt ei välista komisjon võimalust, et investeerimisfondid või neid valitsevad ettevõtjad nõuavad vastava summa sisse osakuomanikelt, kui selline võimalus on siseriiklikus õiguses ette nähtud. Samuti rõhutab komisjon, et on võimalik, et üksikutele abisaajatele antud abi võib täielikult või osaliselt kuuluda vähese tähtsusega abi kohaldamisalasse.
Tuleb tõdeda esiteks, et spetsialiseeritud investeerimisfondid või neid valitsevad fondivalitsejad saavad kõnealusest meetmest kasu, nagu nähtub eespool punktidest 127–132 ja 138–146, ning seega viitavad hagejad õigustamatult EÜ artikli 88 ja määruse nr 659/1999 artikli 14 rikkumisele, kuivõrd vaidlustatud otsusega kohustatakse Itaalia Vabariiki tagasi nõudma abi muudelt isikutelt kui need, kes on abisaajad vaidlustatud otsuse alusel. Selles osas tuleb rõhutada, et ei asutamisleping ega määrus nr 659/1999 ei tee asjassepuutuva liikmesriigi poolt abi tagasinõudmise puhul vahet olenevalt sellest, kas kõnealuse ebaseadusliku abi saaja on otsene või kaudne abisaaja.
Ometi väidavad hagejad, et vaidlustatud otsus kohustab spetsialiseeritud investeerimisfonde või neid valitsevaid fondivalitsejaid tagastama eelist, mis erineb täielikult sellest, millest nad komisjoni väitel kasu said. Nimelt peavad nad endi sõnul tagasi maksma maksusoodustuse summa, millest nad otseselt kasu ei saanud, kuigi komisjoni sõnul seisneb nende eelis nende osakute omandamise tasu ja valitsemistasu suurenemises. Seega olevat rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
Selle osas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 60, et abi tuleb tagasi nõuda spetsialiseeritud investeerimisfondidelt või neid valitsevatelt fondivalitsejatelt, kes on samal ajal kaudsed abisaajad ja isikud, kellel lasub tegevuskasumilt riigile asendusmaksu tasumise kohustus.
Maksumaksjana on spetsialiseeritud investeerimisfondid või fondivalitsejad Itaalia Vabariigi ainsad võimalikud kontaktisikud ebaseadusliku abi tagasinõudmiseks. Varasema olukorra taastamine, mis oleks valitsenud siis, kui kõnealused tehingud oleks tehtud maksu vähendamiseta, nõuab seega, et neilt nõutaks tagasi erinevus tavalise maksu ja kõnealusest meetmest tuleneva vähendatud maksu vahel, arvestades sellega, et nad võivad seejärel pöörduda aktsionäride või isegi riigi vastu, vastavalt siseriiklikele õigusnormidele.
Arvestades nende kõnealuse ebaseadusliku abi saajate staatust, ei saa abi tagasinõudmist spetsialiseeritud investeerimisfondidelt või fondivalitsejatelt pidada ebaproportsionaalseks eespool punktides 192–194 viidatud kohtupraktika alusel. Nimelt kutsub just kõnealune maksusoodustus, mille tagasimaksmist on nõutud, esile konkurentsimoonutuse spetsialiseeritud investeerimisfondide või neid valitsevate ettevõtjate kasuks võrreldes teiste investeerimisfondidega.
Samuti tuleb tagasi lükata väide, mille kohaselt on spetsialiseeritud investeerimisfondid ja neid valitsevad fondivalitsejad abi tagasinõudmise tulemusel ebasoodsamas olukorras võrreldes sellega, kui nad ei oleks kõnealusest meetmest kasu saanud. Tagastamisele kuuluvaid summasid ei tohi kindlaks määrata erinevate tehingute põhjal, mida ettevõtjad oleks võinud sooritada, kui nad ei oleks otsustanud tehingu kasuks, mida toetati abiga (eespool punktis 193 viidatud kohtuotsus Unicredito Italiano, punkt 114).
Teiseks tuleb igal juhul märkida, et hagejate poolt viidatud praktilised raskused – kui eeldada, et need osutuvad tõeseks – ei ole piisavad selleks, et seada kahtluse alla tagastamiskorraldus, mis puudutab diskrimineerimatult kõiki spetsialiseeritud investeerimisfonde või neid valitsevaid äriühinguid.
Järelikult ei saa selle väitega nõustuda ja seega tuleb hagi tervikuna rahuldamata jätta.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, mõistetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõudele välja hagejatelt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (viies koda)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Vilaras
Dehousse
Šváby
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 4. märtsil 2009 Luxembourgis.
Allkirjad
Sisukord

Vaidluse taust

Kõnealune meede

Haldusmenetlus

Vaidlustatud otsus

Menetlus ja poolte nõuded

Vastuvõetavus

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Sisulised küsimused

1. Esimene väide, et rikutud on EÜ artikli 253 sätteid koosmõjus EÜ artikli 88 sätetega, kuna vaidlustatud otsuse põhjendused on vastuolulised või ebapiisavad

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

– Väite esimene osa, mis puudutab valikulise eelise olemasolu põhjendamist

– Käesoleva väite teine osa, et ühendusesisest kaubavahetust kahjustada võiva konkurentsimoonutuse olemasolu ei ole põhjendatud

2. Teine väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõiget 1, kuna meetme puhul ei ole tegemist riigiabiga

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

– Kõnealusest meetmest kasusaajate kindlakstegemine ja nende kvalifitseerimine ettevõtjaks

– Valikuline eelis spetsialiseeritud investeerimisfondidele või neid valitsevatele ettevõtjatele

– Kaudse valikulise eelise olemasolu väikese või keskmise kapitalisatsiooniga noteeritud äriühingutele, kelle aktsiaid omavad spetsialiseeritud investeerimisfondid

3. Teise võimalusena esitatud kolmas väide, et rikutud on EÜ artikli 87 lõike 2 punkti a ja EÜ artiklit 88, kuna komisjon tunnistas kõnealuse meetme ühisturuga kokkusobimatuks

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

4. Kolmanda võimalusena esitatud neljas väide, et rikutud on EÜ artiklit 88 ja määruse nr 659/1999 artiklit 14, kuna komisjon andis korralduse asjassepuutuva abi tagasinõudmiseks äriühinguna asutatud investeerimisfondidelt ja lepingulisi investeerimisfonde valitsevatelt ettevõtjatelt

Poolte argumendid

Esimese Astme Kohtu hinnang

Kohtukulud
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.