CELEX: 62003CJ0070
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Direktiiv 93/13/EMÜ
Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes
Tõlgendamiseeskirjad
Konfliktinormid

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et jättes nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ
ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, lk 29, edaspidi „direktiiv”) artikli 5 ja artikli 6 lõike 2 nõuetekohaselt
siseriiklikku õigusesse üle võtmata, on Hispaania Kuningriik rikkunud EÜ asutamislepingust ja nimetatud direktiivist tulenevaid
kohustusi.
Artikli 1 lõike 1 kohaselt on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi
tingimusi müüja või teenuse osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes.
Vastavalt direktiivi artikli 10 lõikele 1 pidid liikmesriigid direktiivi täitmiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid jõustama
hiljemalt 31. detsembril 1994.
Direktiiv võeti Hispaania õiguskorda üle seadusega Ley 7/1998, sobre condiciones generales de la contratación (13. aprilli
1998. aasta seadus lepingute üldtingimuste kohta,
Boletín Oficial del Estado
nr 89, 14.4.1998, lk 12304, edaspidi „seadus nr 7/1998”), millega muudetakse seadust Ley General 26/198 para la defensa de
los consumidores y usuarios (19. juuli 1984. aasta üldseadus tarbijate ja kasutajate kaitse kohta,
Boletín Oficial del Estado
nr 176, 24.7.1984, lk 21686, edaspidi „muudetud seadus nr 26/1984”).

Kohtueelne menetlus
Olles andnud Hispaania Kuningriigile võimaluse esitada oma seisukoht, saatis komisjon talle 25. mail 2000 põhjendatud arvamuse,
milles süüdistas Hispaaniat direktiivi artikli 5 ja artikli 6 lõike 2 mittenõuetekohases ülevõtmises ning nõudis Hispaanialt
arvamuse täitmist kahe kuu jooksul teate kättesaamise kuupäevast arvates.
Hispaania valitsus esitas 27. septembri 2000. aasta kirjas põhjendused, mis peaksid näitama, et riik on viidatud direktiivi
sätted nõuetekohaselt üle võtnud.
Komisjon pidas Hispaania Kuningriigi vastust põhjendatud arvamusele ebapiisavaks ning esitas käesoleva hagi.

Esimene etteheide: direktiivi artikli 5 nõuetele mittevastav ülevõtmine

Õiguslik raamistik
Direktiiv
Direktiivi artikkel 5 sätestab:
„Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema
koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat
tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul.”
Direktiivi artikli 7 lõikes 2 nimetatud vahendite puhul on tegemist „lõpetamisvahenditega”, st menetlustega, „mille kohaselt
isikud ja organisatsioonid, kellel on liikmesriigi õiguse alusel õigustatud huvi tarbijat kaitsta, võivad kooskõlas siseriikliku
õigusega pöörduda kohtute või pädevate haldusasutuste poole, kes otsustavad üldiseks kasutamiseks mõeldud lepingutingimuste
ebaõigluse üle ning võivad kohaldada asjakohaseid ja tõhusaid vahendeid, et lõpetada selliste tingimuste jätkuv kasutamine”.
Siseriiklikud õigusnormid
Muudetud seaduse nr 26/1984 §10 lõige 2 näeb ette:
„Kui tingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, tuleb kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust.”
Seaduse nr 7/1998 § 6 lõige 2 sätestab:
„Kahtluse korral ebaselgete üldtingimuste tõlgendamisel lahendatakse see selle poole kasuks, kes nõustub üldtingimustega.”

Väited ja poolte argumendid
Komisjon süüdistab Hispaania Kuningriiki selles, et siseriiklik seadusandja ei ole täpsustanud, et tarbijale soodsama tõlgenduse
reeglit ei kohaldata direktiivi artikli 7 lõikes 2 viidatud kollektiivsete õiguskaitsevahendite juhtudel. Nimetatud tegematajätmine
võib kahjustada selliste õiguskaitsevahendite tõhusust, kuna müüja või teenuste osutaja võib tarbijale kõige soodsama tõlgenduse
kohaldamise reeglile toetudes takistada sellise ebaselge tingimuse keelamist, mida võidakse tõlgendada kui ebaõiglast tingimust.
Hispaania valitsus väidab, et kõnealune tõlgendusreegel puudutab üksnes individuaalseid õiguskaitsevahendeid ning kollektiivsete
õiguskaitsevahendite korral kohaldatakse objektiivse tõlgendamise reeglit. Valitsus lisab, et siseriiklikes õigusaktides,
millega nähakse ette direktiivis sätestatust tõhusam kaitse, on loetletud rida tingimusi, mis on igal juhul ebaõiglased. Selle
nimekirja imperatiivne iseloom peab välistama sellised juhud, kui tarbijale soodsat tõlgendamist kasutatakse lõpetamisvahendite
halvamiseks.

Euroopa Kohtu hinnang
Nagu märkis kohtujurist oma ettepaneku punktis 7, ei ole osapooled esimese etteheite puhul eri meelt mitte niivõrd direktiivi
artiklist 5 tuleneva kohustuse sisu osas, vaid pigem nimetatud kohustuse siseriiklikku õigusesse ülevõtmise viisis ja vormis.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, kuigi direktiivi ülevõtmiseks ei ole ilmtingimata vaja kõigis liikmesriikides vastava
õigusakti vastuvõtmist, on siiski hädavajalik, et asjaomane riik tagaks tõhusalt direktiivi täieliku kohaldamise, et siseriiklikust
õigusest tulenev õiguslik seisund oleks piisavalt täpne ja selge ning et isikud oleksid täiel määral teadlikud oma õigustest
ning saaksid vajadusel neile siseriiklikes kohtutes toimuvas menetluses toetuda (vt eriti 10. mai 2001. aasta kohtuotsus C‑144/99:
komisjon
v.
Holland, EKL 2001, lk I-3541, punkt 17, ja 7. mai 2002. aasta kohtuotsus C‑478/99: komisjon
v.
Rootsi, EKL 2002, lk I‑4147, punkt 18).
Direktiivi artiklis 5 toodud kohaldatavat tõlgenduseeskirja puudutav eristus üksiktarbija õiguskaitsevahendite ning tarbijate
ühishuve esindavate isikute või organisatsioonide käsutuses olevate lõpetamisvahendite vahel on selgitatav nende õiguskaitsevahenditega
saavutatava tulemuse erinevusega. Esimesel juhul taotletakse kohtult või pädevatelt ametiasutustelt
in concreto
järeldust olemasolevas lepingus sisalduva tingimuse ebaõigluse kohta, samas kui teisel juhul tuleb neil teha
in abstracto
järeldus sellise tingimuse ebaõigluse kohta, mida tahetakse veel sõlmimata lepingutesse sisse viia. Esimesel juhul tehakse
otsus tarbijale soodsaima tõlgenduse kohta asjaomase üksiktarbija kasuks. Teisel juhul, vastupidi, kui soovitakse saada preventiivset
otsust kõigi tarbijate huvides, ei ole vaja asjaomast tingimust kahtluse korral tarbijatele soodsalt tõlgendada. Kõige sagedamini
võimaldab ebaselge või kahemõttelise tingimuse kasutamise keelata objektiivne tõlgendus, mis tagab ühtlasi tarbijate laialdasema
kaitse.
Järelikult on direktiivi artikli 5 kolmandas lauses sisalduva täpsustuse näol tegemist siduva õigusnormiga, millega antakse
tarbijatele õigusi ning mis aitab määratleda direktiiviga saavutatavat eesmärki.
Hispaania valitsus ei ole näidanud, et see eesmärk on siseriiklikus õigussüsteemis saavutatav.
Mis puudutab Hispaania ametiasutuste kinnitust, et tarbijale soodsaima tõlgenduse reegel kehtib üksnes individuaalsete õiguskaitsevahendite
suhtes, siis tuleb märkida, et Hispaania ei ole näidanud ühtki sätet ega ühtki siseriikliku kohtu tehtud otsust, mis võiks
seda väidet toetada.
Tuleb märkida, et muudetud seaduse nr 26/1984 § 10 lõikega 2 ning seaduse nr 7/1998 § 6 lõikega 2 nähakse ette tarbijale soodsaima
tõlgenduse üldreegel ilma ühegi piiranguta ning et seaduse nr 7/1998 § 12, mis käsitleb kollektiivseid õiguskaitsevahendeid,
ei näe selle tõlgenduseeskirja kohaldamise juures ette ühtki erandit.
Nimetatud sätete kohaldamisulatust näitab nende koht siseriiklike õigusnormide hulgas. Muudetud seaduse nr 26/1984 § 10 kuulub
selle seaduse II peatükki, mille pealkiri on „Majanduslike ja sotsiaalsete huvide kaitse”, samas kui seaduse nr 7/1998 § 6
paikneb nimetatud muudetud seaduse I peatükis, mille pealkiri on „Üldsätted”. Neist pealkirjadest võib järeldada, et tegemist
on üldkohaldatavate sätetega, millega ei kaasne ühtki piirangut kollektiivsete õiguskaitsevahendite erijuhtude puhuks.
Järelikult on esimene etteheide põhjendatud.

Teine etteheide: direktiivi artikli 6 lõike 2 nõuetele mittevastav ülevõtmine

Õiguslik raamistik
Direktiiv
Direktiivi artikkel 6 lõige 2 kõlab järgmiselt:
„Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel,
et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga
tihedalt seotud.”
Siseriiklikud õigusnormid
Muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a lõige 3 sätestab:
„Eeskirju, mille eesmärk on kaitsta tarbijaid ebaõiglaste tingimuste vastu, kohaldatakse 1980. aasta lepinguliste kohustuste
suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni (Rooma konventsioon) artiklis 5 sätestatud tingimustel sõltumata sellest, millise
õiguse on pooled lepingu reguleerimiseks valinud.”
Seaduse nr 7/1998 § 3 lõige 2 sätestab:
„Ilma et see piiraks rahvusvaheliste lepingute ja konventsioonide kohaldamist, kohaldatakse [käesolevat seadust] ka välismaise
õigusega reguleeritavatele lepingutele, kui pool, kes on nõustunud lepingu tingimustega, on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil
ning kui seal on tema tavapärane elukoht.”
Rooma konventsioon
Lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse konventsiooni, mis avati allakirjutamiseks 19. juunil 1980 Roomas (EÜT L
226, lk 1, edaspidi „Rooma konventsioon”), artikli 5 lõike 1 kohaselt kohaldatakse seda artiklit „lepingu suhtes, mille eesmärk
on kaupade tarnimine või teenuste osutamine isikule, kes tegutseb väljaspool oma majandus- või kutsetegevust (tarbija), samuti
sellise tehingu finantseerimise lepingu suhtes.” Artikli 5 lõigete 4 ja 5 kohaselt ei kohaldata nimetatud artiklit veolepingute
suhtes, välja arvatud üldise hinnaga pakettreisilepingute suhtes, ega teenuste osutamise lepingu suhtes, kui tarbijale tuleb
teenust osutada üksnes väljaspool tarbija elukohariiki.
Rooma konventsiooni artikli 5 lõige 2 näeb ette:
„[…] poolte valitud õigus [ei või] põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selle riigi õiguse imperatiivsete
sätetega, kus on tema elukoht:
–        kui kõnealuses riigis eelnes lepingu sõlmimisele konkreetselt tarbijale adresseeritud pakkumine või reklaam ja kui ta on selles
riigis omalt poolt teinud kõik lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud
või
–        kui teine pool või tema esindaja on tarbija tellimuse saanud kõnealuses riigis
või
–        kui leping on sõlmitud kaupade müügiks ja tarbija on sõitnud kõnealusest riigist teise riiki ning esitanud seal oma tellimuse,
kui reisi oli korraldanud müüja selleks, et ajendada tarbijat ostma.”

Väited ja poolte argumendid
Komisjon väidab, et direktiivi artikli 6 lõike 2 eesmärk on tagada kõigi tarbijate kaitse kõigi müüjaga või teenuse osutajaga
sõlmitud lepingute puhul, samas kui muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a näeb sellise kaitse ette üksnes teatud tüüpi lepingutele,
nimelt Rooma konventsiooni artikli 5 lõikes 1 nimetatutele, ning vaid siis, kui teatud tingimused on täidetud, nimelt selle
artikli 5 lõikes 2 ettenähtud tingimused. Need tingimused on kitsendavamad kui direktiivi artikli 6 lõikes 2 esitatud nõuded,
milles sätestatakse lihtsalt, et „leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud”.
Hispaania valitsuse väidete kohaselt järeldub tarbijat ebaõiglaste tingimuste vastu kaitsvate siseriiklike õigusnormide järjekindlast
tõlgendamisest, et nimetatud normid on kohustusliku iseloomuga sõltumata sellest, millise õiguse on pooled lepingu reguleerimiseks
valinud. Valitsus väidab, et seaduse nr 7/1998 § 3 lõige 2 näeb ette nimetatud siseriiklike normide kohustusliku kohaldamise,
st direktiiviga ettenähtud kaitse välismaise õigusega reguleeritavate lepingute suhtes, kui pool, kes on nõustunud lepingu
tingimustega, on andnud nõusoleku Hispaania territooriumil ja seal on tema elukoht. Sellega on täpsustatud artikli 6 lõikes
2 toodud mõiste „ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud” sisu seoses lepingutega, millel on side Hispaania
õigusega.

Euroopa Kohtu hinnang
Nagu tuleneb direktiivi kuuendast põhjendusest, on direktiivi eesmärk „kaitsta kodanikku kui tarbijat, kes omandab kaupa ja
teenuseid muu kui oma liikmesriigi õigusaktidega reguleeritavate lepingute alusel” (vt sellega seoses eespool viidatud kohtuotsus:
komisjon
v.
Holland, punkt 18, ning kohtuotsus komisjon
v.
Rootsi, punkt 18). Direktiivi artikli 6 lõikega 2 täidetakse see ülesanne. Nagu tuleneb sama direktiivi kahekümne teisest
põhjendusest, püütakse direktiiviga välistada olukorda, kus tarbija võib teatavatel juhtudel jääda ilma direktiiviga sätestatud
kaitsest, kui lepingu suhtes kohaldatavaks määratakse kolmanda riigi õigus. Selleks nähakse direktiiviga kolmandaid riike
hõlmavate lepinguliste suhete puhuks ette kaitse, mille nimetatud direktiiv annab tarbijatele ühendusesisestes lepingulistes
suhetes, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.
Direktiivi artikli 1 lõike 1 ja artikli 3 lõike 1 kohaselt hõlmab direktiivi kohaldamisala kõiki müüja või teenuste osutaja
ning tarbija vahel sõlmitud lepinguid, mille tingimustes ei ole eraldi kokku lepitud. Nagu komisjon õigustatult väidab, vastab
tõele see, et muudetud seaduse nr 26/1984 § 10a kohaldamisala on kitsam, kuna see ei hõlma Rooma konventsiooni artikli 5 lõigetes
1, 4 ja 5 ettenähtud lepingutüüpe. Sellegipoolest, nagu kinnistab Hispaania valitsus, täidab selle tühiku seaduse nr 7/1998
§ 3 lõige 2, mida kohaldatakse kõigile üldtingimuste alusel sõlmitavatele lepingutele, mille tingimustes ei ole eraldi kokku
lepitud.
Mis puudutab sidet ühendusega, siis direktiivi artikli 6 lõikes 2 märgitakse vaid, et leping peab olema „ühe või mitme liikmesriigi
territooriumiga tihedalt seotud”. See üldine väljend lubab võtta arvesse erinevaid sidemeid, sõltuvalt asja tingimustest.
Kuigi teadlikult ebamäärasena esitatud mõistet „tihedalt seotud”, mida ühenduse seadusandja on kasutanud, võib eeldustega
konkretiseerida, ei saa seda sellegipoolest kitsendada ette kindlaks määratud seoseid puudutavate kriteeriumide kombinatsioonidega,
nagu Rooma konventsiooni artiklis 5 ettenähtud elukohta ja lepingu sõlmimist puudutavad kumulatiivsed tingimused.
Muudetud seaduse nr 26/1984 §-s 10a otseselt ning seaduse nr 7/1998 § 3 lõikes 2 kaudselt viimati nimetatud sättele viidates,
tuleneb Hispaania õigusnormidest, mille eesmärk on direktiivi artikli 6 lõige 2 siseriiklikku õiguskorda üle võtta, piirang,
mis pole kooskõlas direktiiviga ettenähtud kaitstuse tasemega.
Järelikult on teine etteheide samuti põhjendatud.
Eeltoodut arvestades tuleb nentida, et kuna Hispaania Kuningriik ei ole direktiivi artiklit 5 ja artikli 6 lõiget 2 nõuetekohaselt
siseriiklikku õigusesse üle võtnud, on ta rikkunud sellest direktiivist tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Hispaania Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, mõistetakse kohtukulud
välja Hispaania Kuningriigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Kuna Hispaania Kuningriik ei ole nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiivi 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes
artiklit 5 ning artikli 6 lõiget 2 nõuetekohaselt siseriiklikku õigusesse üle võtnud, on ta rikkunud sellest direktiivist
tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Hispaania Kuningriigilt.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.