CELEX: 62004CJ0275
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Ühenduse välistransiit
Määrused (EMÜ) nr 2913/92 ja nr 2454/93
Ühenduste omavahendid
Kasutatavaks tegemine
Tähtajad
Intressid viivituse eest
Omavahendite kindlaksmääramise ja kasutatavaks tegemisega seotud tõendite mittesäilitamine ja nende edastamata jätmine

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et:
–        jättes nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi
käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom (EÜT L 130, lk 1; ELT eriväljaanne 01/03, lk 169), artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud
raamatupidamisarvestusse kandmata ettenähtud tähtajaks kindlaksmääratud maksud,
–        jättes kontrollimata, kas pärast 1. jaanuari 1995 on määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud raamatupidamisarvestusse
hilinenud kande tegemise tulemusena esinenud omavahendite kasutatavaks tegemisel muid viivitusi, hävitades seda ajavahemikku
puudutavad arhiivimaterjalid ja jättes nendest viivitustest teatamata komisjonile, kes saaks viivituse eest omavahendite kasutatavaks
tegemisel arvutada intressi, mis kuulub tasumisele vastavalt nimetatud määruse artiklile 11,
on Belgia Kuningriik rikkunud määruse nr 1150/2000, millega alates 31. maist 2000 on tunnistatud kehtetuks ja asendatud sama
reguleerimisesemega nõukogu 29. mai 1989. aasta määrus (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite
süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom (EÜT L 155, lk 1), artiklitest 3, 6, 9, 10 ja 11 ning EÜ artiklist 10 tulenevaid
kohustusi.

Õiguslik raamistik

Ühenduste omavahendid
Määruse nr 1552/89 artikkel 2, mis kuulub I jaotisse „Üldsätted”, sätestab:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376/EMÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduste
omavahendite maks kindlaks niipea, kui liikmesriigi pädev talitus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa. Teatis esitatakse
niipea, kui võlgnik on selgunud, ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas kõigi ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada
maksmisele kuuluva summa.
[…]”.
[mitteametlik tõlge]
Seda sätet muudeti alates 14. juulist 1996 nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EÜ, Euratom) nr 1355/96 (EÜT L 175, lk 3)
ning sama sisu on üle võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 2, mis näeb ette:
„1.      Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 94/728/EÜ, Euratom artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite
maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
2.      Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
[…]”.
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 samasse I jaotisse kuuluva artikli 3 esimene lõik sätestab:
„Liikmesriigid võtavad kõik asjakohased meetmed, et tagada omavahendite kindlaksmääramise ja kasutatavaks tegemisega seotud
tõendavate dokumentide säilitamine vähemalt kolme kalendriaasta jooksul selle aasta lõpust arvates, mille kohta kõnealused
tõendavad dokumendid on koostatud.”
Määruse nr 1552/89 artikli 3 teise lõigu alusel:
„Kui kindlaksmääramisega seotud tõendavate dokumentide kontrollimisel liikmesriikide asutuste poolt iseseisvalt või koos komisjoniga
ilmneb vajadus neid parandada, siis säilitatakse neid dokumente esimeses lõigus ettenähtud ajast kauem, et saaks neid parandada
ja tulemust kontrollida.”
Kooskõlas määruse nr 1150/2000 artikli 3 kolmanda lõiguga:
„Kui esimeses ja teises lõigus märgitud tõendavate dokumentide kontrollimisel vastavalt käesoleva määruse artiklitele 18 ja 19
või määruse (EMÜ, Euratom) nr 1553/89 artiklile 11 ilmneb vajadus neid parandada, siis säilitatakse neid dokumente esimeses
lõigus ettenähtud ajast kauem, et saaks neid parandada ja tulemust kontrollida.”
Määruse nr 1552/89 II jaotisse „Omavahendite raamatupidamisarvestus” kuuluva artikli 6 lõige 1 ja lõike 2 punktid a ja b (nüüd
määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 1 ja lõike 3 punktid a ja b) sätestavad:
„1.      Omavahendite raamatupidamisarvestust peab iga liikmesriigi riigikassa või iga liikmesriigi määratud asutus ning see jaguneb
vastavalt vahendite liigile.
2.      a)     Vastavalt artiklile 2 kindlaksmääratud maksud tuleb käesoleva lõike punkti b alusel kanda raamatupidamisarvestusse [tuntud
kui „A-arvestus”] hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva.
b)     Kindlaksmääratud maksud, mis ei ole punktis a märgitud raamatupidamisarvestusse kantud, sest on veel sisse nõudmata ning mille
kohta ei ole antud tagatist, kantakse punktis a ettenähtud aja jooksul eraldi raamatupidamisarvestusse [tuntud kui „B-arvestus”].
Liikmesriigid võivad kasutada seda korda juhul, kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse
ning võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse „Omavahendite kasutatavaks tegemine” kuuluv artikkel 9 on sõnastatud järgmiselt:
„1.      Iga liikmesriik kannab omavahendid artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel liikmesriigi riigikassas
või liikmesriigi määratud asutuses.
See konto on tasuta.
2.      Komisjon konverteerib krediteeritud summad eurodesse ja kannab oma raamatupidamisarvestusse […].”
Vastavalt määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse kuuluva artikli 10 lõike 1 sõnastusele:
„Pärast 10 % mahaarvamist sissenõudmiskuludeks [vastavalt otsuste 88/376 ja 94/728] artikli 2 lõikes 3 ettenähtud korras tehakse
kanne [kõnealuste otsuste] artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud omavahendite kohta hiljemalt maksu käesoleva määruse
artiklis 2 ettenähtud korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
[Vastavalt artikli 6 lõike 2 punkti b või artikli 6 lõike 3 punkti b] alusel eraldi [B-] raamatupidamisarvestusse kantud maksude
puhul tuleb sissekanne teha siiski hiljemalt maksude sissenõudmise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel
tööpäeval.”
Määruste nr 1552/89 ja nr 1150/2000 III jaotisse kuuluv artikkel 11 sätestab:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi
liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi
võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”
Määruse nr 1552/89 artikkel 18 [nüüd määruse nr 1150/2000 artikkel 18], mis kuulub VII jaotisse „Kontrollimist käsitlevad
sätted”, sätestab:
„1.      Liikmesriigid kontrollivad ja teevad järelepärimisi seoses [vastavalt otsuse 88/376 või 94/728] artikli 2 lõike 1 punktides a
ja b märgitud omavahendite kindlaksmääramise ja kasutatavaks tegemisega. Komisjon kasutab oma otsustusõigust vastavalt käesolevale
artiklile.
2.      Vastavalt lõikele 1 liikmesriigid:
–        rakendavad komisjoni taotluse korral lisakontrolli. Taotluses põhjendab komisjon lisakontrolli vajadust,
–        kaasavad komisjoni viimase taotlusel oma kontrollimistesse.
Liikmesriigid teevad kõik vajaliku kõnealuse kontrolli hõlbustamiseks. Komisjoni kontrollimisse kaasamise korral annavad liikmesriigid
komisjoni käsutusse artiklis 3 märgitud tõendavad dokumendid.
[…].”

Ühenduse tollieeskirjad
Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (EÜT L 302, lk 1;
ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”), artikli 217 lõige 1 sätestab:
„Iga tollivõlast tuleneva impordi- või eksporditollimaksu summa, edaspidi „tollimaksu summa”, arvutab toll niipea, kui on
saanud vajalikud andmed, ja märgib selle arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale (arvestuskanne).
[…]”
Sama seadustiku artikli 218 lõike 3 alusel:
„Kui tollivõlg tekib muudel kui lõikes 1 nimetatud tingimustel, tehakse sellest tuleneva tollimaksu summa kohta arvestuskanne
kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui tollil on võimalik:
a)      arvutada kõnealune tollimaksu summa
ja
b)      määrata võlgnik.”
Vastavalt nimetatud seadustiku artiklile 219:
„1.      Artiklis 218 ettenähtud tähtaegu arvestuskannete tegemiseks võib pikendada:
a)      liikmesriikide halduskorraldusega seotud põhjustel, eriti kui arvestust peetakse tsentraliseeritult, või
b)      kui erandlik olukord takistab tolli nimetatud tähtaegu järgida.
Tähtaegu ei pikendata rohkem kui 14 päeva võrra.
2.      Lõikes 1 ettenähtud tähtajad ei kehti ettenägematus olukorras või vääramatu jõu korral.”
Kooskõlas tolliseadustiku artikli 220 lõikega 1:
„Kui tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei ole arvestuskannet tehtud kooskõlas artiklitega 218 ja 219 või kanne on tehtud
tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summast väiksema summa kohta, tehakse tasumisele kuuluva
või tasuda jääva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui toll olukorrast teada saab
ning kui tollil on võimalik tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluv maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (järelarvestuskanne).
Tähtaega võib kooskõlas artikliga 219 pikendada.”
Tolliseadustiku artikli 221 lõike 1 kohaselt:
„Niipea kui arvestuskanne on tehtud, teatatakse võlgnikule tollimaksu summa vastava korra kohaselt.”
Tolliseadustiku artikli 243 kohaselt:
„1.      Igal isikul on õigus esitada kaebusi tolli otsuste peale, mis on seotud tollieeskirjade rakendamisega ja puudutavad kõnealust
isikut otseselt ja isiklikult.
Õigus esitada kaebus on ka igal isikul, kes on taotlenud, et toll teeks tollieeskirjade rakendamise küsimuses otsuse, ja ei
ole oma taotluse alusel artikli 6 lõikes 2 nimetatud tähtaja jooksul otsust saanud.
Kaebus tuleb esitada selles liikmesriigis, kus otsus on tehtud või selle tegemist taotletud.
2.      Kaebuse võib esitada:
a)      esmalt tolliasutusele, kelle liikmesriigid on selleks määranud;
b)      järgnevalt sõltumatule asutusele, milleks vastavalt liikmesriikides kehtivatele õigusaktidele võib olla kohus või samaväärne
eriorgan.”
Vastavalt tolliseadustiku artiklile 245:
„Liikmesriigid kehtestavad kaebuste esitamise korra rakendussätted.”
Tolliseadustiku artikli 246 kohaselt:
„Käesolev jaotis ei kehti kaebuste kohta, mille esitamise eesmärk on tolli poolt kriminaalõiguse sätete alusel tehtud otsus
tühistada või seda muuta.”
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted määrusele nr 2913/92 (EÜT L 253,
lk 1; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3; edaspidi „rakendusmäärus”), artikli 378 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.      Ilma et see piiraks [tolli]seadustiku artikli 215 kohaldamist, käsitatakse eeskirjade rikkumise või eiramise kohana järgmist
kohta, kui kaubasaadetist sihttolliasutusele ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada:
–        liikmesriik, kus asub lähtetolliasutus,
või
–        liikmesriik, kus asub ühendusse sisenemise kohal paiknev vahetolliasutus, kellele on esitatud transiiditeatis,
kui artikli 379 lõikes 2 kehtestatud tähtaja jooksul ei esitata tollile tõendeid transiidieeskirjade järgimise või eeskirjade
tegeliku rikkumise või eiramise koha kohta.
2.      Kui sellist tõendusmaterjali ei esitata ning eeskirjade rikkumise või eiramise puhul käsitatakse eeskirjade rikkumise või
eiramise kohana lähteliikmesriiki või lõike 1 teises taandes osutatud liikmesriiki, mille kaudu saadetis ühendusse sisenes,
tuleb asjaomase kaubaga seonduvad tolli- ja muud maksud tasuda kõnealuses liikmesriigis kooskõlas ühenduse ja siseriiklike
õigusaktidega.”
Rakendusmääruse artikli 379 kohaselt:
„1.      Kui sihttolliasutusele kaubasaadetist ei esitata ja eeskirjade rikkumise või eiramise kohta ei ole võimalik tuvastada, teatab
lähtetolliasutus printsipaalile sellest võimalikult kiiresti ning igal juhul enne ühenduse transiidideklaratsiooni registreerimiskuupäevale
järgneva üheteistkümnenda kuu lõppu.
2.      Lõikes 1 osutatud teade peab eelkõige sisaldama tähtaega, milleks tuleb lähtetolliasutuse tollile esitada tõendid transiidieeskirjade
järgimise või selle koha kohta, kus eeskirjade rikkumine või eiramine tegelikult toimus. Tähtaeg on kolm kuud alates lõikes 1
nimetatud teatamiskuupäevast. Kui nimetatud tähtaja lõpuks kõnesolevat tõendit ei esitata, võtab pädev liikmesriik meetmed,
et tasutaks asjaomased tolli- ja muud maksud. Juhtudel, kui lähtetolliasutus ei paikne kõnealuses liikmesriigis, teatab nimetatud
asutus sellest liikmesriigile.”

Kohtueelne menetlus
Komisjoni esindajad avastasid 1.–5. detsembrini 1997 läbi viidud traditsiooniliste omavahendite kontrollimise käigus Anvers’i
tolliasutuses, et ühenduse välistransiidideklaratsioonide (vastavalt 10. juuni 1996. aasta, 20. detsembri 1995. aasta ja 17. jaanuari
1996. aasta T1­deklaratsioonid) lõpetamata jätmist puudutava kolme toimiku osas toimus vastavate omavahendite sissenõudmine
summades, mille kohta komisjoni väitel oli antud tagatis ja mida ei ole vaidlustatud, samas kui need kindlaksmääramise ajal
olid kantud B­arvestusse ja kanti A­arvestusse alles nende tegeliku sissenõudmise ajal. Kõnealuste tollimaksude summad olid
vastavalt 1800 Belgia franki (44,62 eurot), 8292 Belgia franki (205,55 eurot) ja 4509 Belgia franki (111,78 eurot).
Komisjon edastas 28. aprilli 1998. aasta kirjaga Belgia ametiasutustele 1997. aasta detsembrikuus läbi viidud kontrollimise
aruande nr 97-0-1 ja palus Belgia ametiasutustel võtta vajalikke meetmeid arvestuskandeid käsitlevatest ühenduse õigusnormidest
kinnipidamise tagamiseks ja kanda A­arvestusse tollimaksu summad, mis on kindlaks määratud, mille kohta on antud tagatis ja
mida ei ole vaidlustatud, niipea kui nende lõpetamata jätmine on ettenähtud tähtaja jooksul tuvastatud. Komisjon palus nimetatud
ametiasutustel ühtlasi kontrollida, kas pärast 1. jaanuari 1995 on A­arvestusse hilinenud kande tegemise tulemusena esinenud
muid viivitusi omavahendite kasutatavaks tegemisel. Lõpuks juhtis komisjon nende ametiasutuste tähelepanu määruse nr 1552/89
artiklile 11, mis käsitleb intressi maksmist viivituse eest.
Belgia ametiasutused kinnitasid 8. oktoobri 1998. aasta vastuses, et nad on ühenduse õigusnorme järginud ja seetõttu on pärast
1. jaanuari 1995 kõiki Belgia tolliasutusi hõlmava uurimise taotluse ese ära langenud.
Komisjon rõhutas oma 2. veebruari 2000. aasta kirjas, et liikmesriikide ülesanne on korraldada tõhusalt omavahendite, eelkõige
välistransiidiprotseduuri käigus antud tagatisega kaetud summade sissenõudmist (T1­deklaratsioon, TIR-märkmik, ATA-märkmik
jne). Seetõttu võib neid summasid kanda B­arvestusse üksnes tingimusel, et need vaidlustatakse kehtivas korras, mis tähendab
eelkõige selleks ette nähtud tähtaegadest kinnipidamist ja kirjaliku kaebuse esitamist. Järelikult kordas komisjon oma taotlust,
et Belgia ametiasutused joonduksid oma praktikas asjassepuutuvate ühenduse õigusnormide järgi.
Nimetatud ametiasutused kinnitasid 31. mai 2000. aasta kirjas uuesti, et nende seisukoht lõpetamata T1-deklaratsioonide ja
TIR-märkmike menetlemise küsimustes on ühenduse õigusnormidega kooskõlas.
Komisjon vaidlustas need argumendid uuesti ja saatis 13. novembril 2001 Belgia Kuningriigile märgukirja, milles ta tuletas
meelde oma etteheiteid ja lükkas ümber selle liikmesriigi asutuste argumendid ning palus uuesti, et nad esitaksid kokkuvõtte
alates 1. jaanuarist 1995 kõigist tähtaegselt lõpetamata ühenduse välistransiidideklaratsioonidest koos nende raamatupidamisarvestust
puudutavate täpsete andmetega. Ühtlasi tuletas ta nimetatud asutustele meelde kohustust maksta viivituste eest intressi vastavalt
määruse nr 1552/89 artiklile 11.
Kuna Belgia Kuningriik jäi 12. märtsi 2002. aasta vastuses oma seisukohtade juurde, saatis komisjon 28. oktoobril 2002 sellele
liikmesriigile põhjendatud arvamuse, kutsudes teda võtma kõnealuse põhjendatud arvamuse järgimiseks vajalikke meetmeid kahe
kuu jooksul selle kättesaamisest.
Belgia ametiasutused palusid 19. detsembril 2002 komisjonilt põhjendatud arvamusele vastamise tähtaja pikendamist kuni 28. jaanuarini
2003. Nad teatasid 30. jaanuari 2003. aasta kirjas, et kuna Euroopa Kohtu menetluses on sarnane juhtum, mis puudutab Saksamaa
Liitvabariiki (kohtuasi C­105/02), siis tuleb enne käesoleva toimiku osas seisukoha võtmist ära oodata Euroopa Kohtu otsus.
Neil asjaoludel otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Euroopa Kohtu president andis 30. novembri 2004. aasta määrusega Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigile menetlusse
astumise loa Belgia Kuningriigi nõuete toetuseks.

Hagi

Hagi vastuvõetavus
Belgia valitsus märgib, et ajal, mil tekkisid käesoleva menetluse esemeks olevate ühenduste omavahenditega seotud õigused,
oli kohaldamisele kuuluvaks õigusaktiks määrus nr 1552/89.
Komisjon kinnitab selle kohta, et tingimused, kuidas määratakse kindlaks ühenduste maks tollivõlalt, on nii enne kui ka pärast
määrusega nr 1150/2000 toimunud kodifitseerimist olnud ühesugused.
Siinkohal tuleb meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale tuleb EÜ artikli 226 alusel toimuvas menetluses hinnata kohustuste
rikkumist lähtuvalt ühenduse õigusnormidest, mis kehtivad selle tähtaja lõpus, mille komisjon määras asjaomasele liikmesriigile
põhjendatud arvamuse järgimiseks (vt Euroopa Kohtu 10. septembri 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑61/94: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 1996, lk I‑3989, punkt 42, ja 9. novembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑365/97: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1999, lk I‑7773, punkt 32).
Kuigi hagiavalduses sisalduvaid nõudeid ei saa põhimõtteliselt laiendada võrreldes põhjendatud arvamuse resolutiivosas ja
märgukirjas esitatud nõuetega, on sellest hoolimata tõsi, et komisjonil on õigus nõuda selliste kohustuste rikkumise tuvastamist,
mis tulenevad hiljem muudetud või kehtetuks tunnistatud ühenduse õigusakti esialgsest versioonist ning on uutes sätetes säilinud.
Seevastu ei saa vaidluse ese laieneda uutest sätetest tulenevatele kohustustele, mis ei ole samaväärsed asjaomase õigusakti
esialgsest versioonist tulenevate kohustustega; vastasel korral oleks tegemist olulise menetlusnormi rikkumisega liikmesriigi
kohustuste rikkumise menetluses (vt selle kohta 12. juuni 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑363/00: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2003, lk I‑5767, punkt 22).
Vaieldamatu on see, et määruse nr 1150/2000 artiklist 3, artikli 6 lõikest 1 ja lõike 3 punktidest a ja b, artikli 9 lõikest 1,
artikli 10 lõikest 1 ja artiklist 11 tulenevad kohustused kuulusid kohaldamisele juba määruse nr 1552/89 artikli 3, artikli 6
lõike 1 ja lõike 2 punktide a ja b, artikli 9 lõike 1, artikli 10 lõike 1 ja artikli 11 alusel (vt nimetatud artikli 9 lõike 1
ja artikli 11 kohta eespool viidatud 12. juuni 2003. aasta otsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 23).
Määruse nr 1552/89 artikli 2 lõike 1 kohta on Euroopa Kohus leidnud, et ühenduste omavahendite maks selle sätte tähenduses
määratakse kindlaks „niipea, kui” pädev ametiasutus on võlgnikule teatanud tema maksta oleva summa; teatis tuleb esitada niipea,
kui võlgnik on selgunud ning pädevad haldusasutused saavad kooskõlas ühenduse asjakohaste sätetega välja arvutada maksmisele
kuuluva tollimaksu summa (vt eelkõige 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑460/01: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 2005, lk I‑2613, punkt 85). Sarnaselt on Euroopa Kohus leidnud, et määruse nr 1552/89 artiklit 2, mida on
muudetud määrusega nr 1355/96 ja mis on üle võetud määruse nr 1150/2000 artiklisse 2, tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigid
on kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama niipea, kui nende tollil on võimalik tollivõlast tulenev maksusumma
arvutada ja võlgnik määrata (15. novembri 2005. aasta otsus kohtuasjas C­392/02: komisjon
vs
. Taani, EKL 2005, lk I­9811, punkt 61).
Neil asjaoludel, nagu möönab ka Belgia valitsus, kuulusid määruse nr 1150/2000 artiklist 2 tulenevad kohustused ühenduste
omavahendite maksu kindlaksmääramise osas kohaldamisele juba määruse nr 1552/89 artikli 2 alusel.
Järelikult on vastuvõetav komisjoni nõue tuvastada, et Belgia Kuningriik on rikkunud määruse nr 1150/2000 artiklitest 3, 6,
9, 10 ja 11 tulenevaid kohustusi.

Põhiküsimus
Esimene etteheide, mis tuleneb viivitusest kindlaksmääratud maksude A­arvestusse kandmisel
–       Poolte argumendid
Komisjon märgib, et vastavalt määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktile b võib kindlaksmääratud maksud, mis on veel
sisse nõudmata ning mille kohta ei ole antud tagatist, kanda B­arvestusse. Sama kord kehtib ka kindlaksmääratud maksude kohta,
mis on veel sisse nõudmata ning mille kohta on antud tagatis, juhul, kui need maksud on ettenähtud tähtaja jooksul vaidlustatud,
ja tingimusel, et seda on tehtud kirjalikult. Kindlaksmääratud summad aga, mille kohta on antud tagatis ja mida ei ole vaidlustatud,
tuleb kanda A­arvestusse ja seda tuleb teha õigeaegselt, ootamata nende tegelikku sissenõudmist.
Kindlalt väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (16. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑96/89: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 1991, lk I‑2461, punkt 38) ei ole summade A­arvestusse kandmise kohustus seotud maksu sissenõudmisega liikmesriigi
poolt. Vastupidiselt sellele, mida toetab ühtlasi Ühendkuningriigi valitsus, tekib nimetatud kohustus niipea, kui maks on
kindlaks määratud, tagatisega kaetud ega ole vaidlustatud, seda ka juhul, kui kõnealuseid summasid ei ole sisse nõutud.
Et omavahendite raamatupidamisarvestuses ja kasutatavaks tegemisel mitte võtta määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis a
ja artiklis 10 ette nähtud siduvalt tähtajalt kogu selle kasulikku mõju, on liikmesriigid kõnealuste summade arvestusse kandmisel
ja kasutatavaks tegemisel kohustatud nimetatud tähtajast kinni pidama, vaatamata sellele, et leidub siseriiklik õigusnorm,
mille kohaselt on võlgnikul õigus tollivõlga vaidlustada pärast selle tähtaja möödumist. See kohustus ei takista võlgnikul
väljaspool tähtaega sellise kaebuse esitamist, mille tulemusena võib võlga tühistada või korrigeerida (määruse nr 1150/2000
artikli 2 lõige 4 ja artikkel 8).
Komisjoni hinnangul viitab mõiste „vaidlustamine” esmajärjekorras tolliseadustiku artiklites 243 ja 245 ette nähtud kaebuste
esitamise korrale ja alles teisena siseriiklikele õigusaktidele, mis peavad olema ühenduse õigusnormidega kooskõlas. Kuigi
see ei hõlma tollialaseid kaebusi reguleerivaid õigusnorme tervikuna, peab maksu vaidlustav kaebus igal juhul olema – nagu
see on märgitud tolliseadustiku artiklis 243 – „esitatud”, mis vastupidiselt sellele, mida väidab ühtlasi Ühendkuningriigi
valitsus, tähendab võlgniku otsest ja nähtavat tegu võla kindlaksmääramise suhtes, nimelt kirjalikku vaidlustamist. Lihtne
tasumata jätmine ei ole selles suhtes piisav. Ühtlasi on tagatud vorminõuete paralleelsus, kuna võla kindlaksmääramine toimub
samuti kirjalikus vormis, võimalus esitada tõend võla kindlaksmääramiseks nõusoleku puudumise ning omavahendite viivitamatu
ja ühtse kasutatavaks tegemise nõude kohta (vt eelkõige 14. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑112/01: SPKR, EKL 2002,
lk I‑10655, punkt 34 ja järgmised).
Tagatise andja keeldumine võlgniku tollivõla katmisest ei tähenda põhimõtteliselt seda, et ta põhivõla aluse vaidlustab, vaid
pigem seda, et ta vaidlustab võla tasumise kohustuse, kui on juba algatatud selle sissenõudmine. Isegi kui eeldada, et tagatise
andja poolset vaidlustamist tuleb käsitada kui vaidlustamist määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkti b tähenduses, ei
ole sellel mingit mõju selles sättes ette nähtud kande tegemise kohustusele, kuna Belgia ametiasutused ise möönsid, et vastutava
tagatise andja poolne vaidlustamine oli antud juhul aset leidnud pärast siduva ja omavahendite kande tegemiseks otsustava
tähtsusega tähtaja möödumist.
Lisaks sellele ei ole Belgia Kuningriik esitanud väiteid ega tõendeid selle kohta, et tagatise andja on kõnealused maksud
vaidlustanud.
Belgia ametiasutused ei saa seega enam tugineda asjaolule, et tagatise üldine laad ei võimalda neil välja selgitada, kas T1­deklaratsioon
on sellega tegelikult kaetud, kuna määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkt b ei tee mingit vahet tagatise kvaliteedi
alusel. Tagatise andja vastutus on ülejäänud osas aktsessoorne. Liikmesriikidel on õigus vabalt määratleda, mis liiki tagatisi
nad tollivõla katteks nõuavad, ainsaks tingimuseks on see, et tagatis peab olema tõhus ja piisav, ning selle puudumisel jäävad
tagajärjed liikmesriigi kanda. Vastupidisele tõlgendusele, mida toetab ka Ühendkuningriigi valitsus, ei anna määruse nr 1150/2000
artikli 6 sõnastus mingit alust.
Tolliseadustiku artiklist 195 tuleneb selgelt, et toll ei pea aktsepteerima käendajat või esitatud tagatise liiki, kui see
ei ole tolli arvates piisav ettenähtud aja jooksul tollivõlast tuleneva maksusumma tasumise tagamiseks. Üldtagatise kohta
on tolliseadustiku artikli 192 lõike 1 viimases lõigus sätestatud, et kui üldtagatis esitatakse tollivõla kohta, millest tulenev
maksusumma on ajas muutuv, määratakse sellise tagatise suurus kindlaks tasemel, mis võimaldab kõnealusest võlast tuleneva
tollimaksu summa tasumist igal ajal. Neist sätetest ilmneb selgelt, et tagatise mittevastavus tollivõlale ei mõjuta kohustust
tagada nimetatud võla katmine tagatisega. Belgia ametiasutuste kinnitusele, mille kohaselt A­arvestusse kantav summa ei saa
kunagi olla suurem tagatisega kaetud väärtusest, ei anna määrus nr 1150/2000 mingit alust ja järelikult ei saa selle seisukohaga
nõustuda.
Belgia valitsus märgib, et juhuks, kui T1­deklaratsiooni ei lõpetata või kui see lõpetatakse pettusega, sätestab määruse nr 1552/89
artikkel 2 neli tingimust, mille alusel määratakse kindlaks ühenduste tollimaks tollivõlalt: tolliasutused peavad olema tuvastanud
lõpetamata jätmise, suutma välja arvutada õiguspäraselt tasumisele kuuluva summa, määrama võlgniku ja tegema tollivõla võlgnikule
teatavaks.
Nimetatud valitsus tuletab ühtlasi meelde, et kui deklaratsioon on lõpetamata ja kui põhivõlgnik ei esita tõendeid transiidi
õiguspärasuse või rikkumise või eeskirjade eiramise toimepanemise koha kohta kolme kuu jooksul lõpetamata jätmisest teatamisest
arvates, mis peab toimuma üheteistkümne kuu jooksul deklaratsiooni registreerimisest arvates, peab lähteliikmesriik algatama
rakendusmääruse artiklite 378 ja 379 alusel tasumisele kuuluva maksu sissenõudmise.
Maksud tuleb pärast nende kindlaksmääramist kanda omavahendite raamatupidamisarvestusse (jutt on sama arvestuskande tegemisest,
millele osutavad tolliseadustiku artiklid 217 ja 220), mida peab iga liikmesriik määruse nr 1552/89 artikli 6 lõigete 1 ja 2
alusel. Kui veel sissenõudmata summa kohta on antud tagatis, kantakse see A­arvestusse, ilma et kanne ületaks tagatisega kaetud
väärtust. Kui kindlaksmääratud maksud, mille kohta on antud tagatis, vaidlustatakse ning need võivad vaidluste lahendamise
tulemusena muutuda, kantakse tagatisega kaetud summa B­arvestusse.
Kui omavahendid on kindlaks määratud, tuleb need ühtlasi teha komisjonile kasutatavaks (määruse nr 1552/89 artikkel 10), välja
arvatud vääramatu jõu korral või juhul, kui neid ei ole võimalik sisse nõuda liikmesriigist olenemata põhjustel (määruse artikkel 17).
Iga viivitus toob kaasa viivise maksmise (määruse artikkel 11).
Belgia valitsuse hinnangul ilmneb määruse nr 1552/89 artiklitest 10 ja 17, et B­arvestus on sisse seatud selleks, et liikmesriigid
saaksid asuda summasid kasutatavaks tegema niipea, kui on toimunud nende sissenõudmine, ning see peab vältima olukorda, kus
maksud, mida ei ole võimalik sisse nõuda määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punktis a sätestatud tähtajaks, jääksid liikmesriigi
enda kanda.
Belgia valitsus väidab veel, et määruse nr 1552/89 artikli 6 lõike 2 punktis b mainitud maksu vaidlustamise juhtudel tuleb
eeldada, et kindlaksmääratud maksud on võlgnikule teatavaks tehtud (seega pärast nendest teatamist, st pärast vastava arvestuskande
tegemist), nii et veel sissenõudmata maksude kindlaksmääramise korral peavad liikmesriigid alati saama maksusumma B­arvestusse
kanda, kuna nad ei saa sel ajal olla teadlikud sellest, kas võlgnik need hiljem vaidlustab.
Belgia valitsus leiab, et määrus nr 1552/89 ei seosta omavahel tolliseadustiku artiklites 243 ja 245 sätestatud kaebuste esitamise
korda ja kõnealuse määruse artikli 6 lõike 2 punktis b sisalduvat mõistet „vaidlustamine” ning ei ole täpsemalt ette nähtud,
millises vormis selline vaidlustamine peab olema esitatud. Pealegi ei leidu ühenduse õigusaktides sätteid selle kohta, kuidas
ja millise tähtaja jooksul tuleb võlg vaidlustada. Seega tuleb neis küsimustes tugineda siseriiklikele õigusaktidele või liikmesriigis
väljakujunenud haldustavadele.
Aastal 1997, mille kestel komisjoni arvates oleks pidanud aset leidma korrakohased vaidlustamised, ei algatatud Belgias võlgnikele
ühtki haldusmenetlust kaebuse lahendamiseks ja pealegi oleks ühenduse välistransiididokumentide lõpetamata jätmine või pettusega
lõpetamine olnud karistatav kui kriminaalkuritegu. Belgia valitsuse väitel ei takistanud see siiski maksumaksjal lahkarvamuste
vaidlustamist korda järgimata (ilma ainsagi tingimuseta vormi või tähtaja osas). Selles suhtes tõlgendab ametiasutus eelduste
ja oma pikaajalise praktika põhjal ühenduse välistransiidi eeskirjade rikkumise valdkonnas asjaolu, et põhivõlgnik ei vasta
tasumise nõudele, maksude endi vaidlustamisena.
Nimetatud valitsus väidab lisaks, et enamikel juhtudel on tagatis üldine ja antud paljude deklaratsioonide katteks. Kui lähtetolliasutus
võib T1­deklaratsiooni kinnitamise ajal kontrollida, kas on olemas kehtiv tagatis sertifikaadi või deklaratsiooni näol, ei
ole tal siiski õigust kontrollida, kas üldtagatist on juba teistes asutustes teiste T1­deklaratsioonide katteks kasutatud
või kas üldtagatis on juba täielikult ammendatud või kas dokument on võltsitud. Seega ei saa lähtetolliasutus pärast rakendusmääruse
artikli 379 lõikes 2 sätestatud tähtaja lõppemist olla kindel selle tagatise tõhususes, mis õigustab kõnealuste summade kandmist
B-arvestusse. Lisandub asjaolu, et ka tagatise andjal on õigus vaidlustada tolli otsus, kuna sellel on tema jaoks ebasoodsad
tagajärjed. Järelikult ei ole komisjon tõendanud, et Belgia Kuningriik rikub ühenduse õigusnorme käesoleva menetluse esemeks
olevatel juhtudel.
Ühendkuningriik väidab sisuliselt, et juhul, kui maks on täielikult tagatud üksiktagatisega (ette nähtud rakendusmääruse artiklis 373),
võib liikmesriik veenduda, et see on tõhus ja piisav, ja võib vabalt määratleda, millist laadi tagatist nõuda, siis on see
riik kohustatud asjakohase tähtaja jooksul kandma selle summa A­arvestusse [kooskõlas määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3
punktiga a], välja arvatud juhul, kui põhivõlgnik, tagatise andja või muu isik on enne nimetatud tähtaja möödumist esitanud
siseriikliku õiguse alusel kaebuse, mille lahendamise tulemusena võib kõnealune maksusumma muutuda. Kui maksu kohta ei ole
täielikult või osaliselt tagatist antud ja kui toll on ühenduse õiguse raames nõuetekohaselt teostanud oma õigust anda vabastus
või vähendada tagatissummat rakendusmääruse artikli 361 alusel, tuleb õigusnormide seisukohast käsitada, et võla kohta ei
ole tagatist antud ja et see tuleb kanda B­arvestusse. Teise võimalusena, kui maks on vaid osaliselt tagatisega kaetud, peaks
liikmesriik saama seda A­arvestusse kanda vaid selles osas, millele on tegelikult tagatis antud. Peale selle ja täiendava
võimalusena, kui maksule on antud üldtagatis, tuleb siiski leida, et seda ei ole tehtud, kuni toll on tuvastanud, et kate
on piisav ja et maks on seega tõhusa ja piisava tagatisega hästi kaetud.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Tuleb märkida, et käesolevas asjas ei ole vaidlustatud tollivõla olemasolu ega vaidlusaluste maksude suurust, mis on vastavalt
44,62 eurot, 205,55 eurot ja 111,78 eurot. Seevastu vaidlustab Belgia valitsus komisjoni etteheite, mille kohaselt liikmesriik
on vaidlusalused summad A­arvestusse kandnud viivitusega ja alles pärast nende tegelikku sissenõudmist 1997. aasta lõpus.
Määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõige 1 sätestab, et omavahendite raamatupidamisarvestust peab liikmesriigi riigikassa või
liikmesriigi määratud asutus. Sama artikli lõike 3 punktide a ja b kohaselt on liikmesriigid kohustatud „vastavalt artiklile 2
kindlaksmääratud maksud” kandma hiljemalt esimesel tööpäeval pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva
kas A­arvestusse või teatud tingimustel B­arvestusse.
Vastavalt määruse nr 1150/2000 artikli 2 lõigetele 1 ja 2 määratakse ühenduse omavahendite maks kindlaks „niipea, kui” tollieeskirjades
ettenähtud maksu „arvestuskandega” ja võlgniku „teavitamisega” seotud tingimused on täidetud. Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise
kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestusregistrisse kandmise kuupäev.
Maksusumma „arvestusregistrisse kandmise” ja sellest võlgniku „teavitamise” osas viitab määruse nr 1150/2000 artikkel 2 tollieeskirjadele,
s.o antud juhul tolliseadustikule ja rakendusmäärusele.
Nagu Euroopa Kohus on eespool viidatud otsuse komisjon
vs
. Taani punktis 59 märkinud, nähtub tolliseadustiku artiklitest 217, 218 ja 221, et ülalnimetatud tingimused on täidetud,
kui tollil on vajalikud andmed ja seega on tal võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik (vt selle
kohta 14. aprilli 2005. aasta otsused eespool viidatud kohtuasjas komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 71, ja kohtuasjas C‑104/02: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2005, lk I‑2689, punkt 80). Liikmesriigid ei saa hoiduda nõudeid kindlaks määramast, isegi kui nad need vaidlustavad,
sest vastasel juhul nõustutaks sellega, et liikmesriigi käitumine kahjustab ühenduste finantstasakaalu (eespool viidatud kohtuotsus
komisjon
vs
. Taani, punkt 60).
Järelikult on liikmesriigid kohustatud ühenduse omavahendite maksu kindlaks määrama niipea, kui nende tollil on võimalik tollivõlast
tulenev maksusumma arvutada ja võlgnik määrata (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Taani, punkt 61) ning seega maksusumma vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklile 6 raamatupidamisarvestusse kanda.
Käesolevas asjas ei ole Belgia ametiasutustele ette heidetud, et nad määrasid viivitusega kindlaks maksu kõnealustelt omavahenditelt
ega seda, et nad jätsid kindlaksmääratud maksud raamatupidamisarvestusse kandmata otsekohe pärast nende kindlaksmääramist,
vaid seda, et nad kandsid vaidlusalused summad, mis olid kindlaks määratud ja põhivõlgnikule teatavaks tehtud kooskõlas tolliseadustiku
ja rakendusmääruse sätetega, B­arvestusse, selle asemel, et kanda need A­arvestusse määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3
punktis a ette nähtud tähtajaks.
Omavahendite raamatupidamisarvestuse kohta sätestavad määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktid a ja b, et liikmesriigid
on kohustatud vastavalt sama määruse artiklile 2 kindlaksmääratud maksud kandma A­arvestusse hiljemalt esimesel tööpäeval
pärast maksu kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäeva, ilma et see mõjutaks võimalust kanda sama tähtaja jooksul
B­arvestusse kindlaksmääratud maksud, mis on „veel sisse nõudmata” ning mille kohta „ei ole antud tagatist”, samuti kindlaksmääratud
maksud, „mille kohta on antud tagatis, mis vaidlustatakse ning mis võivad vaidluste lahendamise tulemusena muutuda”.
Omavahendite kasutatavaks tegemise kohta sätestab määruse nr 1150/2000 artikli 9 lõige 1, et iga liikmesriik kannab omavahendid
määruse artiklis 10 ettenähtud korras kontole, mis avatakse komisjoni nimel. Viimati nimetatud artikli lõike 1 kohaselt tehakse
omavahendeid puudutav kanne pärast sissenõudmiskulude mahaarvamist hiljemalt maksu kõnealuse määruse artiklis 2 ettenähtud
korras kindlaksmääramise kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval, välja arvatud sama määruse
artikli 6 lõike 3 punkti b alusel B­arvestusse kantud maksude puhul, mille kohta tuleb sissekanne teha hiljemalt maksude „sissenõudmise”
kuule järgneva teise kuu 19. kuupäevale järgneval esimesel tööpäeval.
Belgia valitsus väidab esiteks, et käesolevas menetluses osutatud maksud on „vaidlustatud” määruse nr 1150/2000 artikli 6
lõike 3 punkti b mõttes, nii et kuni kõnealuste summade tegeliku sissenõudmiseni võis neid õiguspäraselt kanda B­arvestusse.
Vaidlustamine nimetatud sätte tähenduses on kindlaks tehtud ainuüksi maksmisest keeldumisega ja igasuguse vormikohase kaebuse
puudumisel. Vaidlustajaks võis olla niihästi tagatise andja kui ka põhivõlgnik.
Selles osas tuleb märkida, et ainuüksi vaidlusaluste summade maksmata jätmist ei saa pidada samaväärseks maksude vaidlustamisega
määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkti b kohaselt. Tolliseadustiku artikli 243 lõike 1 kolmandas lõigus on sõnaselgelt
sätestatud, et kaebus, mida igal isikul on õigus esitada tolli otsuste peale, mis on seotud tollieeskirjade rakendamisega
ja puudutavad kõnealust isikut otseselt ja isiklikult, tuleb „esitada” selles liikmesriigis, kus otsus on tehtud või selle
tegemist taotletud, ning sama artikli lõikes 2 on täpsustatud, et kaebuse võib esitada esmalt „tolliasutusele”, seejärel „sõltumatule
asutusele”. Vormikohase kaebuse nõue, mis on kõnealuses artiklis 243 selliselt sõnastatud, on vajalik õiguskindluse huvides
ja võimaldab tagada tollieeskirjade hoolsa ja ühetaolise kohaldamise selleks, et ühenduste omavahendid tehtaks kiiresti kasutatavaks
(vt eelkõige eespool viidatud 14. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 60).
Neil asjaoludel ja kuna puuduvad tõendid, et põhivõlgnik oleks vaidlusalused maksud määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3
punktis b sätestatud tähtaja jooksul vaidlustanud, tuleb järeldada, et Belgia valitsus ei ole tõendanud, et põhivõlgniku käitumine
oleks võinud õigustada kõnealuste maksude kandmist B­arvestusse.
Argumentide kohta, et vaidlustamine määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punkti b mõttes võib tulla tagatise andja poolt,
piisab märkusest, et antud juhul ei ole nimetatud valitsus tõendanud ega isegi mitte väitnud, et tagatise andja on kõnealused
maksud vaidlustanud enne osutatud sättes ette nähtud tähtaja möödumist, ega ka seda, et vaidlusalused maksud võisid vaidluste
lahendamise tulemusena muutuda.
Belgia valitsus põhjendab, et asjaomased sissenõudmata maksud võis vaidlusaluste maksude arvestuskannete tegemise tähtaja
lõpuks õigustatult kanda B­arvestusse, kuna nende kohta ei olnud tegelikult antud tagatisi artikli 6 lõike 3 punkti b mõttes.
Selle kohta on piisav märkida, et kuigi see valitsus möönis, et vaidlustatud maksude kohta on tagatis antud, ei ole ta igal
juhul tõendanud, et nimetatud tagatis ei olnud piisav kõnealuste summade maksmise tagamiseks osutatud tähtaja lõpuks.
Maksude eksliku B­arvestusse kandmise tagajärjeks oli viivitus nendega seotud ühenduste omavahendite ülekande tegemisel komisjoni
kontole, mis vastavalt määruse nr 1150/2000 artiklitele 9 ja 10 peab toimuma sama tähtaja jooksul, mis on ette nähtud kõnealuste
maksude kandmiseks A­arvestusse sama määruse artikli 6 lõike 3 punkti a alusel.
Määruse nr 1550/2000 artikli 11 alusel peab asjaomane liikmesriik kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel sama määruse
artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi kogu viivitusaja eest. Intresse makstakse igasuguse viivituse eest olenemata
põhjusest, miks vahendid komisjoni kontole hilinenult kanti (vt eelkõige eespool viidatud 14. aprilli 2005. aasta kohtuotsus
komisjon
vs
. Madalmaad, punkt 91).
Järelikult tekib määruse nr 1150/2000 artikli 11 alusel õigus saada tuvastatud viivituste eest ülekannete tegemisel komisjoni
kontole intressi, mille maksmata jätmist Belgia Kuningriik ei vaidlusta.
Seega on põhjendatud komisjoni esimene etteheide, mis tuleneb määruse nr 1150/2000 artiklite 6, 9, 10 ja 11 rikkumisest.
Teine etteheide, mis tuleneb keeldumisest edastada komisjonile teavet
–       Poolte argumendid
Etteheite kohta, mis tuleneb Belgia ametiasutuste keeldumisest edastada komisjonile kokkuvõte alates 1995. aastast lõpetamata
ühenduse välistransiidideklaratsioonidest, mis on seotud muude vedudega, mille osas ülekande tegemine nimetatud institutsiooni
kontole viibis, kinnitab komisjon, et need ametiasutused olid täiesti teadlikud sellest, et ta tegeles analüüsiga, kas parandamine
on vajalik peale mõne üksikjuhtumi, nii et nad oleksid pidanud säilitama mitte ainult kontrollkäigu ajal kontrollitud dokumente,
vaid ka kõiki dokumente, mille kohta tehti samasugused arvestuskanded, vähemalt kolme kalendriaasta jooksul selle aasta lõpust
arvates, mille kohta need tõendavad dokumendid on koostatud. Neid dokumente hävitama asudes rikkusid nimetatud ametiasutused
määruse nr 1150/2000 artiklit 3. Pealegi on Belgia Kuningriigil tulenevalt EÜ artiklist 10 kohustus teha koostööd ja ta oleks
seega pidanud need andmed komisjonile edastama (vt 7. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑10/00: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2002, lk I‑2357, punktid 88 ja 89). Sündmuste käik näitas ilmselgelt, et vastupidiselt Belgia valitsuse väidetele
ei saanud ta eeldada, et komisjon on rahul vastustega, mis ta kohtueelse menetluse käigus sai.
Belgia valitsus täheldab, et liikmesriikide kohustused omavahenditega seotud kontrolli teostamisel on üheselt ja üksikasjalikult
sätestatud määruse nr 1552/89 artiklis 18.
Belgia Kuningriik väidab, et ta võis õiguspäraselt teha järelduse, et ta on ühenduse õigusnorme õigesti kohaldanud.
Nimetatud valitsuse hinnangul oli komisjoni palve kontrollida kõiki Belgia tollis kinnitatud ühenduse välistransiidideklaratsioone,
mis 14. kuul pärast kinnitamist ei olnud lõpetatud, ligikaudu 10 000 deklaratsiooni aastas, samuti edastada raamatupidamisandmed
üle kolme aasta kestnud ajavahemiku kohta, osutatud juhtumi osas liiga ebatäpne ega olnud proportsionaalne kontrolli teostanud
komisjoni esindajate järeldustega (kolm lõpetamata T1­deklaratsiooni, millega seotud maksusummad olid vastavalt 44,62 eurot,
205,55 eurot ja 111,78 eurot). Lisaks oli täiesti võimatu avada ligikaudu 30 000 toimikut, kui arvestada esiteks käsutada
olevaid vahendeid ja isikkoosseisu ning teiseks asjaolu, et arhiivimaterjali ei olnud enam säilitatud (pärast kohustusliku
kolmeaastase tähtaja möödumist). Belgia valitsus oli olukorras, kus tal oli võimatu hankida dokumente või läbi viia palutud
kontrolli mõistlikes tingimustes ning oma teenistusi ja nende töökorraldust tasakaalust välja viimata (vt analoogiline, eespool
viidatud 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 91).
Ainuüksi aastate 1995–1997 osas hõlmab dokumentide säilitamine ligikaudu 12 miljonit deklaratsiooni koos tõendavate dokumentidega,
arvestamata jooksva aasta deklaratsioone. Vahendid, mis säilitamiseks ja hoidmiseks tuleb jaotada, on raske materiaalne ja
rahaline koorem. Materiaalses ja rahalises plaanis oleks võimatu pikendada dokumentide säilitamise kestust mitme lisa-aasta
võrra.
–       Euroopa Kohtu hinnang
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleneb EÜ artiklist 10 liikmesriikide kohustus teha komisjoni poolt EÜ artikli 226
alusel algatatud uurimise käigus temaga heas usus koostööd ja esitada kogu tema poolt selleks nõutud teave (vt eelkõige 6. märtsi
2003. aasta otsus kohtuasjas C‑478/01: komisjon
vs
. Luksemburg, EKL 2003, lk I‑2351, punkt 24).
Käsitledes liikmesriigi kohustust võtta lojaalses koostöös komisjoniga meetmeid, mis tagavad võimalike omavahendite kindlaksmääramist
puudutavate ühenduse õigusnormide täitmise, on Euroopa Kohus leidnud, et sellest kohustusest, mida kontrolli teostamise küsimustes
reguleerib täpsemalt määruse nr 1552/89 artikkel 18, tuleneb eelkõige, et kuna komisjon on suuresti sõltuv asjaomaselt liikmesriigilt
saadud materjalist, on viimane kohustatud andma tõendid ja muud vajalikud dokumendid mõistlikel tingimustel komisjoni käsutusse,
et komisjon saaks kontrollida, kas ja millises ulatuses on asjassepuutuvad summad konkreetsel juhul seotud ühenduste omavahenditega
(eespool viidatud 7. märtsi 2002. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punktid 89–91).
Pärast komisjoni esindajate poolt 1997. aasta detsembris Belgias läbiviidud kontrolli, mille käigus avastati teatud hulk juhtumeid,
kus maks T1­dokumentidega vormistatud veolt oli lõplikult kindlaks määratud ja kantud B­arvestusse, samas kui komisjon on
seisukohal, et need oleks tulnud kanda A­arvestusse, oli nimetatud institutsioon alates 1998. aasta aprillist korduvalt palunud
Belgia ametiasutustel kontrollida, kas pärast 1. jaanuari 1995 on A­arvestusse hilinenud kande tegemise tulemusena esinenud
omavahendite kasutatavaks tegemisel muid viivitusi, ja nende esinemise korral teatada kõnealustest juhtudest komisjonile,
kes saaks viivituse eest omavahendite kasutatavaks tegemisel arvutada intressi, mis kuulub tasumisele vastavalt määruse nr 1150/2000
artiklile 11.
Kuna Belgia Kuningriik seda taotlust ei rahuldanud, on ta rikkunud EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 84, oli komisjoni taotlus põhjendatud sellega, et 1997. aasta detsembris läbiviidud
kontrolli käigus avastati teatud hulk juhtumeid, mil komisjoni hinnangul ilmnes määruse nr 1552/89 rikkumine. Seega oli komisjonil
täielik õigus nõuda Belgia Kuningriigilt teavet muude sarnaste juhtude kohta pärast 1. jaanuari 1995, sest täpsemalt on liikmesriigid
selle määruse artikli 3 esimese lõigu alusel kohustatud võtma kõik asjakohased meetmed, et tagada omavahendite kindlaksmääramise
ja kasutatavaks tegemisega seotud tõendavate dokumentide säilitamine vähemalt kolme kalendriaasta jooksul selle aasta lõpust
arvates, mille kohta kõnealused tõendavad dokumendid on koostatud.
Tolliasutustelt nõutavate ülesannete mahtu ja keerukust ei saa arvesse võtta niivõrd, kuivõrd Belgia ametiasutused põhjendavad
oma seisukohta, tuginedes ühenduse õigusnormide tõlgendusele, millega Euroopa Kohus ei nõustunud (vt käesoleva kohtuotsuse
punktid 67 ja 68).
Hävitades kõnealuse perioodi kohta koostatud arhiivimaterjalid, sealhulgas käesoleva menetluse esemeks oleva kolme toimiku
materjalid, on Belgia valitsus ilmselgelt rikkunud oma kohustusi, mis tulenevad määruse nr 1150/2000 artiklist 3, mille kolmas
lõik näeb ette, et kui kindlaksmääramisega seotud tõendavate dokumentide kontrollimisel liikmesriikide asutuste poolt iseseisvalt
või koos komisjoniga ilmneb vajadus neid parandada, siis säilitatakse neid dokumente nimetatud artikli esimeses lõigus ettenähtud
ajast kauem, et saaks neid parandada ja tulemust kontrollida.
Neil asjaoludel on põhjendatud ka teine etteheide, mis tuleneb EÜ artikli 10 ja määruse nr 1150/2000 artikli 3 rikkumisest.
Eelnevaid kaalutlusi arvestades tuleb järeldada, et:
–        jättes määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud raamatupidamisarvestusse kandmata ettenähtud tähtajaks kindlaksmääratud
maksud,
–        jättes kontrollimata, kas pärast 1. jaanuari 1995 on määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud raamatupidamisarvestusse
hilinenud kande tegemise tulemusena esinenud omavahendite kasutatavaks tegemisel muid viivitusi, hävitades seda ajavahemikku
puudutavad arhiivimaterjalid ja jättes nendest viivitustest teatamata komisjonile, kes saaks viivituse eest omavahendite kasutatavaks
tegemisel arvutada intressi, mis kuulub tasumisele vastavalt nimetatud määruse artiklile 11,
on Belgia Kuningriik rikkunud määruse nr 1150/2000, millega alates 31. maist 2000 on asendatud sama reguleerimisesemega määrus
nr 1552/89, artiklitest 3, 6, 9, 10 ja 11 ning EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Belgia Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud
jätta tema kanda. Sama artikli lõike 4 alusel kannab Ühendkuningriik ise oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:
1.
Jättes nõukogu 22. mai 2000. aasta määruse (EÜ, Euratom) nr 1150/2000, millega rakendatakse ühenduste omavahendite süsteemi
käsitlev otsus 94/728/EÜ, Euratom, artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud raamatupidamisarvestusse kandmata ettenähtud tähtajaks
kindlaksmääratud maksud,
jättes kontrollimata, kas pärast 1. jaanuari 1995 on määruse nr 1150/2000 artikli 6 lõike 3 punktis a nimetatud raamatupidamisarvestusse
hilinenud kande tegemise tulemusena esinenud omavahendite kasutatavaks tegemisel muid viivitusi, hävitades seda ajavahemikku
puudutavad arhiivimaterjalid ja jättes nendest viivitustest teatamata komisjonile, kes saaks viivituse eest omavahendite kasutatavaks
tegemisel arvutada intressi, mis kuulub tasumisele vastavalt nimetatud määruse artiklile 11,
on Belgia Kuningriik rikkunud määruse nr 1150/2000, millega alates 31. maist 2000 on tunnistatud kehtetuks ja asendatud sama
reguleerimisesemega nõukogu 29. mai 1989. aasta määrus (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse ühenduste omavahendite
süsteemi käsitlev otsus 88/376/EMÜ, Euratom, artiklitest 3, 6, 9, 10 ja 11 ning EÜ artiklist 10 tulenevaid kohustusi.
2.
Mõista kohtukulud välja Belgia Kuningriigilt.
3.
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik kannab ise oma kohtukulud.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.