CELEX: 62002TJ0357
Valstybės pagalba
Saksonijos Federacinės žemės valdžios institucijų suteikta valstybės pagalba
Pagalbos mažosioms ir vidutinėms įmonėms schema
Pagreitinta leidimų suteikimo procedūra
Bendrijos gairių ir reglamento dėl išimties taikymo valstybės pagalbai mažosioms ir vidutinėms įmonėms taikymas laike
Pagalbos projektas, apie kurį buvo pranešta prieš išimties taikymo reglamento įsigaliojimą
Teisėti lūkesčiai
Teisinis saugumas
Išsamus pranešimas

Teisinis pagrindas
EB 87 straipsnio 1 dalis nustato:
„Išskyrus tuos atvejus, kai ši Sutartis nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta
pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti,
yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.“
Pagal EB 87 straipsnio 3 dalį:
„Bendrajai rinkai neprieštaraujančia gali būti laikoma:
a)      pagalba, skirta regionų, kuriuose yra neįprastai žemas gyvenimo lygis arba didelis nedarbas, ekonominei plėtrai skatinti;
<...>
c)      pagalba, skirta tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų ekonomikos sričių plėtrai skatinti, jei ji netrikdo prekybos
sąlygų taip, kad prieštarautų bendram interesui;
<...>“
1992 m. liepos 2 d. Komisijos komunikatas valstybėms narėms dėl pagreitinto leidimo mažosioms ir vidutinėms įmonėms (MVĮ)
pagalbos schemoms ir esamų schemų pakeitimų (OL C 213, p. 10 toliau – Komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros)
nustato:
„<...>
iš principo Komisija neprieštaraus naujoms ar esamoms pakeistoms pagalbos schemoms, apie kurias pranešta remiantis (EB) (88) straipsnio
3 dalimi ir kurios atitinka šiuos kriterijus:
1)      naujos pagalbos schemos, išskyrus schemas, remiančias pramonės sektorius, kuriems taikomi specialūs Bendrijos politikos pareiškimai,
taip pat pagalba žemės ūkio, žuvininkystės, transporto ir anglies sektoriams.
Schemos skirtos mažosioms ir vidutinėms įmonėms <...>
Schemos turi atitikti ir vieną iš šių kriterijų:
<...>
Bet kokiai pagalbai eksportui Bendrijos vidaus prekyboje arba veiklos pagalbai procedūra netaikoma; (Pataisytas vertimas)
2)      esamų pagalbos schemų, kurias Komisija jau patvirtino, pakeitimai, išskyrus specialius atvejus, kai Komisija griežtai apribojo
savo leidimus tuomet nurodytu laikotarpiu, biudžetu ir sąlygomis.
Pakeitimai gali apimti vieną iš tokių dalykų:
–        laikotarpio pratęsimą nedidinant biudžeto išteklių,
–        turimo biudžeto padidinimą iki 20 % nepratęsiant laikotarpio,
–        laikotarpio pratęsimą padidinant biudžetą iki 20 % pradinės sumos,
–        schemos taikymo kriterijų sugriežtinimą.
<...>
Komisija priims sprendimą apie pranešimus per 20 darbo dienų.“
Nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairių (OL C 74, 1998, p. 9, su pakeitimais, nurodytais OL C 258, 2000, p. 5, toliau
– nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės) 2 punktas „Taikymo apimtis“ numato, kad Komisija turi taikyti šias gaires
regioninei pagalbai, teikiamai kiekvienam ūkio sektoriui, išskyrus žemės ūkio produktų, išvardytų Sutarties II priede, gamybą,
perdirbimą ir prekybą, žuvininkystę ir anglies pramonę.
Dėl pagalbos veiklai nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairės numato:
„4.15. Regioninė pagalba, skirta sumažinti firmos einamąsias išlaidas (pagalba veiklai), paprastai yra draudžiama. Tačiau
išimtiniais atvejais tokia pagalba gali būti teikiama regionams, kurie yra tinkami pagal (EB) 87 straipsnio 3 dalies a punkto
išlygą, jeigu tai pagrįsta jos įnašu į regioninę plėtrą ir pobūdžiu ir jos lygis proporcingas tiems sunkumams, kuriuos ja
siekiama palengvinti. Pati valstybė narė turi parodyti visus esamus sunkumus ir įvertinti jų svarbą. Pagalba veiklai turi
būti ribotos trukmės ir laipsniškai mažinama.
<...>
4.17. Pagalba veiklai, skirta eksportui tarp valstybių narių skatinti, yra neleistina.“
1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 659/1999, nustatantis išsamias EB (88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83,
p. 1, toliau – valstybės pagalbos reglamentas) nustato Komisijai EB 88 straipsnyje suteiktos teisės nuspręsti dėl valstybės
pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka įgyvendinimo tvarką.
Valstybės pagalbos reglamento 2 straipsnio 2 dalis dėl pranešimo apie naujos pagalbos skyrimą nustato:
„Savo pranešime suinteresuotoji valstybė narė pateikia visą reikiamą informaciją, kad Komisija pagal 4 ir 7 straipsnius (toliau
– išsamus pranešimas) galėtų priimti sprendimą.“
Valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnis numato, kad Komisija iš karto patikrina gautą pranešimą apie naujos pagalbos suteikimą
ir po pirminio patikrinimo priima sprendimą, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba (valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio
2 dalis) arba kad nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka (valstybės pagalbos
reglamento 4 straipsnio 3 dalis), arba priima sprendimą pradėti formalų tyrimo procesą dėl pranešime nurodytų priemonių (valstybės
pagalbos reglamento 4 straipsnio 4 dalis). Šie sprendimai „priimami per 2 mėnesius. Minėtasis laikotarpis prasideda gavus
išsamų pranešimą. Pranešimas laikomas išsamiu, jeigu per du mėnesius po jo arba papildomos informacijos pateikimo Komisija
neprašo pateikti daugiau informacijos <...>“ (valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 5 dalis).
Valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalis numato:
„Jeigu per (valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio) 5 dalyje nustatytą laikotarpį Komisija nepriima (minėto) straipsnio
2, 3 arba 4 dalyje nurodyto sprendimo, tokia pagalba laikoma Komisijos patvirtinta. Tokiu atveju suinteresuotoji valstybė
narė gali įgyvendinti atitinkamas priemones, prieš tai apie jas informavusi Komisiją, jeigu Komisija, gavusi pranešimą, per
15 darbo dienų nepriima šiame straipsnyje nurodyto sprendimo.“
Valstybės pagalbos reglamento 5 straipsnio 3 dalis nustato:
„Pirmiau nurodytas pranešimas laikomas atšauktu, jeigu reikalaujama informacija nepateikiama per nustatytą laikotarpį, išskyrus
tuos atvejus, kai dar nepasibaigęs minėtasis laikotarpis pratęsiamas Komisijos ir suinteresuotosios valstybės narės sutikimu
arba kai suinteresuotoji valstybė narė tinkamai pagrįstu pranešimu informuoja Komisiją apie tai, kad, jos nuomone, pranešimas
yra išsamus, nes papildomai pareikalautos informacijos nėra arba tokia informacija jau buvo pateikta. Tokiu atveju 4 straipsnio
5 dalyje nurodytas laikotarpis prasideda kitą dieną po pranešimo gavimo <...>“
1998 m. gegužės 7 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 994/98 dėl Europos bendrijos steigimo sutarties (87) ir (88) straipsnių taikymo
kai kurioms horizontalios valstybės pagalbos rūšims (OL L 142, p. 1, toliau – įgaliojimus suteikiantis reglamentas) 1 straipsnio
1 dalis a punkto i papunktis numato, kad, remiantis EB 87 straipsniu, Komisija gali paskelbti, jog esant tam tikroms aplinkybėms
pagalba mažosioms ir vidutinėms įmonėms neprieštarauja bendrajai rinkai ir informuoti Komisijos, kaip reikalaujama EB 88 straipsnio
3 dalyje, nebūtina.
2001 m. sausio 12 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 70/2001 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo valstybės pagalbai
mažosioms ir vidutinėms įmonėms (OL L 10, p. 33, toliau – išimties taikymo MVĮ reglamentas) nustato kriterijus, kuriuos atitinkančios
individuali pagalba ir pagalbos schemos MVĮ neprieštarauja bendrajai rinkai pagal EB 87 straipsnio 3 dalį ir joms netaikomas
Sutarties 88 straipsnio 3 dalies reikalavimas informuoti.
Minėto reglamento 4 konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„Šis reglamentas nesuvaržo valstybių narių galimybės pranešti apie pagalbą mažosioms ir vidutinėms įmonėms. Komisija tokius
pranešimus įvertins ypač atsižvelgdama į šiame reglamente pateiktus kriterijus. Rekomendacijos dėl valstybės pagalbos mažosioms
ir vidutinėms įmonėms turėtų būti panaikintos nuo šio reglamento įsigaliojimo datos, kadangi jo turinys pakeičia tų rekomendacijų
turinį.“

Faktinės ginčo aplinkybės
1.
Administracinė procedūra
Pagal
Freistaat Sachsen
Ūkio ir darbo ministerijos mažųjų ir vidutinių įmonių pajėgumo gerinimo programą (toliau – programa), pirmą kartą patvirtintą
1992 m.,
Freistaat Sachsen
laisvųjų profesijų atstovams ir mažosioms bei vidutinėms gamybos ar prekybos įmonėms, turinčioms buveinę ar nuolatinę įmonę
jos teritorijoje, pateikus prašymą suteikia neatlygintinas subsidijas projektams, kuriais siekiama vystyti ekonomiką. Apie
programą remiantis EB sutarties 93 straipsnio 3 dalimi (dabar – EB 88 straipsnio 3 dalis) pirmą kartą Komisijai buvo pranešta
1992 m. liepos 3 d. Vokietijos Federacinės Respublikos nuolatinio atstovo laišku. 1992 m. rugsėjo 30 d. laiške Komisija pritarė
šiai programai.
Programos galiojimo terminas buvo pratęstas keletą kartų, ir kiekvieną kartą programa buvo iš dalies keičiama ir atnaujinama.
Remiantis Komunikatu dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros, apie padarytus pakeitimus buvo pranešama kiekvieno galiojimo
termino pabaigoje. 1996 m. vasario 26 d. ir 1998 m. spalio 6 d. pranešimus Komisija patvirtino atitinkamai 1996 m. balandžio
3 d. ir 1998 m. lapkričio 12 d. laiškais. Pagalbos priemonės, apie kurią buvo pranešta 1998 m. spalio 6 d. ir kuri buvo patvirtinta
1998 m. lapkričio 12 d., galiojimo terminas baigėsi 2000 m. gruodžio 31 dieną (
Freistaat Sachsen
oficialus leidinys Nr. 14, 1999 4 8, p. 289).
2000 m. gruodžio 29 d. laišku, kurį Komisija gavo 2001 m. sausio 3 d., Vokietijos Federacinė Respublika remdamasi EB 88 straipsnio
3 dalimi pranešė apie šešias paprogrames, įtrauktas į naują programos versiją. Pranešimu buvo siekiama pratęsti programos
galiojimą penkeriems metams, t. y. nuo 2001 m. sausio 1 d. iki 2005 m. gruodžio 31 dienos. Šis pranešimas, kaip ir ankstesni,
buvo pateiktas pasinaudojant Komisijos numatyta forma dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros.
2001 m. sausio 12 d. Komisija priėmė išimties taikymo MVĮ reglamentą, kurio projektas buvo parengtas Valstybės pagalbos konsultacinio
komiteto, kurį sudaro valstybių narių atstovai ir kuris buvo įkurtas įgaliojimus suteikiančio reglamento 7 straipsniu. Pagal
išimties taikymo MVĮ reglamento 10 straipsnį šis reglamentas įsigaliojo dvidešimtą dieną po jo paskelbimo
Europos Bendrijų oficialiajame leidinyje
, t. y. 2001 m. vasario 2 d., praėjus dviem dienoms nuo Komunikate dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros nustatyto
20 darbo dienų termino pabaigos.
2001 m. vasario 5 d. laišku Komisija nurodė, kad ji negali suteikti leidimo pagalbos schemai pagal pagreitintą leidimo suteikimo
procedūrą. Komisija paprašė Vokietijos Federacinės Respublikos jai nurodyti, „ar „soft aid“ gaunanti veikla yra suderinama
su (išimties taikymo MVĮ reglamentu), t. y. ar atitinkamame pranešime numatytas pagalbos dydis gali būti sumažintas iki išimties
taikymo MVĮ reglamente numatyto dydžio <...>“, ir pažymėjo, kad „jei tai būtų neįmanoma, reikia būtinai nurodyti konkrečius
motyvus (būtinumas ir suderinamumas ekonominės politikos prasme)“.
2001 m. kovo 12 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo pastabas, išdėstydama analizę, kuri, jos nuomone,
pateisino pagalbos schemą. 2001 m. kovo 13 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika dar kartą kreipėsi į Komisiją.
2001 m. birželio 1 d. laišku, palaikydama Vokietijos Federacinės Respublikos pagal pranešimo teikimo tvarką nurodytus argumentus,
Freistaat Sachsen
Ūkio ir darbo ministerija Komisijai pateikė pastabas.
2001 m. birželio 14 d. Berlyne įvyko Vokietijos Federacinės Respublikos ir Komisijos atstovų susitikimas.
2001 m. rugpjūčio 2 d. pranešimu, pagrįstu išimties taikymo MVĮ reglamento 9 straipsnio 1 dalimi, Vokietijos Federacinė Respublika
pranešė Komisijai apie savo sprendimą iki 2008 m. gruodžio 31 d. arba iki sprendimo, leidžiančio pagalbos, apie kurią buvo
pranešta, projektą, priėmimo dienos įgyvendinti šešias paprogrames, sudarančias pagalbos schemą, apie kurią buvo pranešta,
nepažeidžiant išimties taikymo MVĮ reglamento.
2001 m. rugsėjo 5 d. Komisija dar kartą paprašė Vokietijos Federacinės Respublikos pateikti informaciją apie tai, ar ji nenori
pakeisti savo pirminio pranešimo. 2001 m. spalio 9 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika atsakė nenorinti nieko keisti.
2001 m. lapkričio 16 d. laišku Komisija pranešė Vokietijos Federacinei Respublikai, kad priemonė „pardavimų grupavimas“, dėl
kurios buvo atliekama atskira procedūra CP 92/01 – Vokietija, sujungiama su byla (C 89/01) dėl nagrinėjamos pagalbos schemos
ir sudaro ketvirtą paprogramę „bendradarbiavimas“.
2001 m. gruodžio 11 d. Komisija pranešė Vokietijos Federacinei Respublikai apie savo sprendimą pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje
numatytą procedūrą (toliau – sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą) dėl paprogramių „coaching“, „dalyvavimas parodose“,
„bendradarbiavimas“ ir „dizaino skatinimas“ (toliau – nagrinėjama pagalbos schema). Tačiau Komisija visiškai neprieštaravo
dėl paprogramių „užsienio prekybos konsultavimas“ ir „aplinkos valdymas“.
Sprendime pradėti formalią tyrimo procedūrą Komisija priminė Vokietijos Federacinei Respublikai apie EB 88 straipsnio 3 dalies
suspensyvinį poveikį ir pabrėžė, kad visas išimties taikymo MVĮ reglamento sąlygas atitinkanti individuali pagalba pagal minėto
reglamento 3 straipsnio 1 dalį yra suderinama su bendrąja rinka.
2002 m. sausio 21 d. laišku Vokietijos Federacinė Respublika pateikė savo nuomonę apie sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą.
Vėliau, 2002 m. vasario 19 d. Briuselyje ir 2002 m. birželio 10 d. Berlyne, įvyko dar du Vokietijos Federacinės Respublikos
ir Komisijos atstovų susitikimai.
2002 m. vasario 7 d. sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą buvo paskelbtas Oficialiajame leidinyje (OL C 34, p. 2).
Komisija pasiūlė suinteresuotosioms šalims pateikti savo pastabas dėl nagrinėjamos pagalbos schemos. Ji negavo jokių pastabų.
2.
Ginčijamas sprendimas
2002 m. rugsėjo 24 d. Komisija priėmė sprendimą 2003/226/EB dėl Vokietijos numatomos pagalbos schemos – „Pagalbos programa
mažosioms ir vidutinėms įmonėms –
Freistaat Sachsen
įmonių pajėgumo gerinimas“ – Paprogramės 1 (Coaching), 4 (dalyvavimas parodose), 5 (bendradarbiavimas) ir 7 (dizaino skatinimas)
(OL L 91, 2003, p. 13, toliau – ginčijamas sprendimas).
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis yra tokia:
„1 straipsnis
Pagalbos programos mažosioms ir vidutinėms įmonėms – <...> įmonių pajėgumo gerinimas <...> keturios paprogramės „coaching“,
„dalyvavimas parodose“, „bendradarbiavimas“ ir „dizaino skatinimas“ yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme
<...>.
2 straipsnis
Tiek, kiek keturios 1 straipsnyje minėtos paprogramės neperžengia Reglamento <...> Nr. 70/2001 taikymo srities ribų ir neviršija
minėtame reglamente nustatyto pagalbos intensyvumo lygio, jos gali būti pripažintos suderinamos su bendrąja rinka EB 87 straipsnio
3 dalies c (punkto) prasme <...>.
Tiek, kiek keturios paprogramės numato pagalbą, kuri peržengia Reglamento <...> Nr. 70/2001 taikymo ribas ir viršija minėtame
reglamente nustatytą pagalbos intensyvumo lygį, jos yra nesuderinamos su bendrąja rinka.
3 straipsnis
Tiek, kiek 1 straipsnyje minėta paprogramė „bendradarbiavimas“ numato pagalbą veiklai, ji yra nesuderinama su bendrąja rinka.
4 straipsnis
Vokietija 1 straipsnyje minėtas keturias paprogrames gali įgyvendinti tik įvykdžiusi šį sprendimą.
5 straipsnis
Vokietija per du mėnesius nuo pranešimo apie šį sprendimą informuoja Komisiją apie priemones, kurių ji ėmėsi jam įvykdyti.
6 straipsnis
Šis sprendimas yra skirtas Vokietijos Federacinei Respublikai.“

Procesas ir šalių reikalavimai
2002 m. gruodžio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu ieškiniu ieškovė iškėlė šią bylą.
Išklausęs teisėjo pranešėjo pranešimą, Pirmosios instancijos teismas (penktoji išplėstinė kolegija) nusprendė, pirma, imtis
proceso organizavimo priemonių, prašydamas šalių raštu atsakyti į klausimus bei pateikti dokumentus, ir, antra, pradėti žodinę
proceso dalį. Šalys į Pirmosios instancijos teismo prašymus atsakė per nustatytą terminą.
Per 2006 m. kovo 21 d. posėdį šalys pateikė savo žodinius paaiškinimus ir atsakė į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus.
Ieškovė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio antrąją pastraipą bei 3 ir 4 straipsnius,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės
Ieškovė grįsdama savo ieškinį nurodo penkis ieškinio pagrindus. Pirmasis yra susijęs su ginčijamo sprendimo formaliu neteisėtumu
dėl to, kad nagrinėjamai pagalbos schemai Komisija netaikė pagreitintos leidimo suteikimo procedūros. Antrasis ieškinio pagrindas
yra pagrįstas ginčijamo sprendimo materialine klaida, susijusia su tuo, kad išimties taikymo MVĮ reglamentas buvo netaikytinas
šioje byloje. Trečiasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas tuo, kad nagrinėjama pagalbos schema galėjo būti patvirtinta remiantis
Bendrijos gairėmis dėl valstybės pagalbos mažosioms ir vidutinėms įmonėms (OL C 213, 1996, p. 4, toliau – 1996 m. Bendrijos
gairės dėl MVĮ). Ketvirtasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas Komisijos diskrecijos neturėjimu per nagrinėjamos pagalbos schemos
tyrimą ir su tuo susijusios pareigos motyvuoti nesilaikymu. Penktasis ieškinio pagrindas yra pagrįstas tuo, jog Komisija neįrodė,
kad pagalbos schema realiai iškraipė ar galėjo iškraipyti konkurenciją, ir su tuo susijusios pareigos motyvuoti nesilaikymu.
1.
Dėl ieškinio pagrindo, pagrįsto ginčijamo sprendimo formaliu neteisėtumu dėl to, kad Komisija netaikė pagreitintos leidimo
suteikimo procedūros

Šalių argumentai
Ieškovė tvirtina, kad Vokietijos Federacinė Respublika apie pagalbos schemą pranešė pagal komunikatą dėl pagreitintos leidimo
suteikimo procedūros ir kad Komisija, užuot priėmusi savo sprendimą per jai nustatytas 20 darbo dienų, palaukė, kol įsigalios
išimties taikymo MVĮ reglamentas.
Atsakydama į Komisijos argumentą, kad 1992 m. komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros nėra privalomas, nes
jis buvo priimtas nesilaikant valstybės pagalbos reglamento nuostatų, ieškovė tvirtina, jog šis reglamentas įsigaliojo praėjus
septyneriems metams nuo šio komunikato priėmimo ir todėl pastarasis negali būti vertinamas remiantis reglamentu. Be to, nors
valstybės pagalbos reglamentas yra vėlesnis aktas nei komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros ir jame nėra
jokios su pastaruoju aktu susijusios nuostatos, Komisija nuolat taikė šią tvarką savo praktikoje įsigaliojus reglamentui.
Antra, ieškovė nepritaria ginčijamame sprendime Komisijos padarytai išvadai, kad pagreitinta leidimo suteikimo procedūra buvo
netaikytina, nes nagrinėjama pagalbos schema nebuvo „esama pagalbos schema“. Komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo
procedūros 2 punktas numato, kad ši procedūra yra taikoma keičiant esamas pagalbos schemas, kurias Komisija jau patvirtino,
jei pakeitimas yra susijęs su „laikotarpio pratęsimu padidinant biudžetą iki 20 % pradinės sumos“ arba kai tai susiję su „taikymo
kriterijų sugriežtinimu“.
Buvo sugriežtintos ne tik nagrinėjamos pagalbos schemos taikymo sąlygos, lyginant su ankstesnėmis priemonėmis, bet ir Komisija
du kartus jau buvo patvirtinusi programą. Ieškovė mano, kad nedidelis pagalbos schemos turinio pakeitimas, susijęs ne tik
su paprastu jos pratęsimu ir biudžeto padidinimu, neužkerta kelio pagreitintos leidimo suteikimo procedūros taikymui, kaip,
beje, tam iki šiol neprieštaravo Komisija, 1996 m. ir 1998 m. pratęsdama pirminę programą, apie kurią buvo pranešta 1992 m.,
suteikdama leidimus pagal minėtą procedūrą. Remiantis principu, pagal kurį yra draudžiama atsisakyti vykdyti pažadą kito nenaudai,
vien tik minėta aplinkybė turėjo neleisti Komisijai atsisakyti taikyti pagreitintą leidimo suteikimo procedūrą.
Trečia, ieškovė tvirtina, kad net jei nagrinėjama pagalbos schema turėtų būti laikoma nauja pagalba, Komisija turėjo atlikti
tyrimą ir remdamasi pagreitinta leidimo suteikimo procedūra per 20 dienų priimti sprendimą, nes šis terminas taikomas tiek
jau esamoms pagalbos schemoms, tiek naujoms priemonėms. Be to, ieškovė, priešingai nei tvirtina Komisija, mano, kad nagrinėjama
pagalbos schema visiškai neteikia pagalbos eksportui.
Ketvirta, ieškovė tvirtina, kad net jei nagrinėjama pagalbos schema būtų susijusi su pagalba eksportui, Komisija galėjo šią
schemos dalį nagrinėti netaikydama jai pagreitintos leidimo suteikimo procedūros, o likusi dalis, pripažinta suderinama su
bendrąja rinka, turėjo būti nagrinėjama ir patvirtinta pagal šią procedūrą.
Komisija pirmiausia tvirtina, kad komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros nesuteikia jai teisės priimti
sprendimo per 20 darbo dienų. Šis terminas yra taikomas tik teigiamiems sprendimams tam tikrais paprastais atvejais, atitinkančiais
nustatytas sąlygas.
Taip pat Komisija tvirtina, kad dėl komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros laikymosi negalima pareikšti
ieškinio, nes jis buvo priimtas prieš įsigaliojant valstybės pagalbos reglamentui, kuriame galutinai buvo nustatyti taikytini
terminai. Valstybės pagalbos reglamentas panaikino prašymą taikyti pagreitintą leidimo suteikimo procedūrą, nes minėto reglamento
4 straipsnis įtvirtino normą dėl terminų ir nenumatė šios procedūros išlaikymo. Tačiau remiantis principu, pagal kurį vėlesnė
tokio paties lygio ar viršesnė norma panaikina ankstesnes priešingas nuostatas, reglamentuojančias tas pačias faktines aplinkybes
ir susijusias su tuo pačiu dalyku, pagreitinta leidimo suteikimo procedūra tapo „nereikalinga“ ir todėl nėra privaloma. Nors
Komisija ir toliau
de facto
laikosi gairių ar kitų komunikatų, kurie jau nebegalioja ar tapo „nereikalingi“, jie vis dėlto nėra jai privalomi.
Galiausiai Komisija ginčija ieškovės argumentus, jog nagrinėjama pagalbos schema atitinka komunikate dėl pagreitintos leidimo
suteikimo procedūros nustatytas sąlygas ir jog jai gali būti suteiktas leidimas pagal šią procedūrą.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros atitinkamai savo antrojoje ir paskutinėje pastraipose numato, kad
iš principo Komisija neprieštaraus naujoms ar esamoms pakeistoms pagalbos schemoms, apie kurias pranešta remiantis EB 88 straipsnio
3 dalimi ir kurios atitinka tam tikrus minėtame komunikate nustatytus kriterijus, ir kad ji priims sprendimą apie pranešimus
per 20 darbo dienų.
Ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė, kad, priešingai nei tvirtina Vokietijos Federacinė Respublika,
nagrinėjama pagalbos schema neturi būti vertinama vykdant pagreitintą leidimo suteikimo procedūrą, nes šioje byloje taikytinos
procedūrinės nuostatos yra reglamento dėl valstybės pagalbos nuostatos.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad nurodydama, jog turi būti taikomos reglamento dėl valstybės pagalbos nuostatos, o ne komunikato
dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros nuostatos, Komisija aiškiai nurodė, kad komunikatas neteko prasmės įsigaliojus
valstybės pagalbos reglamentui. Ši pozicija aiškiai matyti jos rašytiniuose pareiškimuose, kuriuose ji tvirtina, kad minėtas
komunikatas tapo „nereikalingas“ dėl valstybės pagalbos reglamento neatitikimo, nes pastarojo 4 straipsnis įtvirtina taisyklę
dėl terminų ir nenumato pagreitintos leidimo.
Be to, Komisija ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamosios dalies 1 punkte siekia įrodyti ne tai, kad komunikatas dėl pagreitintos
leidimo suteikimo procedūros tapo „nereikalingas“, tačiau tai, kad jis buvo netaikytinas, nes ši byla neatitiko jame nustatytų
kriterijų.
Galiausiai iš bylos medžiagos matyti, kad Komisija neginčija ieškovės tvirtinimo, jog ji, įsigaliojus reglamentui dėl valstybės
pagalbos, ir toliau taikė pagreitintą leidimų suteikimo procedūrą, tačiau pabrėžia, kad nebegaliojantys komunikatai ir gairės,
net jei ji ir toliau
de facto
jų laikosi, nėra jai privalomi.
Pirmiausia dėl to, ar valstybės pagalbos reglamento priėmimas lėmė komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros
„nereikalingumą“, reikia pažymėti, jog be to, kad minėtame reglamente šiuo klausimu nėra jokios nuorodos, tik 2004 m. balandžio
30 d., t. y. praėjus penkeriems metams nuo jo įsigaliojimo, Oficialiajame leidinyje buvo paskelbtas komunikatas apie tam tikrų
tekstų, susijusių su politika valstybės pagalbos srityje, nereikalingumą (OL C 115, 2004, p. 1, toliau – komunikatas dėl nereikalingų
tekstų), kuriame buvo minimas ir komunikatas dėl pagreitintos leidimų suteikimo procedūros. Iš tikrųjų minėto komunikato trečiojoje
pastraipoje yra nurodyta, kad „nuo šio komunikato paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
, (Komisija) jokioje srityje netaikys šių tekstų, kad ir koks būtų jų teisinis statusas: <...> 13) (komunikatas dėl pagreitintos
leidimo suteikimo procedūros)“.
Taip pat reikia pažymėti, kad komunikato dėl nereikalingų tekstų antrojoje pastraipoje nurodoma, jog remiantis valstybės pagalbos
reglamento 27 straipsniu, priėmus 2004 m. balandžio 21 d. Komisijos reglamentą (EB) Nr. 794/2004, įgyvendinantį Tarybos reglamentą
(EB) Nr. 659/1999 (OL L 140, p. 1, toliau – reglamento dėl valstybės pagalbos įgyvendinimo reglamentas), tam tikri tekstai,
susiję su klausimais dėl procedūros valstybės pagalbos srityje, tapo nereikalingi, „įskaitant ir pagreitintus pranešimus“.
Remiantis komunikatu dėl nereikalingų tekstų, komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros tapo „nereikalingas“
tik dėl to ir tik po to, kai buvo priimtas reglamento dėl valstybės pagalbos įgyvendinimo reglamentas. Ši aplinkybė aiškintina
tuo, kad pastarojo reglamento 4 straipsnyje įtvirtinama supaprastinta pranešimų apie tam tikrus taikomos pagalbos pakeitimus
procedūra, t. y. procedūra, kuri iš esmės perima komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros 2 punkte numatytus
kriterijus (leistinos pagalbos schemos biudžeto padidėjimą daugiau kaip 20 %, minėtos schemos pratęsimą padidinus biudžetą
arba jo nepadidinus ir taikomos leistinos pagalbos schemos taikymo kriterijų sugriežtinimą) ir kuri taip pat numato trumpesnį
nei reglamento dėl valstybės pagalbos 4 straipsnyje numatytą terminą, t. y. 1 mėnesio terminą, per kurį Komisija stengiasi
priimti sprendimą pagal minėtą procedūrą.
Be to, priešingai nei Komisija nurodė savo rašytiniuose dokumentuose, nėra jokio neatitikimo tarp valstybės pagalbos reglamento,
kuris, remiantis Teisingumo Teismo praktika, suformuluota 1973 m. gruodžio 11 d. Sprendime (120/73, Rink. p. 1471, 4 punktas),
nustatė maksimalų dviejų mėnesių terminą pagalbos, apie kurią buvo pranešta, pirminiam patikrinimui, vykdant įprastą bendrai
taikomą pranešimo procedūrą, ir komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros, kuris numato 20 dienų terminą tik
vykdant supaprastintą pranešimo procedūrą konkrečiais atvejais.
Reikia taip pat konstatuoti, kad komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros yra netaikomas tik nuo 2004 m.
balandžio 30 d., t. y. nuo komunikato dėl nereikalingų tekstų ir reglamento dėl valstybės pagalbos įgyvendinimo reglamento
paskelbimo dienos.
Tokiomis aplinkybėmis reikia išnagrinėti, ar Komisija galėjo pagrįstai ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje tvirtinti,
kad komunikatas dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros yra netaikytinas šioje byloje, nes ginčijama pagalbos schema
nėra nei nauja, nei ji yra esamos pagalbos schemos pakeitimas minėto komunikato prasme.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad, kaip yra nusprendęs Pirmosios instancijos teismas, komunikato dėl pagreitintos leidimo suteikimo
procedūros antrosios ir paskutinės pastraipų formuluotė leidžia manyti, jog net tuo atveju, kai valstybės pagalbos schemos
projektas atitinka visas sąlygas, kurioms esant galima pasinaudoti 20 darbo dienų terminu, tik „iš principo“ Komisija įsipareigoja
nereikšti pretenzijų praėjus šiam terminui, pasilikdama sau teisę „nuspręsti“, t. y. tam tikrais atvejais priimti sprendimą
pradėti formalią tyrimo procedūrą ir pasibaigus šiai procedūrai priimti galutinį teigiamą, sąlyginį ar neigiamą sprendimą
(2005 m. birželio 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
, T‑171/02, Rink. p. II‑2123, 34 punktas).
Antra, reikia pažymėti, jog kriterijai, kuriuos pagalbos schemos, apie kurias buvo pranešta, turi atitikti, kad Komisija iš
principo nereikštų pretenzijų per 20 darbo dienų, turi būti aiškinami griežtai, nes pagreitinta leidimo suteikimo procedūra
yra įprastos pranešimų vertinimo procedūros išimtis.
Taip pat reikia priminti, kad pagal minėto komunikato 2 punktą esamų pagalbos schemų pakeitimai, leidžiami vykdant pagreitintą
leidimo suteikimo procedūrą, gali apimti laikotarpio pratęsimą nedidinant biudžeto, turimo biudžeto padidinimą iki 20 % nepratęsiant
laikotarpio, laikotarpio pratęsimą padidinant biudžetą iki 20 % pradinės sumos arba išteklių schemos taikymo kriterijų sugriežtinimą.
Iš to matyti, kad bet koks kitoks esamos pagalbos schemos pakeitimas, pavyzdžiui, pagalbos suteikimo sąlygų sušvelninimas
ar šios pagalbos intensyvumo padidinimas užkerta kelią pagreitintos leidimo suteikimo procedūros taikymui.
Šioje byloje reikia konstatuoti, kad remiantis EB 88 straipsnio 3 dalimi ir pagal pagreitintą leidimo suteikimo procedūrą
2000 m. gruodžio 29 d. Komisijai buvo pranešta apie nagrinėjamą pagalbos schemą kaip apie anksčiau patvirtintos pagalbos schemos,
kuri dar galiojo, tačiau jos galiojimo terminas turėjo baigtis 2000 m. gruodžio 31 d., „pakeitimą ir pratęsimą“. Taigi yra
akivaizdu, kad Vokietijos Federacinė Respublika tikėjosi, kad šiuo atveju bus taikoma pagreitinta leidimo suteikimo procedūra.
Tačiau pirmiausia dėl paprogramės „coaching“ ir ypač dėl naujų įmonių reikia pažymėti, kad maksimali pagalba už dieną buvo
padidinta iki 500 EUR, nors anksčiau patvirtintoje pagalbos schemoje ji buvo 800 Vokietijos markių (409,03 EUR).
Antra, dėl paprogramių „dalyvavimas parodose“, „bendradarbiavimas“ ir „dizaino skatinimas“ ir ypač dėl konkrečių tam tikrų
specialių projektų, pavyzdžiui, projektų zonose, apibrėžiamose kaip „zonos, patiriančios ypatingų sunkumų“, reikia pažymėti,
kad kiekvienai nagrinėjamos pagalbos schemai numatytas maksimalus pagalbos intensyvumas buvo padidintas, palyginti su anksčiau
patvirtintos pagalbos schemos intensyvumu.
Be to, dėl paprogramės „dalyvavimas parodose“ reikia pažymėti, kad maksimalus pagalbos lygis mažosioms įmonėms, veikiančioms
zonose, patiriančiose ypatingų sunkumų, anksčiau patvirtintoje pagalbos schemoje buvęs 50 %, nagrinėjamoje pagalbos schemoje
buvo padidintas iki 60 %.
Dėl paprogramės „bendradarbiavimas“ reikia konstatuoti, kad nors bendrai taikomas pagalbos intensyvumas sumažėjo nuo 70 %
iki 65 %, pagalbos finansuoti galimybių studijas ir projektus, parengtus pagal Bendrijos Interreg III iniciatyvą ir apimančius
mažiausiai penkias mažąsias ir vidutines įmones bei mažųjų įmonių parengtus projektus, numatomas maksimalus lygis buvo padidintas
iki 80 %.
Galiausiai dėl paprogramės „dizaino skatinimas“ reikia pažymėti, kad maksimalus pagalbos lygis, anksčiau patvirtintoje pagalbos
schemoje buvęs 50 %, nagrinėjamoje pagalbos schemoje mažosioms įmonėms, veikiančioms zonose, patiriančiose ypatingų sunkumų,
buvo padidintas iki 70 %.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, jog esamos pagalbos pakeitimai buvo per dideli, kad pranešimą būtų galima nagrinėti pagal pagreitintą
leidimo suteikimo procedūrą. Iš tikrųjų padidėjo kiekvienos nagrinėjamą pagalbos schemą sudarančios paprogramės numatomos
pagalbos maksimalus lygis, bent jau tam tikrų adresatų atžvilgiu. Tačiau, kaip matyti iš šio sprendimo 58 punkto, komunikatas
dėl pagreitintos leidimo suteikimo procedūros leidžia taikyti šią procedūrą, tik jei pakeitimai apima laikotarpio pratęsimą
nedidinant biudžeto, turimo biudžeto padidinimą iki 20 % nepratęsiant laikotarpio, laikotarpio pratęsimą padidinant biudžetą
iki 20 % pradinės sumos arba išteklių schemos taikymo kriterijų sugriežtinimą. Šioje byloje pakeitimai, susiję su pagalbos
intensyvumo padidinimu, neleidžia taikyti minėtos procedūros, nes jie yra esamos pagalbos schemos sušvelninimas.
Dėl ieškovės argumento, jog, net jei pagalbos schema turi būti laikoma nauja schema, Komisija vis tiek turėjo atlikti tyrimą
pagal pagreitintą procedūrą, reikia konstatuoti, kad paprogramėje „bendradarbiavimas“ numatyta pagalbos priemonė yra susijusi
su pardavimų grupių bent iš trijų mažųjų ir vidutinių įmonių sukūrimu, siekiant bendrai ieškoti prekių realizavimo rinkų užsienyje
(„gemeinsamen Erschliessung ausländischer Märkte“). Tačiau komunikato dėl pagreitintos leidimų suteikimo procedūros 1 punkto
paskutinėje pastraipoje yra nurodyta, kad „bet kokiai pagalbai eksportui Bendrijos vidaus prekyboje arba veiklos pagalbai
procedūra netaikoma“.
Kadangi Komisija pagrįstai galėjo nuspręsti, kaip ji nurodė ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamosios dalies 1 punkte, kad
nagrinėjama schema numatė pagalbą eksportui Bendrijos vidaus prekyboje ir jai negalėjo būti suteiktas leidimas pagal pagreitintą
procedūrą, nes schema dėl šios aplinkybės negalėjo būti laikoma nauja pagalbos schema.
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad nors iš išsamios analizės matyti, jog nagrinėjama priemonė nėra „pagalba eksportui Bendrijos
vidaus prekyboje“, vis dėlto Komisija pagrįstai netaikė pagreitintos leidimo suteikimo procedūros, nes iš pirmo žvilgsnio
abejonių šiuo klausimu galėjo būti. Iš tikrųjų, kaip Komisija nurodo savo rašytiniuose dokumentuose, šia procedūra yra siekiama
leisti pagreitinta tvarka suteikti leidimus pagalbos schemoms, kurios nekelia jokių abejonių dėl jų suderinamumo su valstybės
pagalbos srityje taikomomis taisyklėmis ir dėl kurių iš pirmo žvilgsnio galima priimti teigiamą sprendimą. Be to, kaip buvo
nurodyta šio sprendimo 56 punkte, tik „iš principo“ Komisija įsipareigoja nereikšti pretenzijų praėjus 20 darbo dienų terminui.
Ieškovės argumentas, jog jei Komisija manė, kad pagalbos schema, apie kurią buvo pranešta, yra pagalba eksportui, atitinkamos
priemonės turėjo būti atskirtos nuo likusios pagalbos schemos, kuriai galėjo būti taikoma pagreitinta leidimo suteikimo procedūra,
turi būti atmestas. Iš tikrųjų ne tik kad komunikatas dėl pagreitintos leidimo nenumato tokio dalinio leidimo suteikimo galimybės,
bet net iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, atsižvelgiant į padarytų pakeitimų pobūdį, būtinos sąlygos taikyti pagreitintą
leidimo suteikimo procedūrą nebuvo įvykdytos.
Todėl darytina išvada, kad Komisija teisingai ginčijamo sprendimo 54 konstatuojamojoje dalyje manė, jog pranešimas apie nagrinėjamą
pagalbos schemą negalėjo būti nagrinėjamas pagal pagreitintą leidimo suteikimo procedūrą, nes pagalbos schema, apie kurią
buvo pranešta, nebuvo nei nauja schema, nei esamos schemos pakeitimas minėto komunikato prasme.
Todėl reikia atmesti pirmąjį ieškinio pagrindą.
2.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto ginčijamo sprendimo materialine klaida, susijusia su išimties taikymo MVĮ reglamento
netaikymu

Šalių argumentai
Ieškovė pirmiausia tvirtina, kad ginčijamas sprendimas yra neteisėtas, nes Komisija turėjo ištirti nagrinėjamą pagalbos schemą
atsižvelgdama į teisę, galiojusią tuo metu, kai ji gavo pranešimą, t. y. į 1996 m. Bendrijos gaires dėl MVĮ, kurios turėjo
būti taikomos 2001 m. sausio 3 d., o ne į išimties taikymo MVĮ reglamentą, įsigaliojusį 2001 m. vasario 2 dieną. Taigi ginčijamas
sprendimas neturi teisinio pagrindo, o to pakaktų pateisinti jo panaikinimą. Be to, ginčijamo sprendimo 55 konstatuojamojoje
dalyje pateikta Komisijos analizė, pagrįsta pereinamojo laikotarpio priemonių nebuvimu ir 1996 m. Bendrijos gairių dėl MVĮ
panaikinimu įsigaliojus išimties taikymo MVĮ reglamentui, reiškia vertinimo sąlygų pakeitimą, šiuo atveju jų sugriežtinimą
vykstant procedūrai, o tai yra neteisėta.
Komisijos nurodyta teismų praktika, grindžiant argumentą, jog ji turėjo taikyti išimties taikymo MVĮ reglamentą, nes nauja
norma taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms, (2002 m. sausio 29 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Pokrzeptowicz-Meyer
, C‑162/00, Rink. p. I‑1049, 49–55 punktai), yra netinkama. Šioje byloje kalbama ne apie būsimą konkrečių priemonių poveikį,
bet apie vertinimo kriterijų, taikomą aiškiai apibrėžtą laikotarpį. Todėl Komisija negalėjo remtis aplinkybe, kad pagalbos
priemonė turės poveikį tik įsigaliojus išimties taikymo MVĮ reglamentui, nes tas pats šiuo atveju pasakytina ir apie bet kurią
kiąa esamą ir pripažintą pagalbą.
Antra, ieškovė nurodo, kad principas, pagal kurį pagalbos schemai taikomi pranešimo apie ją metu galioję teisės aktai, atitinka
Komisijos sprendimų praktiką, kurioje taikomas šis kriterijus, taip pat tai matyti iš nacionalinės regioninės pagalbos teikimo
gairių 6.1 punkto, Bendrijos gairių dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti (OL C 288,
1999, p. 2) 98 ir 100 punktų, bendros automobilius gaminančioms bendrovėms valstybės teikiamos pagalbos tvarkos (OL C 279,
1997, p. 1) 2.6 punkto ir iš regioninės pagalbos dideliems investiciniams projektams daugiasektorinės sistemos (OL C 70, 2002,
p. 8) 39 ir kitų punktų.
Todėl ji negalėjo to principo implicitiškai pakeisti individualiu sprendimu, kaip Teisingumo Teismas nusprendė savo 1993 m.
kovo 24 d. sprendime
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
(C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 44 punktas). Vis dėlto Komisija šioje byloje nukrypo taip pat nuo teismų praktikos, pagal kurią
ji teisiškai privalo laikytis savo administracinės praktikos (minėto sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
34 ir 36 punktai; 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
AIUFFASS ir AKT prieš Komisiją
, T‑380/94, Rink. p. II‑2169, 57 punktas), t. y. vertinti ginčijamą sprendimą atsižvelgiant į pačios institucijos nustatytas
taisykles (1997 m. lapkričio 5 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ducros prieš Komisiją
, T‑149/95, Rink. p. II‑2031, 61 punktas). Iš to matyti, kad Komisija, ginčydama principą, pagal kurį pagalba turi būti vertinama
atsižvelgiant į pateikiant pranešimą taikytus kriterijus, negali teigti, jog šio sprendimo 74 punkte nurodyti pavyzdžiai yra
susiję su atvejais, kai teisės aktų leidėjas yra aiškiai įtvirtinęs taisyklę, nukrypstančią nuo teismų praktikos. Iš tikrųjų,
kadangi Komisija pati yra teisės aktų leidėja, tokie argumentai jai leistų nevykdyti pareigos užtikrinti savo sprendimų praktikos
tęstinumą.
Komisijos argumentas, jog ji privalėjo taikyti išimties taikymo MVĮ reglamentą, nes, nagrinėdama daugelį valstybės pagalbos
programų, apie kurias buvo pranešta prieš įsigaliojant minėtam reglamentui, ji atsižvelgė į jį, yra taip pat netinkamas, nes
jis iš esmės susijęs su pagalbos apmokymams ir investicijoms atvejais. Be to, pagalba, apie kurią valstybės narės pranešė
prieš įsigaliojant išimties taikymo MVĮ reglamentui ir kuri jį atitiko, galėjo taip pat būti patvirtinta pagal šį tekstą.
Be to, ieškovė tvirtina, kad tik pagalbos schemos tyrimas remiantis pranešimo pateikimo metu galiojusiais teisės aktais leidžia
valstybėms narėms patikimai įvertinti, ar ši schema yra suderinama su bendrąja rinka. Remiantis Komisijos požiūriu, priešingai,
valstybės narės būtų priverstos, atsižvelgiant į būsimą ir nekonkrečią teisę, apibrėžti pagalbos schemos vykdymą, o tai prieštarauja
teisinio saugumo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principams. Valstybės narės negali iš anksto žinoti dar svarstomų Bendrijos
reglamentų, gairių ar rekomendacijų įsigaliojimo datos ar turinio. Siūlymas pateikti pastabas dėl išimties taikymo MVĮ reglamento
projekto buvo paskelbtas beveik prieš dvejus metus iki jo įsigaliojimo, ir tai įrodo, kad buvo neįmanoma numatyti naujo reglamento
įsigaliojimo datos ar net pačio įsigaliojimo.
Trečia, Komisijos požiūris lemtų absurdiškus rezultatus. Pagal nusistovėjusią teismų praktiką Komisija gali reikalauti susigrąžinti,
nepaisant įgyvendinimo draudimo, jau suteiktą pagalbą, tik jei pagalbos schema taip pat yra iš esmės nesuderinama su bendrąja
rinka (1990 m. vasario 14 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑301/87, Rink. p. I‑307, 20 ir kt. punktai). Suderinamumas su bendrąja rinka turi būti vertinamas vykstant netinkamam schemos
vykdymui, kaip Komisija numatė Bendrijos rekomendacijų dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai (OL C 37, 2001, p. 3, toliau
– Bendrijos rekomendacijos dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai) 82 punkte. Ieškovės nuomone, iš to matyti, kad jei ji
būtų įgyvendinusi nagrinėjamą pagalbos schemą, užuot pranešusi apie ją Komisijai, kaip to reikalauja Bendrijos teisė, būtų
buvusios taikomos 1996 m. Bendrijos gairės dėl MVĮ. Taip yra užkertamas kelias schemos įgyvendinimui dėl to, kad ji laikėsi
teisės aktų.
Ketvirta, ieškovė taip pat tvirtina, kad pirminis pranešimas buvo išsamus. Komisija negalėjo pagrįstai tvirtinti, jog yra
taikytinas išimties taikymo MVĮ reglamentas dėl to, kad jos prašoma informacija jai buvo pateikta tik įsigaliojus minėtam
reglamentui, nes pranešimas negali būti laikomas neišsamiu tik dėl to, kad Komisija prašo papildomos informacijos. Klausimas,
ar pranešimas yra išsamus, nepriklauso Komisijos diskrecijai, nes priešingu atveju ji galėtų savavališkai ir nuolat pratęsti
tyrimo laikotarpį.
Ieškovė primena, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką pranešimas yra išsamus, jei jame nuo pradžių arba valstybei
narei atsakius į Komisijos pateiktus klausimus yra informacija, kuri reikalinga šiai institucijai susidaryti pirminę nuomonę
apie pagalbos suderinamumą su Sutartimi (šio sprendimo 53 punkte minėtas sprendimas
Lorenz
ir 2001 m. vasario 15 d. Sprendimo
Austrija prieš Komisiją
, C‑99/98, Rink. p. I‑1101, 54 ir 56 punktai). Valstybė narė gali tvirtinti, kad pranešimas yra išsamus, net jei ji nusprendžia
neįgyvendinti pagalbos ir todėl nesiremti iš pradžių pateikto pranešimo išsamumu pagal valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio
6 dalį ir 5 straipsnio 3 dalį. Šiuo klausimu ieškovė priduria, kad valstybės narės bendradarbiavimo su Komisija per preliminarų
tyrimą negalima vertinti kaip atsisakymo vėliau pareikšti prieštaravimus.
2001 m. vasario 5 d. Komisijos laiške Vokietijos administracijai esantys prašymai, susiję pirmiausia su pagalbos suderinamumo
su bendrąja rinka vertinimu ir, antra, su tuo, ar nagrinėjama pagalbos schema, padarius pakeitimus, galėjo atitikti išimties
taikymo MVĮ reglamentą, įsigaliojusį tik prieš tris dienas, rodo, kad Komisija jau buvo susidariusi pirminę nuomonę apie nagrinėjamą
pagalbos schemą, o tai prieštarauja tvirtinimui, jog ji negalėjo nagrinėti pranešimo dėl prašomos informacijos trūkumo. Komisija
taip pat negali tvirtinti, kad tam tikri paprogramės „bendradarbiavimas“ aspektai nebuvo aiškiai išdėstyti pranešime ir kad
reikėjo dėl to prašyti papildomos informacijos vykdant procedūrą CP 92/01, susijusią su šiuo pranešimu (žr. šio sprendimo
24 punktą). Šie klausimai buvo susiję su papildomu pranešimo aspektu, ir atsakymas į juos nebuvo būtinas Komisijai susidaryti
savo nuomonę.
Savo elgesiu, pavyzdžiui, koks yra šioje byloje, Komisija pažeidė savo administracinėje praktikoje suformuluotus principus.
Žinodama aplinkybes ir leisdama praeiti 20 dienų tyrimo terminui, nustatytam pagreitintai leidimo suteikimo procedūrai, bei
laukdama, kol įsigalios išimties taikymo MVĮ reglamentas, ji, pateikdama prašymą Vokietijos Federacinei Respublikai, bandė
parodyti, kad pranešimas yra neišsamus. Taip elgdamasi ji nesilaikė savo valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 1 dalyje
numatytos pareigos „iš karto“ patikrinti pranešimą.
Komisija pirmiausia tvirtina, kad išimties taikymo reglamentai turi du tikslus: pirma, atleisti tam tikrą pagalbą nuo pareigos
pranešti apie ją ir nuo Komisijos patvirtinimo procedūros ir, antra, pakeisti ankstesnes Bendrijos gaires ar rekomendacijas.
Jie įsigalioja Komisijos nustatytą dieną ir iš esmės yra taikomi penkerius metus bei numato, kad, pasibaigus jų galiojimo
laikui, pagalbai, kuriai buvo taikoma išimtis pagal minėtų reglamentų nuostatas, ši išimtis bus taikoma pereinamąjį šešių
mėnesių laikotarpį.
Pirmiausia dėl ieškovės argumento, susijusio su teisės nuostatų taikymu laike, Komisija daro nuorodą į Teisingumo Teismo praktiką,
pagal kurią naujos materialinės normos taikymas nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai,
pasekmėms, yra Bendrijos teisės principas, taikomas be išlygų (1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Licata prieš CES
, 270/84, Rink. p. 2305, 31 punktas; 1997 m. spalio 2 d. Sprendimo
Saldanha ir MTS
, C‑122/96, Rink. p. I‑5325, 12–14 punktai ir šio sprendimo 73 punkte minėto sprendimo
Pokrzeptowicz-Meyer
49–55 punktai). Taigi šioje byloje Komisija turėjo taikyti išimties taikymo MVĮ reglamentą, nes nors pranešimas buvo pateiktas
pagal ankstesnes nuostatas, vis dėlto reikėjo įvertinti priemonių, apie kurias buvo pranešta, būsimas pasekmes per visą jų
galiojimo laikotarpį.
Antra, Komisija tvirtina, kad ieškovės nurodyti visi jos sprendimų praktikos tęstinumo pavyzdžiai (žr. šio sprendimo 74 punktą)
yra susiję su atvejais, kai teisės aktų leidėjas aiškiai numatė teisės akto, galiojusio pateikiant pranešimą, taikymą (84 punkte
minėto sprendimo
Saldanha ir MTS
14 punktas), o išimties taikymo MVĮ reglamente nėra jokios nuostatos šiuo klausimu. Be to, argumentas, kad Komisija negalėjo
nukrypti nuo savo praktikos, yra absurdiškas, nes tokiu atveju praktikai būtų suteikta viršenybė prieš tinkamai paskelbtą
privalomą teisės nuostatą, o tai būtų Komisijos teisės nustatyti taisykles visiškas paneigimas.
Pasak Komisijos, nagrinėjama pagalbos schema, apie kurią specialiai buvo pranešta prieš pat pasibaigiant 1996 m. Bendrijos
gairių dėl MVĮ galiojimui, neatitiko jos naujos praktikos valstybės pagalbos MVĮ srityje. Be to, tvirtindama, kad jos leidimų
suteikimų praktika yra nuosekli, ji nurodo daug pavyzdžių, kai pagalbos schemos, apie kurias buvo pranešta prieš įsigaliojant
išimties taikymo MVĮ reglamentui, buvo nagrinėjamos remiantis šiuo reglamentu. Ji priduria, kad nagrinėjama pagalbos schema,
patvirtinus ją pagal 1996 m. Bendrijos gaires dėl MVĮ, būtų galiojusi visą išimties taikymo MVĮ reglamento galiojimo laiką.
Trečia, dėl ieškovės argumento, jog jai būtų buvę palankiau įgyvendinti programą, nepranešus apie ją, Komisija nurodo, kad
tokiu atveju ji būtų turėjusi pradėti formalią tyrimo procedūrą ir taikyti priimant sprendimą galiojusius aktus, t. y. išimties
taikymo MVĮ reglamentą, bent jau laikotarpiui po jo įsigaliojimo, sukeliant jau žinomas pasekmes. Ieškovės nuoroda į Bendrijos
rekomendacijas dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai yra visiškai netinkama, nes, pirma, šios rekomendacijos nuostatos
yra susijusios su pagalba, apie kurią nebuvo pranešta, o šioje byloje apie pagalbos schemą buvo pranešta, ir, antra, kalbant
apie išimties taikymo MVĮ reglamento taikymo sritį, Komisija negali būti saistoma Bendrijos rekomendacijomis dėl valstybės
pagalbos aplinkos apsaugai.
Ketvirta, dėl ieškovės argumento, jog pranešimas nebuvo išsamus, Komisija nurodo, kad prašyta informacija buvo būtina, o tvirtinimas,
kad Vokietijos Federacinė Respublika nepateikė naujos informacijos, yra neteisingas. Iš tikrųjų ji prie 2001 m. kovo 12 d.
laiško pridėtame pranešime dėl dalies „intensyvių patarimų paslaugos (coaching)“ nurodė pagalbos intensyvumą, apie kurį nebuvo
jokios informacijos pranešime. Be to, tik minėtame pranešime buvo išsamiau išdėstyti klausimai dėl „zonų, patiriančių ypatingų
sunkumų“. Be to, minėtame laiške ir jo prieduose, pateiktuose vėliau, 2001 m. kovo 20 d., buvo naujos informacijos apie faktines
aplinkybes ir jų kontekstą.
Komisija tvirtina, kad ieškovė netinkamai suprato valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalyje ir 5 straipsnio 3 dalyje
numatytas nuostatas, kurios nukrypsta nuo 53 punkte minėtame sprendime
Lorenz
(4 punktas) suformuluotos praktikos (taip pat žr. šio sprendimo 80 punkte minėto sprendimo
Austrija prieš Komisiją
29 punktą ir generalinio advokato F. G. Jacobs išvadą šioje byloje (Rink. p. I‑1105, 24–28 punktai)). Iš tikrųjų iš šių nuostatų
matyti, kad nėra besąlygiškai draudžiama nesilaikyti valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnyje numatyto termino, nors tiesa,
kad jo nesilaikymas gali turėti rimtų pasekmių Komisijai.
Komisija šiuo klausimu priduria, kad valstybė narė turi bendradarbiauti su Komisija, pasilikdama galimybę iš karto ginti savo
teises, jei ši institucija nevykdo savo pareigų. Šioje byloje Vokietijos Federacinė Respublika pagal valstybės pagalbos reglamento
5 straipsnio 3 dalį turėjo tinkamai pagrįstu pareiškimu informuoti Komisiją apie tai, kad, jos nuomone, pranešimas yra išsamus.
Vėliau
Freistaat Sachsen
informavusi Komisiją ir per penkiolika darbo dienų nesulaukusi iš jos jokios reakcijos, pagal minėto reglamento 4 straipsnio
6 dalį galėjo įgyvendinti priemones, apie kurias buvo pranešta.
Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika nepasinaudojo šia galimybe, kurią jai suteikia valstybės pagalbos reglamentas, ji
dėl to prarado su tuo susijusią teisinę apsaugą. Bet kuriuo atveju Vokietijos Federacinė Respublika ir
Freistaat Sachsen
neprieštaravo, kad būtų pradėta formali tyrimo procedūra, taip pripažindamos minėtos procedūros teisėtumą ir būtinybę surinkti
papildomos informacijos (šio sprendimo 80 punkte minėtas sprendimas
Austrija prieš Komisiją
ir 2002 birželio 18 d. Sprendimas
Ispanija prieš Komisiją
, C‑398/00, Rink. p. I‑5643).
Be to, atsižvelgiant į valstybės pagalbos reglamento nuostatas, klausimas, ar 2001 m. vasario 5 d. laiške paprašyta informacija
iš tikrųjų buvo būtina, nėra labai svarbus. Net jei Pirmosios instancijos teismas į šį klausimą atsakytų neigiamai, dėl to
ginčijamas sprendimas netaptų negaliojantis, nes Vokietijos Federacinė Respublika turėjo galimybę prieštarauti formaliai tyrimo
procedūrai. Pasibaigus formaliai tyrimo procedūrai ir priėmus galutinį sprendimą, ieškovė negali remtis abejonėmis, kurias
ji turėjo nurodyti prieš procedūrą. Dėl šios priežasties argumentas dėl pirminio pranešimo išsamumo yra nepriimtinas.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Reikia nustatyti, ar, kaip tvirtina ieškovė, Komisija turėjo ištirti nagrinėjamą valstybės pagalbą atsižvelgdama į pateikiant
pranešimą galiojusias 1996 m. Bendrijos gaires dėl MVĮ arba ar Komisija pagrįstai nagrinėjo pagalbą, atsižvelgdama į išimties
taikymo MVĮ reglamentą, įsigaliojusį po pranešimo pateikimo dienos, nes reikėjo įvertinti priemonių, apie kurias buvo pranešta,
būsimas pasekmes per visą jų galiojimo laikotarpį. Todėl reikia nustatyti, ar minėtas reglamentas galėjo būti taikomas per
procedūrą, kuri buvo pradėta prieš jam įsigaliojant.
Dėl išimties taikymo MVĮ reglamento taikymo pranešimams, kurie buvo pateikti iki jam įsigaliojant
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką, nors procedūrinės normos iš esmės nėra taikomos situacijoms, susiklosčiusioms iki joms
įsigaliojant (1981 m. lapkričio 12 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Salumi ir kt.
, 212/80–217/80, Rink. p. 2735, 9 punktas ir 2004 m. sausio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
OPTUC prieš Komisiją
, T‑142/01 ir T‑283/01, Rink. p. II‑329, 60 punktas), vis dėlto tas pats principas nėra taikomas materialinėms normoms. Iš
tikrųjų pagal taip pat nusistovėjusią teismų praktiką siekiant užtikrinti teisinio saugumo principo ir teisėtų lūkesčių apsaugos
principo laikymąsi, Bendrijos teisės materialinės normos turi būti aiškinamos taip, kad jos taikomos iki jų įsigaliojimo susiklosčiusioms
situacijoms tik tiek, kiek tai akivaizdžiai išplaukia iš jų formuluotės, tikslų ar bendros sistemos (minėto sprendimo
Salumi ir kt.
9 punktas 1982 vasario 10 d. Sprendimo
Bout
, 21/81, Rink. p. 381, 13 punktas; 1993 m. liepos 15 d. Sprendimo
GruSa Fleisch
, C‑34/92, Rink. p. I‑4147, 22 punktas ir 2002 m. rugsėjo 24 d. Sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 119 punktas bei 1998 m. vasario 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Eyckeler & Malt prieš Komisiją
, T‑42/96, Rink. p. II‑401, 55 punktas ir 2004 m. sausio 28 d. Sprendimo
Euroagri prieš Komisiją
, T‑180/01, Rink. p. II‑369, 36 punktas).
Laikydamasis tokio požiūrio Teisingumo Teismas yra pabrėžęs, kad nors pagal bendrą taisyklę teisinio saugumo principas draudžia
nustatyti Bendrijos teisės akto galiojimo pradžią anksčiau, nei jis buvo paskelbtas, tačiau šio principo išimtis gali būti
taikoma tuomet, kai to reikalauja bendrojo intereso tikslai ir yra tinkamai atsižvelgiama į suinteresuotųjų asmenų teisėtus
lūkesčius (1979 m. sausio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Racke
, 98/78, Rink. p. 69, 20 punktas ir minėto sprendimo
Salumi ir kt.
10 punktas). Tokia Teisingumo Teismo suformuluota praktika taikoma ir tais atvejais, kai galiojimas atgal nėra aiškiai numatytas
pačiame akte, tačiau tai išplaukia iš jo turinio (1991 m. liepos 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Crispoltoni
, C‑368/89, Rink. p. I‑3695, 17 punktas; 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Gemeente Leusden ir Holin Groep
, C‑487/01 ir C‑7/02, Rink. p. I‑5337, 59 punktas ir 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo
Goed Wonen
, C‑376/02, Rink. p. I‑3445, 33 punktas).
Vis dėlto Komisija tvirtina, kad ši teismų praktika netaikytina šioje byloje, nes naujos materialinės normos taikymas nedelsiant
būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms yra Bendrijos teisės principas, taikomas be išlygų.
Iš tikrųjų pagal nusistovėjusią teismų praktiką nauja norma taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant
ankstesnei normai, pasekmėms (šio sprendimo 84 punkte minėto sprendimo
Licata prieš CES
31 punktas; minėto sprendimo
Saldanha ir MTS
14 punktas ir minėto sprendimo
Pokrzeptowicz-Meyer
50 punktas). Be to, šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra pažymėjęs, jog teisėtų lūkesčių apsaugos principo taikymo sritis
negali būti tiek išplėsta, kad iš esmės neleistų taikyti naujos normos (1988 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, 203/86, Rink. p. 4563, 19 punktas; 1999 m. birželio 29 d. Sprendimo
Butterfly Music
, C‑60/98, Rink. p. I‑3939, 25 punktas ir minėto sprendimo
Pokrzeptowicz-Meyer
55 punktas).
Pirmiausia reikia pažymėti, kad iš minėtos teismų praktikos matyti, jog Bendrijos nuostatos yra taikomos atgal tik ypatingais
atvejais, kai iš jų formuluotės ar bendros sistemos aiškiai matyti, kad to norėjo teisės akto leidėjas, to reikalauja siekiamas
tikslas ir kad nepažeidžiami suinteresuotųjų asmenų teisėti lūkesčiai (žr. šio sprendimo 94 ir 95 punktuose minėtą teismų
praktiką). Šiuo atveju naujo teisės akto taikymas atgal yra išimtis. Antra, Bendrijos teisės aktai paprastai taikomi būsimoms
padėties, susiklosčiusios galiojant ankstesnei normai, pasekmėms, išskyrus tuos atvejus, kai konkrečios nuostatos taikymas
iš karto pažeistų suinteresuotojo asmens teisėtus lūkesčius (žr. šio sprendimo 97 punkte minėtą teismų praktiką). Tokiu atveju
išimtis bus naujo taisės akto netaikymas esamiems teisiniams santykiams. Teismų praktika, susiklosčius antrai situacijai,
visiškai neįpareigoja taikyti teisės akto atgal, nes toks naujas teisės aktas yra taikomas nuo jo įsigaliojimo tai daliai,
kuri nėra įvykdyta pagal sutartį (84 punkte minėtas sprendimas
Saldanha ir MTS
ir 73 punkte minėto sprendimo
Pokrzeptowicz-Meyer
52 punktas), pagal įgaliojimą (84 punkte minėto sprendimo
Licata prieš CES
31 punktas) arba pagal kitą teisinį santykį (97 punkte minėtas sprendimas
Butterfly Music
) ir kuri vis dar turi pasekmes, pasireiškiančias tik ateityje.
Atsižvelgiant į šią teismų praktiką pirmiausia reikia nustatyti, ar nagrinėjamos pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja
rinka vertinimas remiantis išimties taikymo MVĮ reglamente, įsigaliojusiame pranešus apie schemą, nustatytais kriterijais
yra reglamento taikymas atgal, ar vis dėlto, kaip tvirtina Komisija, tai paprasčiausias naujo teisės akto, šiuo atveju išimties
taikymo MVĮ reglamento, taikymas nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios galiojant 1996 m. Bendrijos gairėms dėl MVĮ,
pasekmėms, kurios vis dar buvo aktualios įsigaliojant minėtam reglamentui.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad galutinio Komisijos sprendimo, pritariančio pagalbai, apie kurią buvo pranešta, ar pripažįstančio
ją nesuderinamą su bendrąja rinka, atžvilgiu, situacija, kurioje yra valstybė narė ir pagalbos gavėjas, akivaizdžiai yra aktuali
ir laikina, todėl pranešimas dar nėra pagalbos patvirtinimas. Vis dėlto nustatant kriterijus, kuriais remiantis turi būti
vertinamas šios pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka, reikia atsižvelgti į pranešimo datą dėl jo svarbos ir teisinio poveikio
valstybės pagalbos suteikimo procedūroje.
Iš tikrųjų pagal valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 1 dalį Komisija privalo „iš karto“, t. y. pagal tuo metu galiojančius
teisės aktus, patikrinti gautą pranešimą. Be to, būtent nuo šios datos pradedamas skaičiuoti dviejų mėnesių terminas, per
kurį turi būti užbaigtas preliminarus tyrimas ir kurio pažeidimas gali turėti rimtų teisinių pasekmių Komisijai ir atitinkamai
valstybei narei, pavyzdžiui, pastaroji gali įgyvendinti priemones, apie kurias buvo pranešta, ir taip pakeisti ją į esamą
pagalbą pagal valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalies nuostatas.
Vertinant pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, kriterijų, nustatytų teisės aktuose, įsigaliojusiuose po pranešimo apie
nagrinėjamą pagalbą, taikymas yra būtinas siekiant suteikti šiems teisės aktams retroaktyvų poveikį. Tokiu atveju naujo teisės
akto taikymo atskaitos taškas yra nustatytas prieš jo įsigaliojimą, t. y. Komisijai gavus pranešimą. Jei pagalbos suderinamumo
nagrinėjimas galėtų būti atliekamas remiantis po pranešimo apie programą įsigaliojusiu teisės aktu, tai reikštų, kad Komisija
gali nustatyti taikytiną aktą priklausomai nuo pasirinktos datos pradėti tokį nagrinėjimą. Tačiau tokia situacija būtų sunkiai
suderinama su tuo, kad valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 1 dalis įpareigoja Komisiją „iš karto“ patikrinti gautą
pranešimą, o taip pat ir su skaidrumo bei numatomumo kriterijais, kuriais remdamasi Komisija vertina pagalbos suderinamumą
ir kurie, kaip ji pati pažymėjo vykstant procedūrai, yra jos skelbiamų tekstų pagalbos srityje pagrindas.
Pagalbos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo kriterijų pakeitimas dėl naujo teisės akto įsigaliojimo
negali būti vertinamas kaip teismų praktikos, pagal kurią nauja norma taikoma nedelsiant būsimoms padėties, susiklosčiusios
galiojant ankstesnei normai, pasekmėms, taikymas. Iš tikrųjų ši teismų praktika įpareigoja taikyti naują normą tik ateičiai,
o pagalbos, apie kurią buvo pranešta prieš jos įsigaliojimą, atveju naujos normos taikymas reikštų jos taikymą atgal, t. y.
nuo pranešimo dienos, nes suderinamumo vertinimas atliekamas per vieną procedūrą, net jei galutinis sprendimas yra aktas,
kuris parengiamas per keletą etapų.
Reikia pažymėti, kad dėl pagalbos pagal EAPB sutartį, suteiktos nepranešus iš anksto apie ją, Teisingumo Teismas yra nusprendęs,
jog Komisijai priimant sprendimą dėl pagal ankstesnį teisės aktą suteiktos pagalbos suderinamumo, galiojančių teisės aktų
taikymas lemia Bendrijos teisės aktų taikymą atgal (šio sprendimo 94 punkte minėto sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
118 punktas). Teisingumo Teismas nusprendė, kad jokia Komisijai priimant sprendimą galiojusių teisės aktų nuostata nenurodo,
jog jie gali būti taikomi atgal ir iš jų bendros sistemos ir tikslų matyti, kad jie buvo priimti atsižvelgiant į atitinkamo
laikotarpio, kuris eina po pagalbos suteikimo, poreikius (94 punkte minėto sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
120 punktas).
Be to, dėl pagalbos, apie kurią buvo tinkamai pranešta prieš įsigaliojant naujiems teisės aktams, Pirmosios instancijos teismas
nusprendė, kad Komisija teisingai vertino pagalbos schemą atsižvelgdama į ankstesnėje jos praktikoje nustatytas taisykles,
o ne į naujus teisės aktus, įsigaliojusius vykstant procedūrai, nes pastarieji teisės aktai taikytini tik pagalbai, kuri įsigaliojo
ar buvo įgyvendinama po tam tikros datos, vėlesnės nei su ginčijama pagalba susijęs laikotarpis (2003 m. lapkričio 27 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
, T‑190/00, Rink. p. II‑5015, 94–96 punktas).
Tačiau atsižvelgiant tai, kad naujos rekomendacijos aplinkos apsaugos srityje, įsigaliojusios po pranešimo apie nagrinėjamą
pagalbą, aiškiai 82 punkte numatė, jog Komisija turi taikyti šių rekomendacijų nuostatas „visiems pagalbos projektams, apie
kuriuos buvo pranešta ir dėl kurių Komisija turi priimti sprendimą po rekomendacijų paskelbimo Oficialiajame leidinyje, netgi
jeigu apie projektus buvo pranešta iki rekomendacijų paskelbimo“, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad Komisija teisingai
taikė šias rekomendacijas, o ne aktą, galiojusį pateikiant pranešimą (2004 m. lapkričio 18 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Ferriere Nord prieš Komisiją
, T‑176/01, Rink. p. II‑3931, 137 punktas).
Minėti sprendimai patvirtina, kad teisės aktuose, įsigaliojusiuose po to, kai atitinkama pagalba buvo suteikta ar apie ją
buvo pranešta, nustatytų kriterijų taikymas vertinant pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka reiškia šių teisės aktų retroaktyvų
poveikį. Pagal šio sprendimo 94 ir 95 punktuose minėtą teismų praktiką toks taikymas yra galimas tik tuomet, kai iš naujų
teisės aktų formuluotės, tikslų ar bendros sistemos matyti, kad jie turi būti taikomi atgal.
Antra, atsižvelgiant į padarytą išvadą reikia patikrinti, ar išimties taikymo MVĮ reglamentas galėjo būti taikomas atgal.
Nagrinėjant šį klausimą reikia remtis ne tik jo tekstu, bet ir turiniu bei siekiamu tikslu, taip pat prireikus reikia patikrinti,
ar nebuvo pažeisti suinteresuotųjų asmenų teisėti lūkesčiai.
Pirma, šioje byloje reikia konstatuoti, kad išimties taikymo MVĮ reglamente nėra jokios pereinamojo laikotarpio nuostatos
dėl galimo šio reglamento taikymo pagalbos schemoms, apie kurias buvo pranešta iki jo įsigaliojimo.
Priešingai nei tvirtina Komisija, pereinamojo laikotarpio nuostatų nebuvimas negali būti aiškinamas taip, kad išimties taikymo
MVĮ reglamentas buvo taikytinas pranešimams, kurie jau buvo nagrinėjami jam įsigaliojant. Iš tikrųjų aplinkybė, kad pagalbos
schemos nagrinėjimas remiantis pateikiant pranešimą galiojančiais teisės aktais yra aiškiai numatytas tam tikrų tekstų nuostatose,
pavyzdžiui, nacionalinės regioninės pagalbos teikimo gairių 6.1 punkte, gairių dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms
įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti 98 ir 100 punktuose, bendros automobilius gaminančioms bendrovėms valstybės teikiamos
pagalbos tvarkos 2.6 punkte, regioninės pagalbos dideliems investiciniams projektams daugiasektorinės sistemos 39 ir 40 punkte
bei 2004 m. vasario 25 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 364/2004, iš dalies keičiančio (išimties taikymo MVĮ reglamentą),
įtraukiant į reglamento taikymo sritį pagalbą moksliniams tyrimams ir taikomajai veiklai (OL L 63, p. 22) 9a straipsnyje,
visiškai neleidžia daryti išvados, kad pateikiant pranešimą galiojantys teisės aktai taikomi tik tuo atveju, kai tokios nuostatos
yra aiškiai numatytos vėlesniuose teisės aktuose.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pažymėti, kad Komisija į kitus tekstus įtraukė nuostatas, aiškiai numatančias naujų kriterijų
taikymą pagalbai, apie kurią buvo pranešta prieš joms įsigaliojant, pavyzdžiui, rekomendacijų dėl valstybės pagalbos aplinkos
apsaugai 82 punkto nuostatas ir 2002 m. gruodžio 12 d. Komisijos reglamentas (EB) Nr. 2204/2002 dėl EB sutarties 87 ir 88 straipsnių
taikymo valstybės pagalbai, teikiamai užimtumui (OL L 337, p. 3), 11 straipsnio 2 dalies nuostatas. Antra, nors niekas nekliudo
Komisijai kriterijus, į kuriuos ji rengiasi atsižvelgti vertindama pagalbą ar pagalbos schemą, nustatančiuose tekstuose numatyti
priemones, specialiai reglamentuojančias minėtus kriterijus nustatančių nuostatų taikymą laike, tokios galimybės egzistavimas
negali paneigti šio sprendimo 94 ir 95 punktuose nurodytos teismų praktikos suformuluoto principo, pagal kurį nesant tokių
priemonių, nuostatos, nustatančios naujus kriterijus, negali būti taikomos pranešimams, pateiktiems prieš joms įsigaliojant.
Antra, išimties taikymo MVĮ reglamente esančios nuostatos tik netiesiogiai leidžia manyti, kad jos gali būti taikomos atgal.
Iš tikrųjų išimties taikymo MVĮ reglamento tikslas pirmiausia yra leisti vykdyti įgaliojimus suteikiantį reglamentą, numatant
pagalbai mažosioms ir vidutinėms įmonėms sąlygas, kurias turi atitikti ši pagalba, kad valstybės narės būtų atleistos nuo
pareigos apie ją pranešti, taip supaprastinant administracinį valdymą, tačiau nesusilpninant kontrolės bei padidinant skaidrumą
ir teisinį saugumą. Akivaizdu, kad atsižvelgiant į šį tikslą ir ypač į tikslą leisti valstybėms narėms pačioms patikrinti,
ar pagalbos projektas atitinka išimties taikymo MVĮ reglamente nustatytus kriterijus ir todėl apie jį nereikia pranešti pagal
EB 88 straipsnio 3 dalį, šis reglamentas gali būti taikomas tik ateičiai ir negali būti taikomas jau pateiktiems pranešimams.
Antra, Komisija paaiškino, kad išimties taikymo MVĮ reglamento tikslas taip pat yra pakeisti 1996 m. Bendrijos gairėse dėl
MVĮ nustatytus kriterijus, kaip matyti iš jo 4 konstatuojamosios dalies, kuri nurodo, kad šios gairės „turėtų būti panaikintos
nuo šio reglamento įsigaliojimo datos, nes jo turinys pakeičia tų gairių turinį“. Kadangi kyla klausimas, ar nauji kriterijai
yra taikytini jau pateiktiems pranešimams, reikia priminti, kad toje pačioje konstatuojamojoje dalyje yra tvirtinama, jog
reglamentas „nesuvaržo valstybių narių galimybės pranešti apie pagalbą mažosioms ir vidutinėms įmonėms“ ir kad tokiu atveju
„Komisija tokius pranešimus įvertins ypač atsižvelgdama į šiame reglamente pateiktus kriterijus“. Minėta konstatuojamoji dalis,
numatanti, kad valstybės narės išsaugo galimybę pranešti apie pagalbą, kuri patenka į išimties taikymo reglamente nurodytą
kategoriją, yra skirta tik pranešimams, kurie išimtiniais atvejais pateikti reglamentui įsigaliojus.
Taigi 1996 m. Bendrijos gairių dėl MVĮ pakeitimas išimties taikymo MVĮ reglamentu, kaip nurodyta minėtoje 4 konstatuojamojoje
dalyje, gali netiesiogiai rodyti, kad Komisija norėjo nustatyti griežtesnę politiką valstybės pagalbos mažosioms ir vidutinėms
įmonėms srityje, taip pat ir tai pagalbai, apie kurią jau buvo pranešta. Vis dėlto tik šios aplinkybės nepakanka nuspręsti,
kad išimties taikymo MVĮ reglamentas galėjo būti taikomas atgal, nes ta pati konstatuojamoji dalis dėl pagalbos, apie kurią
bus pranešta ateityje, numato, jog ji bus vertinama atsižvelgiant „ypač“ į šiame reglamente, t. y. ne vien tik šiame reglamente,
nustatytus kriterijus. Tačiau nors pagalbos schema, apie kurią tinkamai buvo pranešta po išimties taikymo MVĮ reglamento įsigaliojimo,
turi būti vertinama ne tik remiantis šiame reglamente nustatytais kriterijais, dėl to negalima tvirtinti, kad šio reglamento
tikslas reikalauja leisti išimties tvarka jį taikyti atgal.
Be to, išimties taikymo MVĮ reglamento taikymas atgal galimas, tik jei tai nepažeidžia suinteresuotųjų asmenų teisėtų lūkesčių.
Šiuo klausimu reikia pabrėžti, jog Komisijos nurodyta aplinkybė, kad Vokietijos Federacinė Respublika pateikdama pranešimą
žinojo, kokie bus nagrinėjamos pagalbos vertinimo kriterijai, nieko nekeičia. Iš tikrųjų, nors valstybės narės dalyvavo teisėkūros
procese, po kurio buvo priimtas išimties taikymo MVĮ reglamentas, vis dėlto valstybės narės negali numatyti nei galutinio
priimsimo teksto turinio, nei jo įsigaliojimo datos, bet to, tuo reglamentu siekiama nustatyti sąlygas, kurias įvykdžius atleidžiama
nuo pareigos pateikti pranešimą pagal EB 88 straipsnio 3 dalį, o ne patvirtinti pagalbą, apie kurią jau buvo pranešta. Be
to, 2000 m. kovo 28 d. Oficialiame leidinyje paskelbtoje išimties taikymo reglamento versijoje (OL C 89, p. 15) nebuvo nei
šio sprendimo 114 punkte minėtos konstatuojamosios dalies, nei kitų nuostatų, numatančių, kad 1996 m. Bendrijos gairės dėl
MVĮ bus panaikintos ir pakeistos minėtu reglamentu. Tokiomis aplinkybėmis minėto reglamento taikymas atgal neatitinka suinteresuotųjų
asmenų teisėtų lūkesčių nei teisinio saugumo principo laikymosi sąlygos.
Be to, aplinkybė, kad Komisijos skelbiami tekstai valstybės pagalbos srityje, kaip ji pati nurodė, yra skirti užtikrinti jos
praktikos skaidrumą ir numatymą iš anksto leidimų suteikimo srityje, iš esmės neleidžia Komisijai pagalbos suderinamumą su
bendrąja rinka vertinti remiantis teisės aktu, įsigaliojusiu po pranešimo pateikimo ir jau vykstant pagalbos suderinamumo
su bendrąja rinka vertinimo procedūrai. Akivaizdu, kad toks elgesys sumažina ar net panaikina galimybę numatyti Komisijos
leidimų suteikimo praktiką iš anksto, o valstybės narės atsiduria teisinio nesaugumo padėtyje, nes jos negali turėti jokių
lūkesčių, jog remiantis pateikiant pranešimą galiojančiuose teisės aktuose nustatytais kriterijais parengtas pagalbos projektas
Komisijos bus nagrinėjamas pagal tuos pačius kriterijus.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad pranešimu dėl taikomų taisyklių vertinant neteisėtą valstybės pagalbą nustatymo (OL C 119,
2002, p. 22) Komisija, siekdama skaidrumo ir teisinio saugumo, pranešė valstybėms narėms ir tretiesiems asmenims, kad valstybės
pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka ji ir toliau vertins remdamasi materialiniais kriterijais,
nustatytais visuose suteikiant pagalbą galiojančiuose teisės aktuose. Tačiau negalima sutikti su tuo, kad, nustatant pagalbos
suderinamumo su bendrąja rinka vertinimui taikytiną teisę, situaciją reikėjo pripažinti „galutinę“, kai tai susiję su pagalba,
suteikta nesilaikant pareigos pranešti, ir todėl ši pagalba turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į kriterijus, galiojančius
ją suteikiant, kaip nurodyta minėtame pranešime ir šio sprendimo 94 punkte minėtame sprendime
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
(118 punktas), ir „laikiną“, kai tai susiję su pagalba, apie kurią buvo tinkamai pranešta, o jos vertinimo kriterijai gali
būti teisėtai keičiami iki galutinio sprendimo priėmimo, nors visa procedūra vyktų remiantis anksčiau galiojusiose teisės
aktuose nustatytais kriterijais.
Tokios išvados praktinis taikymas būtų valstybių narių teisinio nesaugumo šaltinis ir galėtų turėti neigiamų pasekmių, nes
numatydamos, kaip keisis taikytini teisės aktai ir kad naujos sąlygos bus griežtesnės, valstybės narės stengtųsi įgyvendinti
pagalbą, o ne pranešti apie ją Komisijai. Tačiau tai prieštarautų teismų praktikai, pagal kurią reikia vengti bet kokio aiškinimo,
kuris lemtų suinteresuotosios valstybės EB 88 straipsnio 3 dalies nesilaikymą (žr. šiuo klausimu 1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Fédération nationale du commerce extérieur
, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 16 punktą ir 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
Van Calster ir kt.
, C‑261/01 ir C‑262/01, Rink. p. I‑12249, 63 punktas). Iš tikrųjų, jei įgyvendinant su bendrąja rinka suderinamą ar nesuderinamą
pagalbos projektą už EB 88 straipsnio 3 dalies pažeidimą nekils didesnio pavojaus arba dėl to nebus taikomos didesnės nuobaudos,
nei laikantis šios nuostatos, valstybių narių suinteresuotumas pranešti apie pagalbą ir laukti sprendimo dėl suderinamumo
labai sumažės (generalinio advokato F. Jacobs išvados byloje, kurioje buvo priimtas 2006 m. spalio 5 d. Sprendimas
Transalpine Ölleitung in Österreich ir kt.
, C‑368/04, dar nepaskelbtas Rinkinyje, 50 punktas).
Galima daryti išvadą, kad tiek iš išimties taikymo MVĮ teksto ir tikslo, tiek iš reikalavimų, susijusių su teisėtų lūkesčių
apsaugos ir teisinio saugumo principų laikymusi, matyti, kad šis reglamentas negalėjo būti taikomas atgal.
Šios išvados negali paneigti ir faktas, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 86 punkte, daug pagalbos schemų, apie kurias
buvo pranešta iki išimties taikymo MVĮ reglamento įsigaliojimo, Komisija patvirtino remdamasi šiuo reglamentu, jei dėl šių
pagalbos schemų ji nebuvo priėmusi sprendimo prieš įsigaliojant reglamentui. Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Komisijos
praktika, prieštaraujanti teismų praktikoje nustatytiems principams, neturi viršenybės. Be to, kaip nurodė ieškovė, o Komisija
tam neprieštaravo, šioje byloje nagrinėjamos pagalbos priemonės investicijoms ir apmokymams, kurių vertinimo kriterijai, konkrečiai
dėl tinkamos pagalbos intensyvumo, išliko nepakitę ankstesnių teisės aktuose nustatytų kriterijų atžvilgiu (žr. šio sprendimo
76 punktą), todėl bet kuriuo atveju suinteresuotųjų asmenų teisėti lūkesčiai negalėjo būti pažeisti.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad jei Komisija iš karto, gavusi pranešimą, turi pradėti pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka
patikrinimą, remdamasi tuo metu galiojančiuose taisės aktuose nustatytais kriterijais, šis patikrinimas realiai gali būti
pradėtas tik pateikus visą būtiną informaciją, t. y. kai pranešimas yra išsamus. Atsižvelgiant į tai ir siekiant išvengti
pranešimų, kuriuose pateikiama ne visa būtina informacija jiems nagrinėti ir kurių pateikimo data pasirenkama atsižvelgiant
į numatomus būsimus kriterijų, pagal kuriuos turi būti vertinamas pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka, pasikeitimus,
reikia konstatuoti, kad taikytina teisė yra tie teisės aktai, kurie galioja pateikiant išsamų pranešimą.
Taigi reikia išsiaiškinti, ar šioje byloje, kaip tvirtina ieškovė, pirminis pranešimas buvo išsamus ir Komisija, vertindama
išimties taikymo MVĮ reglamento taikytinumą, negalėjo remtis, kaip ji padarė ginčijamo sprendimo 56 punkte, tuo, kad pranešimas
tapo išsamus tik įsigaliojus šiam reglamentui.
Dėl kaltinimo, pagrįsto pirminio pranešimo išsamumu
–       Dėl kaltinimo priimtinumo
Komisija tvirtina, kad ieškovės kaltinimas, pagrįstas pirminio pranešimo išsamumu, yra nepriimtinas, nes, pirma, jis nebuvo
pareikštas per formalią tyrimo procedūrą, ir, antra, Vokietijos Federacinė Respublika ir ieškovė neprieštaravo, kad būtų pradėta
formali tyrimo procedūra, taip pripažindamos minėtos procedūros teisėtumą ir prašomos informacijos reikalingumą. Taigi ieškovė
negalėjo ginčyti galutinio sprendimo remdamasi abejonėmis, kurias ji turėjo nurodyti prieš procedūrą. Triplike Komisija pažymėjo,
jog šio kaltinimo nepriimtinumas yra glaudžiai susijęs su aplinkybe, kad Vokietijos Federacinė Respublika nepasinaudojo jai
valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalyje suteikta teise ir kad todėl ieškovė neturėjo jokio teisinio intereso pareikšti
ieškinį šiuo klausimu.
Šio kaltinimo nepriimtinumui negalima pritarti.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad tvirtindama, jog pirminis pranešimas buvo išsamus, ieškovė siekia įrodyti, kad nagrinėjama
pagalbos schema neturėjo būti vertinama remiantis išimties taikymo MVĮ reglamentu, įsigaliojusiu pateikus pranešimą. Priešingai
nei šiuo klausimu tvirtina Komisija, tai susiję su Vokietijos Federacinės Respublikos pastabose dėl formalios tyrimo procedūros
pradėjimo išreikšta nuomone, kad „Vokietijos valdžios institucijos nesutinka su Komisijos nuomone, jog pagalbos schemos tyrimas
remiantis 2001 m. sausio 3 d. pateiktais dokumentais buvo neįmanomas, ir todėl mano, kad pagalbos schema turi būti nagrinėjama
remiantis (1996 m. Bendrijos gairėmis dėl MVĮ), kurios galiojo pateikiant pranešimą“.
Antra, reikia pabrėžti, kad, kaip matyti iš teismų praktikos, galimybė ginčyti sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą
negali susiaurinti suinteresuotųjų šalių procesinių teisių, užkertant joms kelią reikalauti panaikinti galutinį sprendimą
ir neleidžiant joms grindžiant savo ieškinį remtis visų procedūros, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, etapų trūkumais.
Iš tikrųjų negali būti ginčijama, kad sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, net jei jis turi konkrečių ir nepriklausomų
teisinių pasekmes, yra pasiruošimas galutiniam sprendimui, kuris galutinai įtvirtins Komisijos poziciją ir kuriame ji galės
remtis sprendime pradėti formalią tyrimo procedūrą pateiktais vertinimais. Be to, Komisijos tvirtinimo pripažinimas lemtų
bylos nagrinėjimo iš esmės paankstinimą ir įvairių administracinės procedūros ir teisminio proceso etapų sumaišymą, atimant
prasmę iš pagrindinio formalios tyrimo procedūros tikslo leisti suinteresuotosioms šalims pateikti savo pastabas dėl visų
ginčijamų bylos klausimų, o Komisijai, atsižvelgus į šias pastabas, priimti galutinį sprendimą (žr. šiuo klausimu 105 punkte
minėto sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
47, 48 ir 51 punktus).
Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas yra galutinis sprendimas, kuriuo užbaigiama procedūra ir kuris
turi privalomas ir galutines teisines pasekmes suinteresuotosioms šalims, įskaitant ir susijusias su taikytinos teisės nustatymu.
Todėl ieškovė turi turėti galimybę pareikšti ieškinį dėl viso sprendimo, įskaitant ir tą dalį, kurioje nusprendžiama, kad
pranešimas tapo išsamus tik po to, kai įsigaliojo išimties taikymo MVĮ reglamentas (žr. šiuo klausimu 105 punkte minėto sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
49 punktą).
Dėl Komisijos argumento, jog ieškovė neturėjo jokio teisinio intereso pareikšti ieškinį, susijusį su tariamu pirminio pranešimo
išsamumu, nes nepasinaudojo jai valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalyje suteikta teise įgyvendinti pagalbos schemą,
prieš tai apie ją informavusi Komisiją, reikia pažymėti, kad vienintelė išvada, kuri galėjo būti padaryta tokiu atveju, yra
ta, jog projektas, apie kurį buvo pranešta, negalėjo įgyti esamos pagalbos schemos statuso. Kadangi nagrinėjama pagalbos schema
išlaikė naujos pagalbos statusą, Komisija teisėtai dėl jos galėjo nuspręsti pradėti formalią tyrimo procedūrą (žr. šiuo klausimu
56 punkte minėto sprendimo
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
49 punktą), ir to neginčija ieškovė.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad negali būti pagrįstai tvirtinama, jog per nustatytą terminą nepareiškusi ieškinio dėl sprendimo
pradėti formalią tyrimo procedūrą panaikinimo ir nepasinaudojusi valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 6 dalyje suteikta
teise, ieškovė, grįsdama šį ieškinį dėl galutinio sprendimo panaikinimo, nebegali teigti, kad Komisija neteisingai nusprendė,
jog pranešimas buvo neišsamus, ir kad dėl to pranešimo nagrinėjimas užtruko.
Taigi kaltinimas dėl pirminio pranešimo išsamumo yra priimtinas
–       Dėl esmės
Reikia priminti, kad pagal valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnį, kuris nustato pagalbos, apie kurią yra pranešta, patikrinimo
terminus, Komisija turi du mėnesius po pirminio patikrinimo nustatyti, kad pranešime nurodyta priemonė nėra pagalba arba kad
nekyla jokių abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, arba kad jai kyla abejonių dėl pranešime
nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, tuomet ji nusprendžia pradėti procedūrą pagal EB 88 straipsnio 2 dalį.
Dviejų mėnesių laikotarpis prasideda gavus išsamų pranešimą (valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 5 dalies antras sakinys).
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką, kurioje įtvirtinami principai, taikytini iki valstybės pagalbos
reglamento įsigaliojimo, tam, kad pranešimas būtų laikomas išsamiu, pakanka, kad Komisija per pirminį patikrinimą turėtų visą
informaciją, kuri, neatliekant išsamesnio tyrimo, jai leistų nuspręsti, kad valstybės priemonės yra suderinamos su Sutartimi,
ir jas atskirti nuo tų priemonių, dėl kurių kyla abejonių dėl jų suderinamumo su bendrąja rinka (80 punkte minėto sprendimo
Austrija prieš Komisiją
54 punktas). Taigi atliekant pirminį patikrinimą pakanka, kad pranešime iš karto ar valstybei narei pateikus atsakymus į
Komisijos klausimus būtų informacija, kuri yra būtina pastarajai institucijai susidaryti pirminę nuomonę dėl pagalbos suderinamumo
su Sutartimi (53 punkte minėto sprendimo
Lorenz
3 punktas; 80 punkte minėto sprendimo
Austrija prieš Komisiją
56 punktas ir 56 punkte minėto sprendimo
Regione autonoma della Sardegna prieš Komisiją
40 punktas).
Valstybės pagalbos reglamento 2 straipsnio 2 dalis numato, kad pranešimas yra išsamus, kai „savo pranešime suinteresuotoji
valstybė narė pateikia visą reikiamą informaciją, kad Komisija pagal 4 ir 7 straipsnius galėtų priimti sprendimą“ („išsamus
pranešimas“). To paties reglamento 4 straipsnio 5 dalies trečias sakinys ir 5 straipsnio 3 dalis, pateikdami antrą apibrėžimą
(„pranešimas laikomas išsamiu“ arba „pranešimas, (valstybės narės) nuomone, yra išsamus“), nustato momentą, nuo kurio laikoma,
kad Komisija turi visą būtiną informaciją, t. y. nuo tada, kai Komisija neprašo pateikti daugiau informacijos arba kai suinteresuotoji
valstybė narė tinkamai pagrįstu pranešimu informuoja Komisiją šiuo klausimu. Šio antro apibrėžimo pagrindinis tikslas yra
nustatyti dieną, nuo kurios pradedamas skaičiuoti valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 5 dalyje nustatytas dviejų mėnesių
laikotarpis, kuris turi rimtų pasekmių ne tik valstybėms narėms, bet ir Komisijai.
Valstybės pagalbos reglamento 4 straipsnio 5 dalies trečiame sakinyje pateiktas išsamaus pranešimo apibrėžimas ir apibrėžimas,
kuris netiesiogiai išplaukia iš to paties reglamento 5 straipsnio 3 dalies, turi būti skaitomi atsižvelgiant į reglamento
4 straipsnio 6 dalies, kuri numato, kad jei Komisija per dviejų mėnesių laikotarpį nepriima sprendimo dėl išsamaus pranešimo
minėtų nuostatų prasme, „tokia pagalba laikoma Komisijos patvirtinta“, o „suinteresuotoji valstybė narė gali įgyvendinti atitinkamas
priemones, prieš tai apie jas informavusi Komisiją“, tikslą. Tokia nuostata suteikia valstybėms narėms galimybę išvengti dirbtinio
Komisijos pirminio patikrinimo pratęsimo, taip atsiduriant teisinio nesaugumo padėtyje dėl pagalbos projekto ateities.
Iš to matyti, kad aplinkybė suinteresuotajai valstybei narei pagal valstybės pagalbos reglamento 5 straipsnio 3 dalį neprieštarauti
galimam papildomos informacijos prašymų naudojimui atidėliojimui, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 129 punkte, negali turėti
kitokio neigiamo poveikio nei aiškiai numatytas nagrinėjamoje sistemoje, t. y. negalėjimas remtis to paties reglamento 4 straipsnio
6 dalyje numatyta galimybe įgyvendinti numatomą pagalbos schemą ir ją pakeisti į esamą pagalbos schemą.
Ši aplinkybė visiškai neleidžia daryti išvados, kad pranešimas nebuvo išsamus, nes pagal šio sprendimo 133 punkte minėtą teismų
praktiką esminis kriterijus šiuo klausimu yra tas, kad pranešime būtų visa būtina informacija, kuri leistų Komisijai susidaryti
pirminę nuomonę apie pagalbos suderinamumą su Sutartimi.
Šios išvados nepaneigia ir tai, kad valstybės pagalbos reglamento 2 straipsnio 2 dalis tam, kad pranešimas būtų išsamus, reikalauja
pateikti visą reikiamą informaciją Komisijos sprendimui, kurį ji turi priimti užbaigdama pirminį patikrinimą, arba galutiniam
sprendimui dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka, ir neapriboja informacijos, kuri turi būti pateikta pranešime, informacija,
kuri yra būtina, kad Komisija galėtų priimti sprendimą užbaigiant pirminį patikrinimą. Iš tikrųjų valstybės pagalbos reglamento
2 straipsnio 2 dalis turi būti aiškinama atsižvelgiant į tai, kad Komisija privalo pradėti formalią tyrimo procedūrą, jei
kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su bendrąja rinka, o tam ji turi turėti visą reikiamą informaciją.
Dėl kitos informacijos, kuri gali būti reikalinga norint priimti galutinį sprendimą dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja
rinka, pakanka pažymėti, kad nei suinteresuotoji valstybė narė, nei Komisija iš anksto nežino, kokia informacija bus reikalinga,
norint priimti galutinį sprendimą, nes tokios informacijos reikalingumas gali išaiškėti tik per formalią tyrimo procedūrą,
būtent kai Komisija susipažįsta su trečiųjų asmenų pateiktomis pastabomis (žr. šiuo klausimu generalinio advokato F. G. Jacobs
išvados byloje, kurioje buvo priimtas 89 punkte minėtas sprendimas
Austrija prieš Komisiją
, 90 ir 91 punktus).
Taigi reikia nuspręsti, kad, kaip matyti iš valstybės pagalbos reglamento 2 straipsnio 2 dalies ir iš šio sprendimo 133 punkte
minėtos teismų praktikos, tam, kad pranešimas būtų išsamus per pirminį patikrinimą, pakanka, kad jame būtų informacija, reikalinga
Komisijai susidaryti pirminę nuomonę apie pranešime nurodytos priemonės suderinamumą su bendrąja rinka, o kilus abejonėms
šiuo klausimu nuspręsti pradėti formalią tyrimo procedūrą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia išnagrinėti korespondencijos tarp Komisijos ir Vokietijos Federacinės Respublikos
turinį bei nustatyti, ar pranešimas buvo išsamus, kaip tvirtina ieškovė.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad po 2000 m. gruodžio 29 d. pateikto pirminio pranešimo Komisija Vokietijos Federacinės Respublikos
du kartus, t. y. 2001 m. vasario 5 d. ir rugsėjo 5 d. paprašė pateikti papildomos informacijos. Vokietijos Federacinė Respublika
į tai atsakė atitinkamai 2001 m. kovo 12 d. ir spalio 9 d. laiškais.
Pirmame prašyme pateikti papildomos informacijos, perduotame 2001 m. vasario 5 d. laišku, Komisija Vokietijos Federacinės
Respublikos tik paklausė, „ar „Soft Aid“ gaunanti veikla yra suderinama su išimties taikymo <...> MVĮ reglamentu <...>, t. y.
ar atitinkamame pranešime numatytas pagalbos dydis gali būti sumažintas iki išimties taikymo MVĮ reglamente numatyto dydžio“,
ir pažymėjo, kad „jei tai būtų neįmanoma, reikia būtinai nurodyti konkrečius motyvus (būtinumas ir suderinamumas ekonominės
politikos prasme)“.
Kaip teisingai nurodė ieškovė, Komisija savo 2001 m. vasario 5 d. laiške klausė Vokietijos Federacinės Respublikos nuomonės
dėl pagalbos, susijusios su patarimų paslaugomis, suderinamumo su išimties taikymo MVĮ reglamentu ir ar ji gali sumažinti
nagrinėjamos pagalbos apimtį, kad ji taptų suderinama su reglamentu. Tačiau toks klausimas negali būti laikomas reikalingos
informacijos įvertinti pagalbos schemos, apie kurią buvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka prašymu, bet klausimu nuomonės
ir pasiūlymu Vokietijos Federacinei Respublikai padaryti būtinus pakeitimus, kad nagrinėjama pagalbos schema taptų suderinama
su išimties taikymo MVĮ reglamento, įsigaliojusio prieš tris dienas, nuostatomis.
Antrą prašymą pateikti informaciją Komisija Vokietijos Federacinei Respublikai perdavė 2001 m. rugsėjo 5 d. laišku. Komisija,
kaip pati nurodė atsakyme raštu į Pirmosios instancijos teismo pateiktą klausimą, minėtu prašymu siekė nustatyti, ar, atsižvelgiant
į išimties taikymo MVĮ reglamento įsigaliojimą, Vokietijos Federacinė Respublika nenori pakeisti savo pranešimo dėl visų paprogramių,
apie kurias buvo pradžioje pranešta. Šie paaiškinimai, kurie jau buvo pateikti 2001 m. rugpjūčio 2 d. Vokietijos Federacinės
Respublikos pranešime, taip pat visiškai nebuvo susiję su informacija, reikalinga atlikti pagalbos schemos, apie kurią buvo
pranešta, suderinamumo su bendrąja rinka patikrinimą.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, kad nei 2001 m. vasario 5 d., nei 2001 m. rugsėjo 5 d. prašymai negali
būti laikomi informacijos, reikalingos papildyti pirminį pranešimą ir Komisijai atlikti pagalbos schemos, apie kurią pranešė
Vokietijos Federacinė Respublika, suderinamumo su bendrąja rinka patikrinimą, prašymais. Iš tikrųjų pats Komisijos pateiktų
dviejų prašymų turinys rodo, kad ji jau buvo susidariusi nuomonę, jog nagrinėjama pagalbos schema yra nesuderinama su bendrąja
rinka, nes neatitinka išimties taikymo MVĮ reglamento.
Šios išvados negali paneigti Vokietijos Federacinės Respublikos atsakymų į 2001 m. vasario 5 d. ir rugsėjo 5 d. Komisijos
laiškus turinys.
Savo 2001 m. kovo 12 d. atsakyme į 2001 m. vasario 5 d. Komisijos laišką Vokietijos Federacinė Respublika prie šio atsakymo
pridėto pranešimo I punkte aiškiai išdėstė savo poziciją dėl to, ar „pagalbos, suteiktos kaip „soft aid“, elementai turi atitikti
išimties taikymo reglamento sąlygas“. Šiuo klausimu Vokietijos Federacinė Respublika pateikė tokias pastabas:
„<...> pateikiant pranešimą apie pagalbos schemą išimties taikymo (MVĮ) reglamentas dar negaliojo. Todėl Vokietijos valdžios
institucijos pateikdamos pranešimą negalėjo remtis išimties taikymo (MVĮ) reglamento kriterijais <...> Taigi nagrinėjant valstybės
pagalbą reikia atsižvelgti į pateikiant pranešimą buvusią teisinę situaciją <...> Vokietijos valdžios institucijos mano, kad
ši pagalbos schema turi būti vertinama remiantis (1996 m. Bendrijos gairių dėl MVĮ) kriterijais.“
To paties pranešimo II punkte Vokietijos Federacinė Respublika nurodė, kad ji mano, jog bet kuriuo atveju pagalbos schemą,
apie kurią buvo pranešta, turėjo būti galima patvirtinti remiantis ir išimties taikymo MVĮ reglamento kriterijais. Iš tikrųjų,
net jei ši pagalbos schema ne visiškai atitiko minėtą reglamentą, vis dėlto Komisija, pasinaudodama savo plačia diskrecija,
galėjo ją patikrinti tiesiogiai remdamasi EB sutartimi.
Šios pozicijos dėl pirminio pranešimo kontekste Vokietijos Federacinė Respublika pateikė patikslinimą dėl pagalbos pagal paprogramę
„intensyvių patarimų paslaugos (coaching)“ intensyvumo. Prie 2001 m. kovo 12 d. atsakymo pridėto pranešimo nurodoma:
„Siekiant papildyti gaires, apie kurias jau pranešta, nepažeidžiant išimties taikymo MVĮ reglamento nuostatų, greta absoliučios
pagalbos ribos, yra numatyta bendra 50 % pagalbos riba. Mažosioms įmonėms (pagal ES apibrėžimą) yra numatyta didesnė, maksimali
65 % intensyvumo pagalba, nepažeidžiant tų pačių absoliučių pagalbos ribų.“
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pirmiausia reikia konstatuoti, kad tik vienintelis konkretus klausimas 2001 m. vasario
5 d. Komisijos laiške yra susijęs tik su vienos iš šešių pagalbos schemą, apie kurią buvo pranešta, sudarančių paprogramių,
t. y. „intensyvių patarimų paslaugos (coaching)“, intensyvumu. Antra, Vokietijos Federacinės Respublikos patikslinimas šiuo
klausimu, kuriame akivaizdžiai yra naujų elementų, negali būti laikomas informacija, reikalinga įvertinti pagalbos suderinamumą
su bendrąja rinka, nes Komisija iš pranešimo galėjo padaryti išvadą, kad vienintelės absoliutaus dydžio ribos numatymas greičiausiai
lemtų 50 % didesnį pagalbos intensyvumą.
Iš tikrųjų, kaip pabrėžė ieškovė, atsakydama į Pirmosios instancijos teismo klausimus, ir kaip galima nustatyti, atliekant
paprastą skaičiavimą, absoliutaus dydžio ribos nustatymas reiškia, kad suinteresuotosios įmonės geriausiu atveju galėjo pasinaudoti
72,73 % pagalbos, o jei tai buvo nauja įmonė – 83,3 %. Nustatydama ribos procentinį dydį Vokietijos Federacinė Respublika
padidino pagalbos ribą iki 50 %, o naujoms įmonėms – iki 65 %, pastarosioms išlaikydama didžiausią pagalbos intensyvumą, viršijantį
50 % intensyvumą, numatytą išimties taikymo MVĮ reglamente. Šiuo klausimu reikia pridurti, kad pagalbos lygis, viršijantis
50 % ribą, yra numatytas ir paprogramei „dalyvavimas parodose“ (60 % mažosioms įmonėms, veikiančioms zonose, patiriančiose
ypatingų sunkumų), paprogramei „bendradarbiavimas“ (bendrai 65 %, o tam tikriems specialiems projektams ? iki 80 %) ir paprogramei
„dizaino skatinimas“ (70 % mažosioms įmonėms, veikiančioms zonose, patiriančiose ypatingų sunkumų).
Iš to matyti, kad ribos, išreikštos procentiniu dydžiu, nustatymo taip pat ir paprogramei „intensyvių patarimų paslaugos (coaching)“,
viršijant numatomos pagalbos absoliutaus dydžio ribą, poveikis nagrinėjamos pagalbos schemos suderinamumo su bendrąja rinka
vertinimui yra nedidelis, nes Komisijos abejonės dėl visos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka remiasi išimties taikymo
MVĮ reglamente nustatyto 50 % pagalbos intensyvumo lygio viršijimu. Bet kuriuo atveju atsakymas į 2001 m. vasario 5 d. Komisijos
laiške pateiktą klausimą dėl savo ribotos apimties visiškai nebuvo būtinas Komisijai, kad susidarytų pirminę nuomonę apie
viso pagalbos projekto, apie kurį buvo pranešta, suderinamumą su bendrąja rinka.
Savo 2001 m. spalio 9 d. atsakyme į 2001 m. rugsėjo 5 d. Komisijos laišką Vokietijos Federacinė Respublika, be to, kad pateikė
nebūtiną informaciją dėl 2001 m. birželio 14 d. Komisijos ir Vokietijos valdžios institucijų susitikimo, apsiribojo nurodydama,
jog ji nekeičia pirminio pranešimo, nes schema, apie kurią buvo pranešta, atitinka 1996 m. Bendrijos gaires dėl MVĮ ir jog
ji turi būti vertinama remiantis šiomis gairėmis, galiojusiomis pateikiant pranešimą. Be to, tame pačiame laiške Vokietijos
Federacinė Respublika priminė, kad pagal jos 2001 m. rugpjūčio 2 d. pranešimą nagrinėjama pagalbos schema, remiantis išimties
taikymo MVĮ reglamento 9 straipsnio 1 dalimi, buvo pradėta vykdyti, iki bus patvirtinta pranešime nurodyta pagalbos schema.
Aplinkybė, kad, kaip matyti iš minėto 2001 m. rugpjūčio 2 d. pranešimo, Vokietijos Federacinė Respublika įgyvendino nagrinėjamą
pagalbos schemą nepažeisdama išimties taikymo MVĮ reglamento, nustatydama jos galiojimo laikotarpį iki 2008 m. gruodžio 31 d.
arba iki bus patvirtinta pranešime nurodyta schema, patvirtina, kad ji niekada nekeitė savo pirminio pranešimo, jog šis atitiktų
išimties taikymo MVĮ reglamentą. Iš tikrųjų Vokietijos Federacinė Respublika pasinaudojo minėtame reglamente jai suteikta
teise įgyvendinti pagalbos schemą apie ją nepranešus ir jos nepateikus Komisijai, kaip numato to paties reglamento 9 straipsnio
1 dalis, nepakeisdama savo pirminio pranešimo kaip tik dėl to, kad pranešimas buvo pateiktas prieš įsigaliojant minėtam reglamentui.
Galiausiai negalima teigti, kad pirminis pranešimas negali būti laikomas išsamiu dėl to, kad neatitinka visų sąlygų, būtent
dėl pagalbos intensyvumo, nustatytų teisės aktuose, įsigaliojusiuose po pirminio pranešimo pateikimo, t. y. išimties taikymo
MVĮ reglamente. Iš tikrųjų ieškovė ne tik ginčijo minėto reglamento taikymą, remdamasi tuo, kad jis įsigaliojo po to, kai
Komisija gavo pirminį pranešimą, bet ir aiškiai nurodė nekeičianti pirminio pranešimo, dar ir pasinaudodama galimybe įgyvendinti
savo pagalbos schemą, iš anksto nepranešusi, kaip numatyta reglamente.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad pirminis pranešimas buvo išsamus, nes jame buvo visa reikalinga informacija, leidžianti
Komisijai įvertinti pagalbos suderinamumą su bendrąja rinka, remiantis gaunant pirminį pranešimą galiojusiuose teisės aktuose
nustatytais kriterijais.
Darytina išvada, kad antrasis ieškinio pagrindas yra priimtinas.
Todėl atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta ir nesant reikalo nagrinėti kitų ieškinio pagrindų, reikia patenkinti ieškinį ir
panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnio antrąją pastraipą ir 3 bei 4 straipsnius.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti ieškovės išlaidas pagal jos pateiktus
reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (penktoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2002 m. Komisijos sprendimo 2003/226/EB dėl Vokietijos numatomos pagalbos schemos – „Pagalbos programa mažosioms
ir vidutinėms įmonėms – Saksonijos įmonių pajėgumo gerinimas“ – Paprogramės 1 (Coaching), 4 (dalyvavimas parodose), 5 (bendradarbiavimas)
ir 7 (dizaino skatinimas) 2 straipsnio antrąją pastraipą ir 3 bei 4 straipsnius.
2.
Priteisti iš Europos Bendrijų Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Paskelbta 2007 m. gegužės 3 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
E. Coulon

M. Vilaras
Turinys
Teisinis pagrindas
Faktinės ginčo aplinkybės
1. Administracinė procedūra
2. Ginčijamas sprendimas
Procesas ir šalių reikalavimai
Dėl teisės
1. Dėl ieškinio pagrindo, pagrįsto ginčijamo sprendimo formaliu neteisėtumu dėl to, kad Komisija netaikė pagreitintos leidimo
suteikimo procedūros
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
2. Dėl antrojo ieškinio pagrindo, pagrįsto ginčijamo sprendimo materialine klaida, susijusia su išimties taikymo MVĮ reglamento
netaikymu
Šalių argumentai
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
Dėl išimties taikymo MVĮ reglamento taikymo pranešimams, kurie buvo pateikti iki jam įsigaliojant
Dėl kaltinimo, pagrįsto pirminio pranešimo išsamumu
– Dėl kaltinimo priimtinumo
– Dėl esmės
Dėl bylinėjimosi išlaidų
*
Proceso kalba: vokiečių.