CELEX: 61995CJ0124
Ulko- ja turvallisuuspolitiikka
Yhteinen kauppapolitiikka
Varojen jäädyttäminen
Pakotetoimenpiteet Serbian ja Montenegron tasavaltoja vastaan

Tuomion perustelut
1 Court of Appeal (England and Wales) on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 27.5.1994 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen tuomioistuimeen 11.4.1995, EY:n perustamissopimuksen 177 artiklan nojalla kaksi ennakkoratkaisukysymystä EY:n perustamissopimuksen 113 ja 234 artiklan sekä Euroopan talousyhteisön ja Serbian ja Montenegron tasavaltojen välisen kaupan kieltämisestä 1 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1432/92 (EYVL L 151, 3.6.1992, s. 4, jäljempänä pakoteasetus) tulkinnasta.
2 Nämä kysymykset liittyvät italialaisen yrityksen Centro-Com srl:n (jäljempänä Centro-Com) nostamaan kanteeseen, joka koski HM Treasuryn (valtionkassa, jäljempänä Treasury) nimissä toimivan Bank of Englandin politiikan muutosta ja neljää päätöstä, joiden nojalla Barclays Bankille, Lontoo, ei annettu lupaa suorittaa Centro-Comille jugoslavialaiselta tililtä tiettyjen Italiasta Montenegroon vietyjen lääkintätarvikkeiden maksamiseksi tarpeellisia summia.
3 Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvosto hyväksyi 30.5.1992 Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan VII luvun nojalla päätöslauselman 757 (1992), jolla toteutettiin pakotetoimenpiteitä Jugoslavian liittotasavaltaa (Serbia ja Montenegro) vastaan.
4 Päätöslauselman 757 (1992) 4 kohdan c alakohdan mukaan kaikkien valtioiden on estettävä kansalaistensa suorittama tai alueeltaan tapahtuva hyödykkeiden ja tuotteiden myynti ja toimitus riippumatta siitä, ovatko hyödykkeet ja tuotteet peräisin asianomaisen valtion alueelta, Jugoslavian liittotasavallassa (Serbia ja Montenegro) olevalle henkilölle tai yhteisölle tai siellä tai sieltä käsin harjoitettavaa liiketoimintaa varten. Tämä kielto ei kuitenkaan koske yksinomaan lääkintään tarkoitettuja tarvikkeita ja elintarvikkeita, joista on ilmoitettava päätöslauselman 724 (1991) mukaisesti asetetulle komitealle.
5 Samoin päätöslauselman 757 (1992) 5 kohdan mukaan kaikkien valtioiden on estettävä kansalaisiaan ja alueellaan toimivia henkilöitä siirtämästä alueeltaan tai muulla tavalla asettamasta kaupallisten, teollisten tai julkisiin palveluihin kuuluvien yhteisöjen käyttöön raha- tai muita varoja samoin kuin siirtämästä varoja Jugoslavian liittotasavallan (Serbia ja Montenegro) alueella oleville henkilöille tai yhteisöille lukuun ottamatta yksinomaan ja ehdottomasti lääkintä- ja humanitäärisiin tarkoituksiin ja elintarvikkeista suoritettavia maksuja.
6 Neuvosto pani päätöslauselman 757 (1992) täytäntöön yhteisössä antamalla pakoteasetuksen.
7 Kyseisen asetuksen 1 artiklan b kohdan mukaan 31 päivästä toukokuuta 1992 alkaen on kiellettyä viedä Serbian ja Montenegron tasavaltoihin mitään perus- tai muita tuotteita, jotka ovat peräisin yhteisön alueelta tai tulevat sieltä.(1)
8 Pakoteasetuksen 2 artiklan a kohdan mukaan tätä kieltoa ei sovelleta kuitenkaan vietäessä Serbian ja Montenegron tasavaltoihin perustuotteita tai muita yksinomaan lääkintään tarkoitettuja tarvikkeita sekä elintarvikkeita, jotka on ilmoitettu Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 724 (1991) mukaisesti perustetulle komitealle (jäljempänä pakotekomitea).
9 Kyseisen asetuksen 3 artiklassa säädetään lisäksi, että perustuotteiden ja yksinomaan lääkintään tarkoitettujen tarvikkeiden sekä elintarvikkeiden vientiin Serbian ja Montenegron tasavaltioihin vaaditaan jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten myöntämä ennakkolupa.
10 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus antoi United Nations Act 1946:n 1 pykälän nojalla 4.6.1992 Serbia and Montenegro (United Nations Sanctions) Orderin, jossa kielletään jokaista henkilöä, ellei hänellä ole Secretary of Staten lupaa, toimittamasta tai luovuttamasta minkäänlaisia tavaroita henkilölle, joka on yhteydessä Serbian tai Montenegron tasavaltoihin.
11 Kyseisen säädöksen 10 pykälässä säädetään lisäksi, että kukaan ei saa suorittaa maksuja tai luovuttaa kultaa, osakkeita tai muuta irtainta omaisuutta ilman Treasuryn antamaa tai sen nimissä annettua lupaa, jos tällaisella maksulla tai luovutuksella mahdollisesti asetetaan Serbian tai Montenegron tasavaltoihin yhteydessä olevan henkilön käyttöön raha- tai muita varoja tai siirretään varoja tällaiselle henkilölle tai hänen edukseen.
12 Treasuryn nimissä toimien Bank of England täsmensi 8.6.1992 päivätyssä tiedonannossaan tutkivansa hakemukset, joissa pyydetään lupaa serbialaisten tai montenegrolaisten tilien veloittamiseen hyväntekeväisyyteen tai humanitäärisiin tarkoituksiin liittyvien maksujen maksamiseksi. Bank of Englandin politiikkana oli nimenomaisesti se, että serbialaisten ja montenegrolaisten tilien veloitukseen annettiin lupa Yhdistyneiden kansakuntien hyväksymän, lääkinnällisiin ja humanitäärisiin tarkoituksiin liittyvän, Serbian ja Montenegron tasavaltoihin tapahtuvan viennin maksamiseksi, tapahtuipa tämä vienti Yhdistyneestä kuningaskunnasta tai toisesta valtiosta.
13 Saatuaan Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitean hyväksynnän samoin kuin pakoteasetuksen 3 artiklan mukaisen Italian toimivaltaisten viranomaisten myöntämän ennakkoluvan, Centro-Com vei Italiasta ajanjaksona 15.10.1992-6.1.1993 viisitoista erää farmaseuttisia tuotteita ja verianalyysilaitteita, jotka oli tarkoitettu kahdelle tukkukauppiaalle Montenegrossa.
14 Tätä vientiä koskevat maksut oli tarkoitus kattaa Jugoslavian kansallisen pankin Barclays Bankissa olevalta talletustililtä; Barclays Bank pyysi jokaisen erän osalta erillisellä kirjeellä Bank of Englandin lupaa kyseisen tilin veloittamiseen. Bank of England oli hyväksynyt 23.2.1993 mennessä yksitoista näistä viidestätoista hakemuksesta, ja Barclays Bank oli siten maksanut Centro-Comille niihin liittyvät summat.
15 Sen jälkeen kun tietoon oli tullut raportteja Serbian ja Montenegron tasavaltoihin kohdistuvaa vientiä koskevan pakotekomitean lupajärjestelmän väärinkäytöstä, kuten virheellisistä tavarankuvauksista ja komitean toimittamien tai ilmeisesti toimittamien asiakirjojen epäluotettavuuksista, Treasury päätti muuttaa politiikkaansa siten, että se sallisi pakotteiden ulkopuolelle jäävien tarvikkeiden, kuten lääkintätarvikkeiden, viennin maksun Yhdistyneessä kuningaskunnassa olevilla serbialaisilla tai montenegrolaisilla varoilla vain silloin, jos kyseinen vienti tapahtuisi Yhdistyneen kuningaskunnan alueelta.
16 Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä käy ilmi, yksi tämän uuden politiikan pääasiallisista perusteluista oli se, että näin Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten olisi mahdollista valvoa tehokkaasti Serbian ja Montenegron tasavaltoihin vietäviä tavaroita sen varmistamiseksi, että nämä tavarat todellisuudessa vastaavat niiden tavarankuvausta ja ettei britannialaisissa pankeissa olevilta tileiltä sallittaisi mitään sellaisia maksuja, jotka eivät liity lääkinnällisiin eivätkä humanitäärisiin tarkoituksiin.
17 Siten Bank of England ilmoitti 25.2.1993 päiväämässään kirjeessä Barclays Bankille, että se antaisi luvan veloittaa britannialaisissa pankeissa olevia serbialaisia ja montenegrolaisia tilejä Serbian tai Montenegron tasavaltoihin vietyjen tavaroiden maksamiseksi vain silloin, jos vienti tapahtuisi Yhdistyneen kuningaskunnan alueelta. Näissä olosuhteissa Bank of England hylkäsi neljällä eri päätöksellä Barclays Bankin jäljellä olevat lupahakemukset.
18 Court of Appeal pyrkii siten selvittämään tämän politiikan muutoksen ja neljän riidanalaisen päätöksen yhteensoveltuvuutta perustamissopimuksen 113 artiklan ja pakoteasetuksen kanssa. Tämän vuoksi se lykkäsi ratkaisun antamista ja esitti yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
"1) Onko yhteisön yhteisen kauppapolitiikan ja erityisesti EY:n perustamissopimuksen 113 artiklan sekä Euroopan talousyhteisön ja Serbian ja Montenegron tasavaltojen välisen kaupan kieltämisestä 3 päivänä kesäkuuta 1992 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1432/92 (EYVL L 151, 3.6.1992, s. 4) mukaista, että jäsenvaltio A toteuttaa kansallisia toimenpiteitä, joissa kielletään sen alueelle talletettujen sellaisten varojen vapauttaminen, jotka kuuluvat henkilölle, jonka kotipaikka on Serbian tai Montenegron tasavallassa, kun
1. varojen vapauttamista pyydetään sen vuoksi, että jäsenvaltio B:n kansalaiselle voitaisiin maksaa hänen jäsenvaltiosta B Serbian tai Montenegron tasavaltaan viemänsä tarvikkeet, kun
2. a) Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitea on myöntänyt näiden tarvikkeiden olevan yksinomaan lääkinnällisiin tarkoituksiin käytettäviä Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 757 mukaisesti,
b) jäsenvaltion B toimivaltaiset viranomaiset ovat myöntäneet viedyille tarvikkeille asetuksen N:o 1432/92 mukaisen vientiä koskevan ennakkoluvan,
3. kansallisten säännösten mukaan varojen vapauttaminen on mahdollista tällaisten tarvikkeiden viennin maksamiseksi, jos vienti tapahtuu jäsenvaltion A alueelta, kun jäsenvaltion A toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet edellä mainitun vientiä koskevan ennakkoluvan (2 kohdan b alakohta)
ja kun
4. jäsenvaltio A on katsonut tällaisten kansallisten toimenpiteiden toteuttamisen tarpeelliseksi tai hyödylliseksi, jotta turvallisuusneuvoston päätöslauselmaa 757 voidaan soveltaa tehokkaasti?
2) Onko EY:n perustamissopimuksen 234 artiklalla vaikutusta ensimmäiseen kysymykseen annettavaan vastaukseen?"
Ensimmäinen kysymys
19 Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii pääasiallisesti selvittämään, onko ETY:n perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön pakoteasetuksella, vastaista se, että jäsenvaltio A toteuttaa Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 757 (1992) tehokkaan soveltamisen varmistamiseksi toimenpiteitä, joissa kielletään kyseisen jäsenvaltion alueelle talletettujen serbialaisten tai montenegrolaisten varojen vapauttaminen jäsenvaltion B kansalaisen hänen jäsenvaltiosta B Serbian tai Montenegron tasavaltaan viemiensä tarvikkeiden maksamiseksi, sillä perusteella, että jäsenvaltio A hyväksyy tällaisen viennin maksamisen vain silloin, kun vienti tapahtuu jäsenvaltion A alueelta ja jäsenvaltion A toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet edellä mainitun asetuksen mukaisen ennakkoluvan, vaikka Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitea on määritellyt kyseisten tarvikkeiden olevan  yksinomaan lääkinnällisiin tarkoituksiin käytettäviä ja jäsenvaltion B toimivaltaiset viranomaiset ovat myöntäneet kyseisille tavaroille pakoteasetuksen mukaisen vientiä koskevan ennakkoluvan.
20 Tällä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin tuo esiin kaksi ongelmakohtaa yhteiseen kauppapolitiikkaan liittyvien sääntöjen tulkinnan osalta.
21 Ensimmäinen ongelmakohta koskee yhtäältä ulko- ja turvallisuuspolitiikan alan toimenpiteiden, kuten päätöslauselman 757 (1992) tehokasta soveltamista koskevien toimenpiteiden, ja toisaalta yhteisen kauppapolitiikan välistä suhdetta.
22 Toinen ongelmakohta liittyy yhteisen kauppapolitiikan ja perustamissopimuksen 113 artiklan nojalla annettujen asian kannalta merkityksellisten säädösten soveltamisalaan.
Ulko- ja turvallisuuspolitiikan alan toimenpiteiden ja yhteisen kauppapolitiikan välinen suhde
23 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo, että kansallisessa tuomioistuimessa käsiteltävänä olevassa pääasiassa kysymyksessä olevat kansalliset toimenpiteet on toteutettu sen toimivallan puitteissa, joka sillä on ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla ja johon kuuluvat sen velvoitteet Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan samoin kuin Yhdistyneiden kansakuntien päätöslauselmien osalta. Yhteisön yksinomainen toimivalta kauppapolitiikan alalla tai pakoteasetus, joka on vain tulosta ulko- ja turvallisuuspolitiikan alan kansallisen toimivallan käytöstä yhteisön tasolla, eivät voi saattaa kyseenalaiseksi näiden toimenpiteiden pätevyyttä.
24 Tältä osin on huomautettava, että jäsenvaltiot ovat säilyttäneet toimivaltansa ulko- ja turvallisuuspolitiikan alalla. Pääasian tosiseikkojen tapahtuessa jäsenvaltioiden tämän alan yhteistyöhön sovellettiin erityisesti Euroopan yhtenäisasiakirjan III osaston määräyksiä.
25 On kuitenkin huomautettava, että jäsenvaltioiden on käytettävä toimivaltaansa yhteisön oikeutta noudattaen (ks. seuraavat tuomiot: yhdistetyt asiat 6/69 ja 11/69, komissio v. Ranska, tuomio 10.12.1969, Kok. 1969, s. 523, 17 kohta; asia 57/86, Kreikka v. komissio, tuomio 7.6.1988, Kok. 1988, s. 2855, 9 kohta; asia 127/87, komissio v. Kreikka, tuomio 21.6.1988, Kok. 1988, s. 3333, 7 kohta ja yhdistetyt asiat C-221/89, Factortame ym., tuomio 25.7.1991, Kok. 1991, s. I-3905, 14 kohta).
26 Vastaavasti jäsenvaltiot eivät voi vedota sellaisten kansallisten toimenpiteiden, joiden vaikutuksesta tiettyjen tuotteiden vienti estyy tai vähenee, jäämiseen yhteisen kauppapolitiikan ulkopuolelle sillä perusteella, että kyseisillä toimenpiteillä tavoitellaan ulko- ja turvallisuuspoliittisia päämääriä (ks. asia C-70/94, Werner, tuomio 17.10.1995, Kok. 1995, s. I-3189, 10 kohta).
27 Vaikka jäsenvaltioilla siten onkin oikeus käyttää kansallista toimivaltaa toteuttaessaan ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevia toimenpiteitä, näiden toimenpiteiden on kuitenkin oltava niiden säädösten mukaisia, joita yhteisö on antanut perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan alalla.
28 Jäsenvaltiot esittivät nimenomaisesti ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevaa kansallista toimivaltaansa käyttäessään turvautumista yhteisön toimenpiteeseen, jollaiseksi perustamissopimuksen 113 artiklan perusteella annettu pakoteasetus muodostui.
29 Kuten pakoteasetuksen perustelukappaleista ilmenee, kyseinen asetus on annettu yhteisön ja sen jäsenvaltioiden poliittisessa yhteistyössä tehdyn sellaisen päätöksen seurauksena, josta kävi ilmi tahto turvautua yhteisön lainsäädäntöön Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston Serbian ja Montenegron tasavaltoja vastaan toteuttamiin pakotteisiin liittyvien tiettyjen osien täytäntöönpanemiseksi yhteisössä.
30 Edellä esitetystä seuraa, että vaikka pääasiassa kysymyksessä olevien toimenpiteiden kaltaisia toimenpiteitä on toteutettu ulko- ja turvallisuuspolitiikkaa koskevaa kansallista toimivaltaa käytettäessä, tällaisten toimenpiteiden on oltava yhteiseen kauppapolitiikkaan liittyvien yhteisön säädösten mukaisia.
Yhteisen kauppapolitiikan ja perustamissopimuksen 113 artiklan nojalla annettujen asian kannalta merkityksellisten säädösten soveltamisala
31 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus korostaa, että pääasiassa kysymyksessä olevan kaltaiset kansalliset toimenpiteet, jotka sisältävät varojen vapauttamista koskevia rajoituksia, eivät joka tapauksessa ole kauppapoliittisia toimenpiteitä, joten ne eivät kuulu yhteisen kauppapolitiikan alaan.
32 Tältä osin on muistutettava, että vaikka tällaiset toimenpiteet eivät ole kauppapoliittisia toimenpiteitä, ne voivat kuitenkin olla yhteisen kauppapolitiikan vastaisia, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön yhteisössä, jos tällaisissa toimenpiteissä ei oteta huomioon yhteisen kauppapolitiikan yhteydessä annettua yhteisön lainsäädäntöä.
33 Siten on tutkittava, ovatko pääasiassa esillä olevan kaltaiset toimenpiteet yhteensoveltuvia sekä pakoteasetuksen että yhteisen vientimenettelyn käyttöönotosta 20 päivänä joulukuuta 1969 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 2603/69 (EYVL L 324, s. 25, jäljempänä vientiä koskeva asetus) kanssa.
34 Pakoteasetuksen osalta on todettava, että siihen ei sisälly mitään nimenomaista säännöstä kyseisessä asetuksessa sallittuun vientiin liittyvistä maksuista.
35 Koska kyseisen asetuksen 1 artiklan b kohdassa kielletään vienti Serbian ja Montenegron tasavaltioihin, siinä poiketaan viennistä annetun asetuksen säännöksistä.
36 Kuitenkaan tämä poikkeus ei koske Serbian ja Montenegron tasavaltoihin vietäviä yksinomaan lääkintään tarkoitettuja tarvikkeita, jotka täyttävät pakoteasetuksen 2 artiklan a kohdan ja 3 artiklan mukaiset edellytykset. Siten tähän vientiin sovelletaan viennistä annetussa asetuksessa säädettyä yhteistä menettelyä.
37 Viennistä annetun asetuksen 1 artiklan mukaan "vienti Euroopan talousyhteisöstä kolmansiin maihin on vapaata, toisin sanoen sitä eivät koske määrälliset rajoitukset, lukuun ottamatta tämän asetuksen säännösten mukaisesti sovellettavia rajoituksia".
38 Asetuksen 11 artiklassa säädetään tällaisesta poikkeuksesta seuraavaa: "Tämä asetus ei estä jäsenvaltioita määräämästä tai soveltamasta viennin määrällisiä rajoituksia, jotka ovat perusteltuja julkisen moraalin, yleisen järjestyksen tai turvallisuuden kannalta, ihmisten, eläinten tai kasvien terveyden ja elämän suojelemiseksi, taiteellisten, historiallisten tai arkeologisten kansallisaarteiden suojelemiseksi taikka teollisen ja kaupallisen omaisuuden suojelemiseksi, sanotun kuitenkaan rajoittamatta muiden yhteisön säännösten soveltamista".
39 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus epäilee aluksi sitä, että pankkiin talletettujen varojen vapauttamista koskevat rajoitukset voisivat olla viennistä annetun asetuksen 1 artiklassa tarkoitetulla tavalla kolmansiin maihin tapahtuvan viennin määrällisiä rajoituksia.
40 Tältä osin on muistutettava, että viennistä annetun asetuksen 1 artiklassa säädetään viennin vapauden periaatteesta yhteisön tasolla, ja artiklaa olisi siten tulkittava niin, että se koskee myös jäsenvaltioiden toteuttamia toimenpiteitä, jotka vaikutukseltaan vastaavat määrällistä rajoitusta, koska tällaisten toimenpiteiden soveltamisen seurauksena voi olla vientikielto (ks. em. asia Werner, tuomion 22 kohta ja asia C-83/94, Leifer ym., tuomio 17.10.1995, Kok. 1995, s. I-3231, 23 kohta).
41 Jäsenvaltion kansalliset säännökset rajoittavat tavaroiden maksamista, joka, kuten tavaroiden toimittaminen, on vientitoimenpiteiden toteuttamisen olennainen osa, kun näiden säännösten mukaan serbialaisten tai montenegrolaisten varojen vapauttaminen sellaisten tavaroiden maksamista varten, jotka voidaan viedä Serbian tai Montenegron tasavaltaan laillisesti, on mahdollista vain, jos vienti tapahtuu kyseisen jäsenvaltion alueelta.
42 Tällaiset jäsenvaltion toimenpiteet, joilla rajoitetaan viennin vapautta yhteisössä, ovat määrällisiä rajoituksia, koska niiden soveltamisella estetään muista jäsenvaltioista lähtöisin olevista tavaroista suoritettavat maksut ja siten kielletään kyseiset vientitoimenpiteet.
43 Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus katsoo seuraavaksi, että velvollisuus viedä tavarat sen alueelta on perusteltu yleiseen turvallisuuteen liittyvillä syillä. Ottaen huomioon vaikeudet, jotka liittyvät pakotekomitean lupajärjestelmän soveltamiseen, tällainen velvollisuus on tarpeellinen Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 757 (1992) mukaisten pakotteiden tehokkaaksi soveltamiseksi, koska sen avulla britannialaiset viranomaiset voivat itse varmistua Serbian ja Montenegron tasavaltoihin vietävien tavaroiden luonteesta.
44 Tältä osin on muistutettava, että viennistä annetun asetuksen 11 artiklan mukaiseen yleisen turvallisuuden käsitteeseen kuuluu jäsenvaltion sekä sisäinen että ulkoinen turvallisuus, ja siten ulkosuhteiden tai kansojen rauhanomaisen rinnakkaiselon vakavan häiriintymisen uhka voi vaikuttaa jäsenvaltion ulkoiseen turvallisuuteen (em. asia Werner, tuomion 25 ja 27 kohta ja asia Leifer ym., tuomion 26 ja 28 kohta).
45 Sellainen toimenpide kuuluu viennistä annetun asetuksen 11 artiklan mukaisen poikkeuksen alaan, jolla pyritään Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman mukaisten pakotteiden soveltamiseen rauhanomaisen ratkaisun aikaansaamiseksi Bosnia-Herzegovinassa, jonka tilanne on uhka kansainväliselle rauhalle ja turvallisuudelle.
46 Jäsenvaltion turvautuminen viennistä annetun asetuksen 11 artiklaan ei ole kuitenkaan enää perusteltua, jos tarpeelliset toimenpiteet kyseisessä artiklassa lueteltujen etujen suojelemiseksi on toteutettu yhteisön säädöksellä (ks. ETY:n perustamissopimuksen 36 artiklan osalta, asia 72/83, Campus Oil ym., tuomio 10.7.1984, Kok. 1984, s. 2727, 27 kohta).
47 Pakoteasetuksessa, jolla pyritään Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston toteuttamien pakotteiden tiettyjen näkökohtien yhdenmukaiseen täytäntöönpanoon yhteisön alueella, täsmennetään ne edellytykset, joilla lääkintätarvikkeita voidaan viedä Serbian ja Montenegron tasavaltoihin: näiden toimenpiteiden ilmoittaminen pakotekomitealle ja jäsenvaltioiden toimivaltaisten viranomaisten antama vientilupa.
48 Näissä olosuhteissa sellaiset jäsenvaltion kansalliset säännökset, joiden mukaan serbialaisten tai montenegrolaisten varojen vapauttaminen vastasuorituksena näihin tasavaltoihin tapahtuvasta viennistä on mahdollista vain, jos kyseisen jäsenvaltion viranomaiset ovat tarkastaneet etukäteen kysymyksessä olevat tuotteet ja antaneet vientiluvan, eivät ole perusteltuja, koska pakotteiden tehokas soveltaminen on mahdollista turvata pakoteasetuksen mukaisella muiden jäsenvaltioiden soveltamalla lupamenettelyllä, ja erityisesti sen jäsenvaltion lupamenettelyllä, josta vienti on tapahtunut.
49 Tässä suhteessa jäsenvaltioiden on luotettava vastavuoroisesti sen jäsenvaltion viranomaisten suorittamaan valvontaan, josta kysymyksessä olevat tuotteet on lähetetty (ks. asia 46/76, Bauhuis, tuomio 25.1.1977, Kok. 1977, s. 5, 22 kohta ja asia C-5/94, Hedley Lomas, tuomio 23.5.1996, Kok. 1996, s. I-2553, 19 kohta).
50 Esillä olevassa asiassa ei sitä paitsi voida mistään päätellä, että pakoteasetuksen 3 artiklan mukainen jäsenvaltioiden lupajärjestelmä ei olisi toiminut oikealla tavalla.
51 Lopuksi on muistutettava, että viennistä annetun asetuksen 11 artiklassa on säädetty poikkeus sen 1 artiklassa säädetystä viennin vapaudesta, joten 11 artiklaa on joka tapauksessa tulkittava siten, että sen vaikutuksia ei uloteta pidemmälle kuin mitä on tarpeellista sillä tavoiteltujen etujen suojaamiseksi (em. asia Leifer ym., tuomion 33 kohta).
52 Esillä olevassa asiassa jäsenvaltio voi saavuttaa kysymyksessä olevien etujen suojelun viennin vapautta vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä, kuin mitä velvollisuus viedä kaikki tavara kyseisen jäsenvaltion alueelta on. Siten jäsenvaltio, jolla on yksityiskohtaisia epäilyksiä toisen jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten myöntämään vientilupaan sisältyvän tavarankuvauksen paikkansapitävyyden suhteen, voi ennen alueellaan olevien tilien veloittamisen hyväksymistä turvautua keskinäiseen yhteistyöhön, josta on säädetty jäsenvaltioiden hallintoviranomaisten keskinäisestä avunannosta sekä jäsenvaltioiden ja komission yhteistyöstä tulli- ja maatalousasioita koskevan lainsäädännön oikean soveltamisen varmistamiseksi 19 päivänä toukokuuta 1981 annetussa neuvoston asetuksessa (ETY) N:o 1468/81 (EYVL L 144, s. 1).
53 Edellä esitetyn perusteella on vastattava, että perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön pakoteasetuksella ja viennistä annetulla asetuksella, vastaista on se, että jäsenvaltio A toteuttaa Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 757 (1992) tehokkaaksi soveltamiseksi toimenpiteitä, joilla kielletään kyseisen jäsenvaltion alueelle talletettujen serbialaisten tai montenegrolaisten varojen vapauttaminen jäsenvaltion B kansalaisen jäsenvaltiosta B Serbian tai Montenegron tasavaltoihin viemien tarvikkeiden viennin maksamiseksi, sillä perusteella, että jäsenvaltio A hyväksyy tällaisen viennin maksamisen vain silloin, kun vienti tapahtuu jäsenvaltion A alueelta ja sen toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet pakoteasetuksen mukaisesti ennakkoluvan tällaiselle viennille, vaikka Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitea on luokitellut kysymyksessä olevat tarvikkeet yksinomaan lääkinnällisiin tarkoituksiin käytettäviksi ja vaikka jäsenvaltion B toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet kyseisille tarvikkeille vientiluvan pakoteasetuksen mukaisesti.
Toinen kysymys
54 Tällä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään pääasiallisesti ovatko sellaiset kansalliset toimenpiteet, jotka osoittautuvat perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan ja tämän politiikan täytäntöönpanemiseksi annettujen yhteisön asetusten vastaisiksi, kuitenkin perusteltuja ETY:n perustamissopimuksen 234 artiklan nojalla, koska kyseinen jäsenvaltio pyrki näillä toimenpiteillään noudattamaan velvollisuuksiaan, joita sille aiheutuu sopimuksesta, jonka se oli tehnyt muiden jäsenvaltioiden ja kolmansien maiden kanssa ennen ETY:n perustamissopimuksen voimaantuloa tai ennen kyseisen jäsenvaltion liittymistä yhteisöön.
55 Perustamissopimuksen 234 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan perustamissopimuksen määräykset eivät vaikuta sellaisiin oikeuksiin tai velvollisuuksiin, jotka johtuvat yhden tai useamman jäsenvaltion yhden tai useamman kolmannen maan kanssa ennen tämän sopimuksen voimaantuloa tekemästä sopimuksesta.
56 Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän määräyksen tarkoituksena on täsmentää kansainvälisen oikeuden periaatteiden mukaisesti, että perustamissopimuksen soveltaminen ei vaikuta kyseessä olevan jäsenvaltion velvoitteeseen kunnioittaa aikaisemmasta sopimuksesta kolmansille valtioille johtuvia oikeuksia ja noudattaa vastaavasti omia velvollisuuksiaan (asia C-324/93, Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomio 28.3.1995, Kok. 1995, s. I-563, 27 kohta).
57 Siten sen määrittelemiseksi, voiko aikaisempi valtiosopimus estää yhteisön oikeussäännön soveltamisen, on tärkeää tutkia, asetetaanko valtiosopimuksessa kyseessä olevalle jäsenvaltiolle sellaisia velvollisuuksia, joiden noudattamista sopimuksessa osapuolina olevat kolmannet valtiot voivat vaatia (em. asia Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomion 28 kohta).
58 Ennakkoratkaisumenettelyssä yhteisöjen tuomioistuimen tehtävänä ei kuitenkaan ole todeta, mitä velvollisuuksia asianomaisella jäsenvaltiolla on aikaisemman valtiosopimuksen perusteella eikä selvittää näiden velvollisuuksien rajoja sen määrittelemiseksi, miltä osin nämä velvollisuudet estävät kysymyksessä olevien yhteisön oikeuden säädösten soveltamisen, vaan tämä tehtävä kuuluu ennakkoratkaisupyynnön esittäneelle tuomioistuimelle (em. asia Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomion 29 kohta).
59 Siten kansallisen tuomioituimen on tutkittava kyseisessä tuomioistuimessa käsiteltävänä olevan asian olosuhteissa, joissa Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitea on hyväksynyt viennin ja vientimaan toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet viennille luvat, ovatko sekä politiikan muutos että ne neljä päätöstä, joiden perusteella varojen vapauttaminen kiellettiin, välttämättömiä kyseisen jäsenvaltion niiden velvollisuuksien toteuttamisen varmistamiseksi, joita sillä on Yhdistyneiden kansakuntien peruskirjan ja Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston päätöslauselman 757 (1992) perusteella.
60 On myös muistutettava, että jos valtiosopimuksessa sallitaan se, että jäsenvaltio ryhtyy toimenpiteisiin, jotka näyttävät olevan yhteisön oikeuden vastaisia, mutta ei kuitenkaan velvoiteta jäsenvaltiota niiden toteuttamiseen, jäsenvaltion on pidättäydyttävä tällaisista toimenpiteistä (em. asia Evans Medical ja Macfarlan Smith, tuomion 32 kohta).
61 Siten on vastattava, että kansalliset toimenpiteet, jotka osoittautuvat perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan ja sen täytäntöönpanemiseksi annettujen yhteisön säädösten vastaisiksi, ovat perusteltuja perustamissopimuksen 234 artiklan nojalla vain silloin, jos tällaiset toimenpiteet ovat välttämättömiä kyseisen jäsenvaltion sellaisten velvollisuuksien toteuttamisen varmistamiseksi, joita sillä on kolmansia maita kohtaan ennen perustamissopimuksen voimaantuloa tai kyseisen jäsenvaltion yhteisöön liittymistä tehdyn valtiosopimuksen johdosta.
Päätökset oikeudenkäyntikuluista
Oikeudenkäyntikulut
62 Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Yhdistyneen kuningaskunnan, Belgian, Italian ja Alankomaiden hallituksille ja Euroopan yhteisöjen komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Päätöksen päätösosa
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN
on ratkaissut Court of Appealin (England and Wales) 27.5.1994 antamallaan määräyksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1) Perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan, sellaisena kuin se on pantu täytäntöön Euroopan talousyhteisön ja Serbian ja Montenegron tasavaltojen välisen kaupan kieltämisestä 1 päivänä kesäkuuta 1992 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 1432/92 ja yhteisen vientimenettelyn käyttöönotosta 20 päivänä joulukuuta 1969 annetulla neuvoston asetuksella (ETY) N:o 2603/69, vastaista on se, että jäsenvaltio A toteuttaa Yhdistyneiden kansakuntien turvallisuusneuvoston hyväksymän päätöslauselman 757 (1992) tehokkaaksi soveltamiseksi toimenpiteitä, joilla kielletään kyseisen jäsenvaltion alueelle talletettujen serbialaisten tai montenegrolaisten varojen vapauttaminen jäsenvaltion B kansalaisen jäsenvaltiosta B Serbian tai Montenegron tasavaltoihin viemien tarvikkeiden viennin maksamiseksi, sillä perusteella, että jäsenvaltio A hyväksyy tällaisen viennin maksamisen vain silloin, kun vienti tapahtuu jäsenvaltion A alueelta ja sen toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet pakoteasetuksen mukaisesti ennakkoluvan tällaiselle viennille, vaikka Yhdistyneiden kansakuntien pakotekomitea on luokitellut kysymyksessä olevat tarvikkeet yksinomaan lääkinnällisiin tarkoituksiin käytettäviksi ja vaikka jäsenvaltion B toimivaltaiset viranomaiset ovat antaneet kyseisille tarvikkeille vientiluvan asetuksen (ETY) N:o 1432/92 mukaisesti.
2) Kansalliset toimenpiteet, jotka osoittautuvat perustamissopimuksen 113 artiklan mukaisen yhteisen kauppapolitiikan ja sen täytäntöönpanemiseksi annettujen yhteisön säädösten vastaisiksi, ovat perusteltuja perustamissopimuksen 234 artiklan nojalla vain silloin, jos tällaiset toimenpiteet ovat välttämättömiä kyseisen jäsenvaltion sellaisten velvollisuuksien toteuttamisen varmistamiseksi, joita sillä on kolmansia maita kohtaan ennen perustamissopimuksen voimaantuloa tai kyseisen jäsenvaltion yhteisöön liittymistä tehdyn valtiosopimuksen johdosta.
(1) - Neuvoston asetus (ETY) N:o 1432/92 on kumottu neuvoston asetuksella (ETY) N:o 990/93. Tuomiossa esitetyt lainaukset asetuksesta (ETY) N:o 1432/92 on suomennettu yhteisöjen tuomioistuimessa, koska EYVL:ssä ei ole julkaistu suomenkielistä tekstiä.