CELEX: 62002TJ0315
Voldgiftsbestemmelse
kontrakt indgået inden for rammerne af PLAN Cluster D-projektet
rejseomkostninger
inkassoomkostninger
forsinket betaling

Tvistens baggrund
I 1997 tildelte Kommissionen Det Fælles Forskningscenter (herefter »Centeret«) ansvaret for godt 60 projekter vedrørende evaluering
af levetiden af industrianlæg i et samlet projekt kaldet »Plant Life Assessment Network« (herefter »PLAN-projektet«).
Den 22. december 1997 indgik Fællesskabet, repræsenteret ved Kommissionen, og S. Klitgård (herefter »sagsøgeren«) en kontrakt
(nr. 32.0166) om gennemførelsen af den tekniske auditering af Cluster D i PLAN-projektet (herefter »kontrakten«) for en varighed
af 48 måneder. Sagsøgeren påbegyndte disse opgaver i oktober 1997 inden den formelle indgåelse af kontrakten.
Kontraktvilkår
Kontraktens artikel 4.1., der omhandler sagsøgerens honorar, bestemmer:
»The Commission undertakes to pay the Contractor in return for his services under this contract a maximum of ECU 81,000 (eighty-one
thousand) as follows :
–
30% : after the signing of this contract,
–
20% : after acceptance by the Commission of the first yearly report,
–
20% : after acceptance by the Commission of the second yearly report,
–
20% : after acceptance by the Commission of the third yearly report,
–
10% : after the acceptance by the Commission of the final report.
It is agreed that the aforesaid sum shall cover all expenditure incurred by the Contractor in the perfomance of this contract,
except those mentioned in art. 5.«
Kontraktens artikel 5, der vedrører rejseomkostninger, bestemmer:
»5.1 Te contractor’s travel, and subsistence, and any expenses for the shipment of equipment or unaccompanied luggage directly
connected with the performance of the tasks specified in Article 3 of this contract shall be reimbursed in accordance with
the special provions of Annex 4.
5.2 These expenses will be payable on presentation of written evidence, including receipts and tickets counterfoils.«
Kontraktens bilag 4, litra c) in fine, fastsætter et loft for refusion af rejseomkostninger:
»The expenses described above shall be reimbursed up to a maximal amount of 27,000 ECU for the contractual period of 48 months.«
Kontraktens artikel 4.2, første og andet afsnit, vedrørende forsinket betaling bestemmer:
»The Commission undertakes to pay sums due pursuant to this contract within a maximum of 60 calender days running from the
date on which the Commission approves or should have approved the reports (»the approval date«) to the date on which the Commission’s
acount is debited.
This payment period may be suspended by the Commission if it informs the Contractor concerned, at any time within the periode
of 60 calender days counting from the approval date, that the corresponding payment requests are not admissible either because
the amount is not due or because the necessairy supporting documents have not been produced, or if the Coommission sees the
need for further checks. The payment period shall continue to run from the date on which the properly established payment
requests are registered.«
Artikel 3, litra b), i kontraktens bilag 1 omhandler Kommissionens godkendelse af den endelige rapport:
»This report shall describe the entire work carried out and the results obtained in implementation of the contract. It shall
also contain a summary of the most important results achieved.
[…]
The report shall be deemed to be accepted by the Commission if within one month after receipt of […] the final report, the
Commission has not expressly communicated its observations to the Contractor.«
Ifølge kontraktens artikel 8 er Retten i Første Instans kompetent til at træffe afgørelse i alle tvister vedrørende kontrakten,
der i følge kontraktens artikel 7 er undergivet dansk ret.
Sagens faktiske omstændigheder
I overensstemmelse med kontraktens artikel 4.1 udbetalte Kommissionen den 1. april 1998 den første rate på 24 300 EUR til
sagsøgeren.
Ved skrivelse af 30. november 1998 anmodede sagsøgeren Kommissionen om dels at udbetale ham anden rate på 16 200 EUR, dels
at refundere de rejseomkostninger, der var opstået i perioden fra den 1. oktober til den 30. november 1998.
Ved skrivelse af 25. februar 1999 afslog Kommissionen anmodningen om refusion af rejseomkostningerne, idet den anførte følgende:
»As I am sure you are aware, in the original concept 3,500 ECU was foreseen for each [technical audit project] plus the incurred
expenses (plus participation fees and expenses for PLAN participation). This total amount was in the case of Cluster D 81,000
ECU (see annex 1: Table of Network Costs).
Unfortunately, due to a typographical error the final version of your contract stated:
»It is agreed that the aforesaid sum shall cover all expenditure incurred by the Contractor in the performance of this contract,
except those mentioned in art. 5.«
The final contract shall of course have read:
»It is agreed that the aforesaid sum shall cover all expenditure incurred by the Contractor in the performance of this contract,
including those mentioned in art. 5.«
We trust that you will have no problem in signing the enclosed amendment.«
Ved skrivelse af 3. marts og 26. marts 1999 afslog sagsøgeren Kommissionens forslag af 25. februar 1999 med den begrundelse,
at honoraret da ikke længere stod i forhold til hans ydelse. Han forelagde to forslag til aftaletillæg, der enten skulle medføre
en reduktion af opgaverne under kontrakten eller refusion af rejseomkostninger ud over raterne fastsat i kontraktens artikel
4.1.
Den 17. maj 1999 betalte Kommissionen anden rate på 16 200 EUR, inklusive rejseomkostninger.
Ved skrivelse af 20. maj 1999 meddelte sagsøgeren Kommissionen, at alle aktiviteter under kontrakten ville blive suspenderet
fra den 1. juni 1999, såfremt Kommissionen ikke accepterede enten en udbetaling af rejseomkostninger ud over beløbene i kontraktens
artikel 4.1 eller en reduktion af arbejdsopgaverne under kontrakten. I den forbindelse fremsendte sagsøgeren to forslag til
aftaletillæg.
Ved skrivelse af 16. juni 1999 fremsendte Kommissionen to forslag til aftaletillæg til sagsøgeren, et vedrørende sagsøgerens
honorar og et andet vedrørende sagsøgerens ydelser. Ifølge det første aftaletillæg blev der udtrykkelig fastsat et maksimumsbeløb
for sagsøgerens honorar på 81 000 EUR, inklusive rejseomkostninger. Til gengæld blev de opgaver, der skulle udføres af sagsøgeren,
reduceret i henhold til det andet aftaletillæg, bl.a. var sagsøgerens deltagelse i netværksmøder ikke længere påkrævet efter
den 1. juni 1999.
Ved skrivelse af 18. juni 1999 svarede sagsøgeren, at Kommissionens forslag af 16. juni 1999 i det væsentligste svarede til
sagsøgerens andet forslag af 20. maj 1999. Sagsøgeren erklærede derefter følgende:
»When the two originals of Amendment 1 & 2 are received, one of each will be signed and returned on the explicit condition
that the remaining contractual instalments are timely paid.«
Den 7. juli 1999 underskrev sagsøgeren de to forslag til aftaletillæg og tilbagesendte dem til Kommissionen. Disse bortkom
derefter hos Kommissionen. Den 24. september 1999 fremsendte sagsøgeren dem igen. Kommissionen underskrev dem den 29. september
1999.
Kommissionen betalte den tredje og fjerde rate på det aftalte tidspunkt ved modtagelsen af de tilsvarende årsrapporter hhv.
den 21. december 1999 og den 12. december 2000.
Ved skrivelse af 30. november 2001 fremsendte sagsøgeren, hvad han kaldte en »årsrapport« og anmodede Kommissionen om at udbetale
den sidste rate. Kommissionen modtog denne skrivelse den 4. december 2001.
Ved e-mail af 17. december 2001 bad Kommissionen sagsøgeren om via e-mail at fremsende den rapport, som Kommissionen havde
modtaget i papirversion den 4. december 2001. Desuden anmodede den sagsøgeren om at tilvejebringe oplysninger om det arbejde,
der var udført under hele kontraktperioden.
Ved e-mail af 19. december 2001 fremsendte sagsøgeren de oplysninger, som Kommission havde bedt om.
Ved skrivelse af 30. januar 2002 oplyste Kommissionen sagsøgeren om, at hans anmodning om betaling af 30. november 2001 først
kunne honoreres, når han havde fremsendt dokumentation for sine rejseomkostninger for hele kontraktperioden.
Ved skrivelse af 31. januar 2002 meddelte sagsøgeren Kommissionen, at den ikke havde betalt den sidste rate i henhold til
kontrakten på 8 100 EUR inden for den fastsatte frist. Sagsøgeren anmodede desuden om refusion af rejseomkostninger til et
beløb på 19 867,40 EUR, idet han støttede sig på sin skrivelse af 18. juni 1999, hvorefter hans accept var afhængig af, at
tidsfristerne for de resterende rateudbetalinger blev overholdt.
Ved skrivelse af 4. februar og 12. marts 2002 bestred sagsøgeren Kommissionens anmodning om dokumentation for rejseomkostningerne,
idet han anførte, at Kommissionen forsøgte at forsinke betalingen af den sidste rate. Desuden gentog han sin anmodning til
Kommissionen om betaling af den sidste rate inden den 1. april 2002 samt refusion af rejseomkostningerne inden den 1. maj
2002.
Den 18. april 2002 modtog Kommissionen den dokumentation, den havde anmodet om.
Kommissionen betalte den sidste rate den 15. maj 2002. Da den imidlertid ikke efterkom anmodningen om refusion af rejseomkostningerne,
har sagsøgeren den 10. oktober 2002 anlagt denne sag.
Parternes påstande
Sagsøgeren har nedlagt påstand om, at Kommissionen tilpligtes:
–
at betale et beløb på 19 867,40 EUR i refusion af rejseomkostninger samt renter heraf med Danmarks Nationalbanks diskonto
med tillæg af 5%, fra den 30. april 2002 til betaling sker
–
at betale inkassoomkostninger på 592,95 EUR samt renter heraf med Danmarks Nationalbanks diskonto med tillæg af 5%, fra den
30. marts 2002 til betaling sker
–
at betale sagens omkostninger.
Desuden har sagsøgeren med henblik på sagens tilrettelæggelse anmodet om, at Kommissionen tilstiller ham visse dokumenter,
navnlig en kopi af aftalen mellem Centeret og Kommissionen samt budgettet, der ligger til grund for denne aftale.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Kommissionen har afvist anmodningen om foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
Retlige bemærkninger
Påstanden om, at Kommissionen tilpligtes at betale et beløb på 19 867,40 EUR
Sagsøgeren har til støtte for påstanden gjort gældende, at Kommissionen er forpligtet til at refundere rejseomkostningerne,
nærmere bestemt 19 867,40 EUR med tillæg af renter, som sagsøgeren har afholdt i forbindelse med udførelsen af kontrakten.
I den forbindelse har sagsøgeren i det væsentligste anført to principale argumenter og et subsidiært argument.
For det første har sagsøgeren anerkendt, at han har godkendt et samlet kontraktbeløb på maksimalt 81 000 EUR, inklusive rejseomkostninger
ved to aftaletillæg indgået den 29. september 1999, hvor det ene ændrer kontraktens artikel 4.1. Ifølge sagsøgeren er de pågældende
aftaletillæg imidlertid ugyldige, og kontraktens artikel 4.1 finder som følge heraf anvendelse i den affattelse, der oprindeligt
blev aftalt den 22. december 1997.
For det andet har sagsøgeren anført, at beløbet på 81 000 EUR i kontraktens artikel 4.1 i sin oprindelige affattelse ikke
omfatter rejseomkostninger, der er afholdt i forbindelse med udførelse af kontrakten, hvorfor sagsøgeren har ret til refusion
af disse omkostninger ud over 81 000 EUR.
Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen under alle omstændigheder under udførelsen af kontrakten stiltiende
har accepteret at refundere alle rejseomkostninger, som sagsøgeren har afholdt ud over de 81 000 EUR.
Spørgsmålet om ugyldigheden af de to aftaletillæg
– Parternes argumenter
Hvad angår spørgsmålet, om de to aftaletillæg er ugyldige, har sagsøgeren for det første anført, at han som betingelse for
deres gyldighed under forhandlingerne havde krævet, at fristerne for indbetalingen af de resterende rater blev overholdt,
og at Kommissionen accepterede denne betingelse. For det andet har sagsøgeren anført, at da Kommissionen betalte den anden
kontraktrate for sent, er denne betingelse ikke overholdt, og de to aftaletillæg er derfor ugyldige.
Hvad angår den forsinkede betaling af den sidste rate har sagsøgeren anført, at betalingsfristen udløb den 4. marts 2002.
Da Kommissionen betalte den sidste rate den 15. maj 2002 har Kommissionen ikke overholdt betalingsfristen fastsat i kontraktens
artikel 4.2, første afsnit.
I overensstemmelse med kontraktens artikel 4.1 modtog Kommissionen nemlig sagsøgerens rapport om kontraktens udførelse den
4. december 2001. Da Kommissionen ikke kom med bemærkninger i løbet af den efterfølgende måned, måtte rapporten antages for
godkendt den 4. januar 2002 i overensstemmelse med artikel 3, litra b), i kontraktens bilag 1. Sagsøgeren har i den forbindelse
tilføjet, at den omstændighed, at Kommissionen modtog en elektronisk version den 19. december 2001 ikke kan tages som udtryk
for, at årsrapporten blev modtaget på denne dato. I henhold til kontraktens artikel 4.2, første afsnit, begyndte betalingsfristen
på 60 dage at løbe fra den 4. januar 2002.
Sagsøgeren har endvidere bestridt Kommissionens anbringende om, at betalingsfristen var suspenderet. I det omfang, Kommissionen
hævder, at parterne havde aftalt en fast pris, var der ingen grund til at kræve dokumentation for rejseomkostninger. Desuden
er den yderligere dokumentation, som Kommissionen anmodede om, uklart beskrevet i kontrakten. Parterne havde heller ikke aftalt,
at anmodninger om yderligere oplysninger skulle medføre, at betalingsfristen blev suspenderet. Da Kommissionen ikke anmodede
om yderligere dokumentation inden for den aftalte frist, var Kommissionen desuden ikke berettiget til at suspendere betalingsfristen.
Endelig har sagsøgeren anført, at i de fire år, kontrakten løb, bestred Kommissionen ikke den form, hvorved sagsøgeren fremlagde
sine anmodninger om refusion af rejseomkostninger, nemlig ved, at han kun fremsendte en samlet opgørelse uden dokumentation.
Denne præsentationsform er således blevet en del af kontrakten.
Heroverfor har Kommissionen anført, at den betalte den sidste rate inden for fristen i henhold til kontraktens artikel 4.2.
Kommissionen har først anført, at i modsætning til hvad sagsøgeren hævder, begyndte betalingsfristen at løbe den 19. januar
2002, dvs. en måned efter modtagelsen af en elektronisk version af sagsøgerens rapport og de oplysninger, der var nødvendige
for at kunne anse den for at være den endelige rapport i overensstemmelse med artikel 3, litra b), i kontraktens bilag 1.
Ifølge Kommissionen blev betalingsfristen i overensstemmelse med kontraktens artikel 4.2, andet afsnit, suspenderet fra den
30. januar 2002, som er den dato, hvor Kommissionen afkrævede sagsøgeren dokumentation, til den 18. april 2002, som er den
dato, hvor Kommissionen modtog den krævede dokumentation. Under hensyntagen til suspensionsperioden er der gået 38 dage mellem
den 19. januar 2002, datoen for godkendelsen af den endelige rapport, og betalingsdatoen den 15. maj 2002.
Kommissionen har afvist sagsøgerens argument om, at den ikke var berettiget til at kræve dokumentation. Den omstændighed,
at der er tale om en fastprisaftale kunmne ikke føre til, at Kommissionen blev afskåret fra at kræve yderligere undersøgelser
efter kontraktens artikel 4.2, andet afsnit.
Kommissionen har tværtimod anført, at suspensionsbestemmelsen for betalingsfristen skulle sikre Kommissionen, at den kunne
få dokumenterede oplysninger om de faktisk afholdte rejseomkostninger. Kommissionen har gjort gældende, at den ikke skulle
refundere de rejseomkostninger, der oversteg maksimumsbeløbet på 27 000 EUR, og, såfremt det faktiske afholdte beløb var lavere
end maksimumsbeløbet, havde Kommissionen ret til at kræve reduktion i kontraktsummen – en ret, Kommissionen dog ikke har benyttet
sig af i den foreliggende sag på grund af den skrivefejl, der var i kontraktens artikel 4.1.
Kommissionen har ligeledes afvist sagsøgerens anbringende om, at kontrakten ikke foreskriver noget om suspension af betalingsfristen
som følge af krav om yderligere undersøgelser. Tværtimod bestemmer artikel 4.2, andet afsnit, klart, at betalingsfristerne
kan suspenderes, såfremt Kommissionen finder det nødvendigt med yderligere undersøgelser. Denne bestemmelse var ifølge Kommissionen
præcis og gav den en ret til at kræve dokumentation.
Hvad endelig angår sagsøgerens anbringende, hvorefter de enkle opgørelser, der løbende er blevet anvendt som dokumentation
for rejseomkostninger, er blevet »en del af parternes aftale« og har erstattet kontraktens artikel 4.2, andet afsnit, har
Kommissionen anført, at blot fordi Kommissionen som kontraktpart ikke har håndhævet sin ret til at kræve yderligere dokumentation
tidligere, betyder det ikke, at den har givet afkald på denne ret. Kommissionen har tilføjet, at det er vigtigt, at Kommissionen
kan kontrollere dokumentationen for rejseomkostningerne ved afslutningen af kontrakten.
– Rettens bemærkninger
Parterne er hverken enige om, fra hvilken dato fristen for betaling af den sidste rate begynder at løbe, eller om Kommissionen
havde ret til at suspendere betalingsfristen.
Hvad angår datoen, hvor betalingsfristen begyndte at løbe, fremgår det af kontraktens artikel 4.2, første afsnit, at betalingsfristen
på 60 dage begynder at løbe fra den dato, hvor sagsøgerens endelige rapport godkendes, jf. kontraktens artikel 4.1. Ifølge
artikel 3, litra b), i kontraktens bilag 1 skal den endelige rapport beskrive de samlede udførte arbejder samt de resultater,
der er opnået ved udførelsen af kontrakten. Denne bestemmelse fastsætter endvidere, at den endelige rapport skal betragtes
som godkendt, såfremt Kommissionen ikke inden for en frist på en måned efter modtagelsen af den endelige rapport har fremsat
sine bemærkninger
I denne sag fremgår det af sagens akter, således som parterne også har anført under retsmødet, at den rapport, som Kommissionen
modtog den 4. december 2001, kun indeholdt oplysninger om det fjerde kontraktår, men ikke oplysninger vedrørende alle fire
kontraktår, som fastsat i kontrakten. Desuden anmodede Kommissionen den 17. december 2001 sagsøgeren om at fremsende visse
yderligere oplysninger om udførelsen af kontrakten for hele kontraktperioden. Det fremgår således, at sagsøgeren først opfyldte
kravene til indholdet af den endelige rapport den 19. december 2001, som er den dato, hvor sagsøgeren fremsendte de oplysninger,
Kommissionen havde bedt om. Da Kommissionen ikke fremsatte bemærkninger til den endelige rapport i den efterfølgende måned,
må denne rapport betragtes som godkendt den 19. januar 2002. Som følge heraf begyndte betalingsfristen på 60 dage at løbe
den 19. januar 2002.
Hvad angår spørgsmålet, om Kommissionen havde ret til at suspendere betalingsfristen, fremgår det af sagens akter, således
som parterne også har anført under retsmødet, at sagsøgeren i stedet for at fremsende dokumentation for de rejseomkostninger,
der var afholdt i forbindelse med kontraktens udførelse, nøjedes med at fremlægge samlede opgørelser sammen med hver af de
rapporter, der blev fremsendt i henhold til kontraktens artikel 4.1. Det fremgår ligeledes af sagens akter, at Kommissionen
i sin skrivelse af 30. januar 2002 bad sagsøgeren om at fremsende dokumentation for alle rejseomkostninger, der var afholdt
i forbindelse med kontraktens udførelse, og den gav til kende over for sagsøgeren, at denne anmodning medførte suspension
af betalingsfristen.
I denne forbindelse skal sagsøgerens anbringende, hvorefter Kommissionen ikke kunne anmode om dokumentation, fordi parterne
havde aftalt en fast pris, forkastes. Kontraktens bilag 4, litra c), der ikke er blevet ændret ved det første aftaletillæg,
fastsætter således et maksimumsbeløb for refusion af sagsøgerens rejseomkostninger på 27 000 EUR. Der fremgår altså ikke af
kontrakten, at parterne havde aftalt et fast beløb til refusion af rejseomkostninger. Desuden fremgår det udtrykkeligt af
kontraktens artikel 5.2, der ikke er blevet ændret ved det første aftaletillæg, at rejseomkostningerne skulle refunderes ved
forelæggelse af dokumentation.
Ligeledes skal Retten forkaste sagsøgerens anbringende om, at Kommissionens ret til at anmode om yderligere undersøgelser
ikke fremgår klart af kontrakten, at en sådan anmodning ikke medfører suspension af betalingsfristen og at den konkrete anmodning
var fremsat for sent. Kontraktens artikel 4.2, andet afsnit, giver nemlig Kommissionen ret til at suspendere betalingsfristen
inden for en frist på 60 dage at regne fra godkendelsesdatoen for hver af de rapporter, som sagsøgeren har fremsendt i henhold
til kontraktens artikel 4.1, såfremt »Kommissionen finder det nødvendigt at foretage yderligere undersøgelser«.
Endelig forkastes også sagsøgerens anbringender, hvorefter Kommissionen har givet afkald på sin ret til at kræve yderligere
undersøgelser i henhold til kontraktens artikel 4.2, andet afsnit. Den omstændighed, at Kommissionen ikke har anmodet om dokumentation
på et tidspunkt, der ligger forud for betalingen af den sidste rate, er nemlig ikke i sig selv tilstrækkelig til at antage,
at Kommissionen har givet afkald på denne ret.
Da betalingsfristen således har været suspenderet fra den 30. januar 2002, som er den dato, hvor Kommissionen afkrævede sagsøgeren
dokumentation for rejseomkostningerne, til den 18. april 2002, som er den dato, hvor Kommissionen modtog den krævede dokumentation,
er der kun gået 38 dage mellem godkendelsen af den endelige rapport den 19. januar 2002 og Kommissionens betaling af den sidste
rate den 15. maj 2002.
Sagsøgerens anbringende, hvorefter den sidste rate er betalt for sent, skal derfor forkastes. Derfor må også sagsøgerens argument
vedrørende de pågældende aftaletillægs ugyldighed forkastes, uden at det er nødvendigt at afgøre, om deres gyldighed var betinget
af overholdelse af betalingsfristen for de resterende rater.
Det er følgelig ufornødent at tage stilling til sagsøgerens argument, hvorefter kontraktens artikel 4.1 i sin oprindelige
affattelse gav ham ret til refusion af rejseomkostninger ud over beløbet på 81 000 EUR.
Det subsidiære argument om, at Kommissionen stiltiende har accepteret at refundere rejseomkostninger, som sagsøgeren har afholdt
ud over beløbet på 81 000 EUR
Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at Kommissionen under alle omstændigheder efter underskrivelsen af kontrakten og
dets to tillæg stiltiende har accepteret at refundere alle rejseomkostninger, der er afholdt ud over beløbet på 81 000 EUR.
Til støtte herfor har sagsøgeren henvist til de timeregnskaber, der er vedlagt hver af de årlige rapporter, der er fremlagt
i henhold til kontraktens artikel 4.1, og som aldrig er blevet bestridt af Kommissionen.
Hertil har Kommissionen anført, at den efter vedtagelsen af aftaletillæggene ikke har givet sagsøgeren nogen som helst grund
til at tro, at den ville refundere hans faktiske omkostninger ud over beløbet på 81 000 EUR. Tværtimod fremgår det direkte
af aftaletillæggene, at dette ikke var Kommissionens hensigt.
Retten fastslår i den forbindelse, at sagsøgeren vedlagde de rapporter, der blev fremlagt i henhold til kontraktens artikel
4.1, et regnskab over de timer, der var anvendt på PLAN-projektet. Disse dokumenter godtgør på ingen måde, at Kommissionen
i strid med ordlyden af den ændrede artikel 4.1 i kontrakten stiltiende har accepteret at betale rejseomkostninger ud over
beløbet på 81 000 EUR. Dette argument skal således forkastes.
Af det ovenfor anførte fremgår, at Kommissionen må frifindes for sagsøgerens påstand om, at Kommissionen tilpligtes at betale
ham 19 867,40 EUR, hvorved det ikke er nødvendigt at anordne de anmodede foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse.
Kravet om godtgørelse af inkassoomkostninger
Sagsøgeren har til støtte for kravet om godtgørelse af inkassoomkostninger gjort gældende, at Kommissionen er forpligtet til
at godtgøre de inkassoomkostninger, som han har afholdt for at opnå betaling af den sidste rate.
I den forbindelse er det ovenfor fastslået, at den sidste rate er blevet betalt rettidigt i henhold til kontrakten. Som følge
heraf skal kravet om betaling af inkassoomkostninger på 592,95 EUR ligeledes forkastes.
Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis
der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør sagsøgeren bære sine egne og betale Kommissionens omkostninger
i overensstemmelse med Kommissionens påstand.
På grundlag af disse præmisser
RETTEN (Femte Afdeling)
1)
Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber frifindes.
2)
Sagsøgeren bærer sine egne og betaler Kommissionens omkostninger.
Lindh
García-Valdecasas
Cooke
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 10. juni 2004.
H. Jung
P. Lindh
Justitssekretær
Afdelingsformand
–
Processprog: dansk.