CELEX: 62001CJ0255
Ennakkoratkaisupyyntö
Kahdeksas direktiivi 84/253/ETY
11 ja 15 artikla
Lakisääteisten tilintarkastusten suorittamisesta vastuussa olevien henkilöiden hyväksyminen
Mahdollisuus hyväksyä henkilöitä, jotka eivät ole suorittaneet ammatillista tutkintoa
Muiden jäsenvaltioiden kansalaisten hyväksymisen edellytykset

Ennakkoratkaisupyyntö koskee ETY:n perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, lakisääteisten tilintarkastusten
suorittamisesta vastuussa olevien henkilöiden hyväksymisestä 10 päivänä huhtikuuta 1984 annetun kahdeksannen neuvoston direktiivin
84/253/ETY (EYVL L 126, s. 20; jäljempänä kahdeksas direktiivi) 11 ja 15 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat vastakkain toisaalta Markopoulos ym. ja toisaalta Ypourgos Anaptyxis
(kehitysministeri) sekä Soma Orkoton Elegkton (jäljempänä valantehneiden tilintarkastajien yhdistys), jossa väliintulijoina
ovat Samothrakis ym. ja Panagiotidis ja joka koskee tämän yhdistyksen päätöstä kirjata rekisteriinsä 60 hakijaa, joihin pääasian
väliintulijat kuuluvat, velvoittamatta heitä suorittamaan kahdeksannen direktiivin 4 artiklassa säädetyn kaltaista ammatillista
tutkintoa.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyytää yhteisöjen tuomioistuinta etenkin täsmentämään kahdeksannen direktiivin
15 artiklassa säädettyä jäsenvaltion toimivaltaa hyväksyä tiettyjä henkilöluokkia tarkastamaan tilinpäätösasiakirjoja suorittamatta
hyväksytysti ammatillista tutkintoa. Lisäksi ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy, voidaanko kokeesta vapauttamista
joka tapauksessa perustella kahdeksannen direktiivin 11 artiklalla sellaisten henkilöiden osalta, jotka ovat jo hankkineet
hyväksymisen toisessa jäsenvaltiossa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
Kahdeksannen direktiivin johdanto-osan ensimmäisessä, toisessa, kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”direktiivin 78/660/ETY – – mukaan yhden tai useamman henkilön, jolla on oikeus tarkastaa tilejä, on tarkastettava yhtiömuodoltaan
tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätökset – – ,
edellä mainittua direktiiviä on täydennetty konsolidoiduista tilinpäätöksistä annetulla direktiivillä 83/349/ETY – – ,
olisi yhdenmukaistettava niiden henkilöiden kelpoisuusvaatimukset, joilla on oikeus suorittaa tilinpäätösasiakirjojen lakisääteistä
tarkastusta; tulisi varmistaa, että nämä henkilöt ovat riippumattomia ja hyvämaineisia,
tilinpäätösasiakirjojen lakisääteisen tarkastuksen edellyttämä hyvä teoreettinen tieto sekä taito soveltaa sitä käytännössä
on varmistettava ammatillisella tutkinnolla”.
Kahdeksannen direktiivin johdanto-osan kuudennen perustelukappaleen mukaan
”jäsenvaltioilla tulisi – – olla oikeus antaa siirtymäsäännöksiä ammatinharjoittajien eduksi”.
Saman direktiivin johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Jäsenvaltio voi hyväksyä henkilöitä, jotka ovat saaneet toisessa valtiossa kelpoisuuden, joka vastaa tässä direktiivissä
säädettyä”.
Ottaen huomioon perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, yhtiömuodoltaan tietynlaisten yhtiöiden tilinpäätöksistä
25 päivänä kesäkuuta 1978 annetun neljännen neuvoston direktiivin 78/660/ETY (EYVL L 222, s. 11) ja perustamissopimuksen 54
artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, konsolidoiduista tilinpäätöksistä 13 päivänä kesäkuuta 1983 annetun seitsemännen neuvoston
direktiivin 83/349/ETY (EYVL L 193, s. 1), jotka on mainittu kahdeksannen direktiivin johdanto-osan ensimmäisessä ja toisessa
perustelukappaleessa, kahdeksannen direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä säädettyjä yhteensovittamistoimenpiteitä sovelletaan jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin ja hallinnollisiin
määräyksiin, jotka koskevat henkilöitä, jotka ovat vastuussa:
a)      yhtiöiden tilinpäätösten lakisääteisen tarkastuksen suorittamisesta ja sen todentamisesta, että toimintakertomukset ovat yhdenmukaisia
tilinpäätöksien kanssa, sikäli kuin yhteisön oikeudessa edellytetään tällaista tarkastusta ja todentamista;
b)      yrityskokonaisuuksien konsolidoitujen tilinpäätösten lakisääteisen tarkastuksen suorittamisesta ja sen todentamisesta, että
konsolidoidut toimintakertomukset ovat yhdenmukaisia konsolidoitujen tilinpäätöksien kanssa, sikäli kuin yhteisön oikeudessa
edellytetään tällaista tarkastusta ja todentamista.”
Kahdeksannen direktiivin 2 artiklassa varataan direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteinen
tarkastaminen henkilöille, jotka ovat saaneet tältä osin hyväksymisen. Mainitun direktiivin 4 artiklan perusteella tällainen
hyväksyminen voidaan pääsääntöisesti myöntää luonnolliselle henkilölle vasta kun tämä on ”korkeakoulukelpoisuuden saavutettuaan
suorittanut teoreettisen koulutusohjelman mukaiset opinnot ja vaadittavan käytännön harjoittelun sekä suorittanut valtion
järjestämän tai tunnustaman ammatillisen tutkinnon, joka on korkeakoulun loppututkinnon tasoinen”.
Kahdeksannen direktiivin 11 artiklan 1 kohdassa säädetään kuitenkin seuraavaa:
”Jäsenvaltion viranomaiset voivat hyväksyä henkilöitä, jotka ovat saavuttaneet koko kelpoisuutensa tai osan siitä muussa valtiossa,
jos he täyttävät seuraavat kaksi edellytystä:
a)      toimivaltaiset viranomaiset arvioivat heidän kelpoisuutensa vastaavan kyseisen jäsenvaltion tämän direktiivin mukaisessa lainsäädännössä
säädettyjä kelpoisuusvaatimuksia; ja
b)      he ovat osoittaneet, että heillä on 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteistä tarkastusta varten kyseisessä
jäsenvaltiossa edellytetyt oikeudelliset tiedot. Kyseisen jäsenvaltion viranomaisten ei kuitenkaan tarvitse vaatia tämän osoittamista,
jos he pitävät toisessa valtiossa hankittua lainsäädännön tuntemusta riittävänä.”
Kahdeksannen direktiivin 12–19 artikla koskee siirtymäsäännöksiä. Mainitun direktiivin 15 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Kunnes vuosi on kulunut siitä, kun 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut säännökset on pantu täytäntöön, jäsenvaltio voi tämän
direktiivin mukaisesti hyväksyä sellaisia ammatinharjoittajia, joita ei ole hyväksytty toimivaltaisen viranomaisen hallinnollisella
päätöksellä mutta joilla kuitenkin on kyseisessä jäsenvaltiossa kelpoisuus suorittaa 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen
asiakirjojen lakisääteistä tarkastusta ja jotka tosiasiallisesti ovat mainittuun ajankohtaan asti harjoittaneet sellaista
toimintaa.”
Kahdeksannen direktiivin 19 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 15 tai 16 artiklassa tarkoitettu ammatinharjoittaja tai 18 artiklassa tarkoitettu henkilö voidaan hyväksyä 4 artiklasta
poiketen vain, jos toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että hän soveltuu suorittamaan 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen
asiakirjojen lakisääteistä tarkastusta ja että hänellä on 4 artiklan mukaan hyväksyttyjen henkilöiden kelpoisuutta vastaava
kelpoisuus.”
Kahdeksannen direktiivin 30 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan
1 päivään tammikuuta 1988 mennessä. Niiden on ilmoitettava tästä komissiolle viipymättä.
2.      Jäsenvaltiot voivat säätää, että 1 kohdassa tarkoitettuja säännöksiä ei sovelleta ennen 1 päivää tammikuuta 1990.”

Kansallinen lainsäädäntö
Kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on todennut, ennen kahdeksannen direktiivin antamista tilinpäätösasiakirjojen
tarkastustoiminta oli Kreikassa varattu tietyiltä osin valantehneille kirjanpitäjille. Näiden kirjanpitäjien oli oltava kirjattuna
Soma Orkoton Logistonin (jäljempänä valantehneiden kirjanpitäjien yhdistys) pitämään rekisteriin. Asetuksen (nomothetiko diatagma)
3329/55 (FEK A’ 230) 10 §:n 6 momentissa säädettiin, että valantehneiden kirjanpitäjien yhdistyksen valvontaneuvosto saattoi
hakijoiden tietojen arvioimiseksi velvoittaa hakijat suorittamaan mainittuja tietoja koskevan kokeen. Tältä osin kuninkaan
asetuksen 737/61 (FEK A’ 186) 2 §:ssä velvollisuus osallistua ensin kilpailuun laajennettiin koskemaan kaikkia hakijoita.
Asetuksen 3329/55 2 §:n perusteella mainituille valantehneille kirjanpitäjille myönnettiin ”yksinomainen” toimivalta, johon
sisältyi aluksi julkisluonteinen tarkastustoiminta ja jota laajennettiin asteittain erilaisten osakeyhtiömuodossa toimivien
julkisten yritysten sekä monien yksityisten osakeyhtiöiden luokkien tarkastuksiin. Näillä valantehneillä kirjanpitäjillä oli
asetuksen 3329/55 3 §:n perusteella myös ”vapaaehtoinen” toimivalta, sikäli kuin heitä voitiin valita suorittamaan kaikentyyppisten
kaupallisten yhtiöiden sekä kaikkien sellaisten oikeushenkilöiden tarkastustoimintaa, joista säädetään Kreikan siviililaissa.
Lisäksi oli kirjanpitäjiä, jotka saivat harjoittaa ainoastaan sellaista toimintaa, jota ei ollut varattu valantehneille kirjanpitäjille,
joutumatta ensin suorittamaan hyväksytysti kilpailua tai koetta. Tähän ammatinharjoittajien luokkaan, ”tavallisiin kirjanpitäjiin”,
kuuluivat tällaista toimintaa harjoittavien Kreikan kansalaisten lisäksi myös muissa valtioissa tätä varten hyväksymisen saaneet
henkilöt.
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, että kansallista järjestelmää on muutettu useita kertoja kahdeksannen direktiivin panemiseksi
täytäntöön sisäisessä oikeudessa.
Ensiksi asetusta 3329/55 muutettiin valantehneitä kirjanpitäjiä koskevan lainsäädännön mukauttamisesta kahdeksannen direktiivin
säännöksiin annetulla presidentin asetuksella 15/89 (FEK A’ 5/5.1.1989). Tältä osin muutetun asetuksen 3329/55 10 §:ssä täsmennetään,
valantehneiden kirjanpitäjien yhdistyksen instituution rakenne olennaisilta osiltaan säilyttäen, ennen mainitun yhdistyksen
jäseneksi merkintää tapahtuvaa tutkinnon suorittamista koskevaa velvollisuutta kansallisen järjestelmän saattamiseksi kahdeksannen
direktiivin mukaiseksi. Muutetun asetuksen 3329/55 10 §:n 9 momentissa säädettiin myös mahdollisuudesta nimittää valantehneiksi
kirjanpitäjiksi henkilöitä, jotka ovat hankkineet ammatillisen hyväksymisen toisen jäsenmaan viranomaisilta, edellyttäen että
heidän kelpoisuutensa katsottiin vastaavan tämän pykälän 1 momentissa tarkoitettujen säännösten mukaisesti valantehneiksi
kirjanpitäjiksi nimitettyjen tai ylennettyjen kelpoisuutta ja että he olivat ensin suorittaneet tutkinnon.
Siirtymäsäännöksinä presidentin asetuksessa 15/89 säädettiin asetuksen 6 §:n 3 ja 4 momentissa mahdollisuudesta 1.1.1990 asti
nimittää tutkintoa suorittamatta valantehneeksi kirjanpitäjäksi ammatinharjoittajia, jotka osoittivat suorittaneensa Kreikassa
yhtiöiden tilinpäätösten tai konsernien konsolidoitujen tilinpäätösten lakisääteisiä tarkastuksia edellyttäen, että he olivat
suorittaneet yliopistotutkinnon ja että heidän oli katsottu soveltuvan suorittamaan tilinpäätösasiakirjojen lakisääteistä
tarkastusta.
Toiseksi lain 1969/91 (FEK A’ 167/30.10.1991) ja presidentin asetuksen 226/92 (FEK A’ 120/14.7.1992) yhteisvaikutuksena valantehneiden
kirjanpitäjien yhdistys korvattiin valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksellä. Presidentin asetuksen 226/92 10 §:ssä,
jossa määritellään tähän uuteen yhdistykseen pääsemisen edellytykset, säädettiin, että mainitun pääsemisen edellytyksenä on
presidentin asetuksen 226/92 11 §:ssä yksityiskohtaisesti säännellyn ammatillisen tutkinnon suorittaminen. Mainitun asetuksen
24 §:n 2 momentissa kuitenkin säädettiin, että valantehneiden kirjanpitäjien yhdistykseen jo kuuluneet valantehneet kirjanpitäjät
kirjattiin suoraan asetuksen nojalla uuteen valantehneiden tilintarkastajien yhdistykseen.
Presidentin asetuksen 226/92 24 §:n 2 momentissa säädettiin siirtymäsäännöksinä seuraavaa:
”2. Edellä mainittuun valantehneiden tilintarkastajien rekisteriin kirjataan myös seuraavat henkilöt, jos he esittävät vaatimuksen
kuuden kuukauden kuluessa tämän presidentin asetuksen julkaisemisesta ja jos he suorittavat hyväksytysti seuraavassa momentissa
säädetyn mukaisen kokeen:
a)      henkilöt, jotka ovat suorittaneet kreikkalaisen rahoituksen, kauppatieteiden tai teollisuuden alan korkeakoulututkinnon tai
vastaavan ulkomaisen tutkinnon ja jotka ovat Kreikan kansalaisia tai Kreikan kansalaisten jälkeläisiä ja joilla on 15 vuoden
tarkastuskokemus rahoituksen, laskentatoimen ja oikeuden alalla Kreikassa;
b)      Kreikan kansalaiset tai Euroopan yhteisöjen muiden jäsenvaltioiden kansalaiset, i) jotka on hyväksytty harjoittamaan valantehneen
kirjanpitäjän tai valantehneen tilintarkastajan ammattia toisessa Euroopan yhteisöjen jäsenvaltiossa ja jotka tunnustetaan
valantehneiksi kirjanpitäjiksi tai valantehneiksi tilintarkastajiksi jossain Euroopan yhteisöjen jäsenvaltiossa – – ja ii)
joilla on tilintarkastajan tehtävistä 10 vuoden kokemus, joista vähintään kolme vuotta on hankittu Kreikassa.”
Kolmanneksi velvollisuus suorittaa ensin presidentin asetuksen 226/92 24 §:n 2 momentin mukainen koe poistettiin presidentin
asetuksen 121/1993 (FEK A’ 53/12.4.1993) 7 §:n 2 momentilla, jonka perusteella presidentin asetuksen 226/1992 24 §:n 2 momentin
a ja b kohdassa tarkoitettujen henkilöiden oli toimitettava aiemmin suorittamistaan tilintarkastuksista laatimansa asiakirjat
kyseiselle yhdistykselle, jotta toimivaltainen lautakunta voisi tutkia ja arvioida ne.
Neljänneksi lain 2231/94 (FEK A’ 139/31.8.1994) 18 §:n 3 momentissa säädettiin seuraavaa:
Viimeiseksi tämä viimeksi mainittu säännös, jolla otettiin uudelleen käyttöön niiden, jotka haluavat hankkia valantehneen
tilintarkastajan hyväksymisen presidentin asetuksen 226/92 24 §:n 2 momentin siirtymäsäännösten perusteella, ammatillisen
tutkinnon suorittamista koskeva velvollisuus, poistettiin lain 2257/94 (FEK A’ 197/23.11.1994) 3 §:n 2 momentilla, jossa säädetään
seuraavaa:
”Lain 2231/1994 (FEK A’ 139) 18 §:n 3 momentin jälkeen lisätään 3 a, 3 b ja 3 c momentti, joissa säädetään seuraavaa: ’3 a.
Sellaiset henkilöt, jotka ovat suorittaneet presidentin asetuksen 226/1992 10 §:n 1 momentissa edellytetyn korkeakoulututkinnon
ja jotka osoittavat, että he tämän lain julkaisemishetkeen mennessä ovat suorittaneet tarkastustoimintaa Kreikassa 18 vuoden
ajan ja että heidän tehtäväkseen oli uskottu tarkastusten tekeminen Kreikassa 1.1.1989, tai jotka ovat hankkineet hyväksynnän
valantehneen kirjanpitäjän tai tilintarkastajan ammatin harjoittamiseen toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai Amerikan
yhdysvalloissa, Kanadassa, Australiassa, Uudessa-Seelannissa tai Etelä-Afrikassa ja jolla on tarkastustehtävistä 10 vuoden
kokemus, joista vähintään kolme vuotta on hankittu 1.1.1989 mennessä Kreikassa, vapautetaan lain 2231/1994 18 §:n 3 momentissa
säädetystä tutkinnosta ja heidän katsotaan tulleen lainmukaisesti kirjatuksi presidentin asetuksen 226/1992 13 §:ssä säädettyyn
valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksen rekisteriin. Valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksen valvontaneuvoston on
kahden kuukauden määräajassa todennettava, täyttyvätkö edellä esitetyt edellytykset. Tämän momentin edellisissä kohdissa tarkoitettujen
valantehneiden tilintarkastajien, joiden valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksen valvontaneuvosto ei katso täyttävän
kelpoisuusvaatimuksia, on esitettävä uutta tutkimusta varten kirjalliset todisteet kelpoisuudestaan kolmijäseniselle erityislautakunnalle,
joka nimitetään talousministerin päätöksellä ja joka koostuu korkeakoulun tilintarkastuksen tai kirjanpidon professorista,
kauppakamarin edustajasta sekä valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksen tieteellisen neuvoston jäsenestä. Ne henkilöt,
joiden erityislautakunta katsoo täyttävän kaikki muut kelpoisuusvaatimukset mutta ei kokemusvuosia koskevaa vaatimusta, kirjataan
siten, että heille annetaan avustavan valantehneen tilintarkastajan arvo, ja myöhemmin heille voidaan myöntää valantehneen
tilintarkastajan arvo, kun he ovat ensin hankkineet tämän momentin 3 a kohdassa edellytetyn kokemuksen’. – – ”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Kantajat ovat nostaneet Symvoulio tis Epikrateiasissa kanteen 19.1.1995 tehdyn valantehneiden tilintarkastajien yhdistyksen
valvontaneuvoston sellaisen päätöksen nro 75 kumoamiseksi, jolla mainittu neuvosto hyväksyi yhdistykseen 60 hakijaa, jotka
eivät olleet kuuluneet entiseen valantehneiden kirjanpitäjien yhdistykseen, velvoittamatta heitä suorittamaan ammatillista
tutkintoa siitä syystä, että he täyttivät kaikki lain 2231/94 18 §:n 3 a momentissa, sellaisena kuin se on lisättynä lain
2257/94 3 §:n 2 momentilla (jäljempänä lain 2231/94 18 §:n 3 a momentti), esitetyt edellytykset.
Jotkut näistä 60 hakijasta, kuten Samothrakis ym., ovat suorittaneet taloudellisen tai kaupallisen korkeakoulututkinnon, he
ovat Kreikan kansalaisia ja heillä on 15 vuoden kokemus talouden, laskentatoimen tai oikeuden alalta, kun taas muut ovat Kreikan
tai muiden valtioiden kansalaisia, jotka on hyväksytty harjoittamaan valantehneen kirjanpitäjän tai tilintarkastajan ammattia
yhteisön jäsenvaltiossa ja jotka ovat harjoittaneet tarkastustoimintaa 10 vuoden ajan, kuten Panagiotidis.
Koska kantajat olivat vedonneet lain 2231/94 18 §:n 3 a momentin, joka oli päätöksen nro 75 oikeudellinen perusta, yhteensopivuutta
kahdeksannen direktiivin kanssa koskevaan ongelmaan ja koska Symvoulio tis Epikrateias oli epävarma kahdeksannen direktiivin
11 ja 15 artiklan tulkinnasta, tuomioistuin päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Voiko kansallinen lainsäätäjä käyttää – – kahdeksannen direktiivin – – 15 artiklan nojalla tässä artiklassa annettua toimivaltaa
ja säätää, että eri ryhmiin kuuluvat henkilöt voivat tulla, yleisistä säännöksistä poiketen eli suorittamatta ensin ammatillista
tutkintoa, hyväksytyiksi suorittamaan tilinpäätösasiakirjojen tarkastusta, kun kyseinen jäsenvaltio on jo ennen direktiivin
antamista perustanut tämän tutkinnon sisäisessä oikeudessaan? Voiko kansallinen lainsäätäjä missään tapauksessa käyttää toimivaltaansa
antaa siirtymäsäännöksiä direktiivin edellä mainitun artiklan perusteella useita kertoja ja voiko se varsinkaan tehdä näin
1.1.1991 päättyneen lopullisen määräajan (direktiivin 15 artikla luettuna yhdessä 30 artiklan 2 kohdan kanssa) päättymisen
jälkeen?
2)      Tarkoitetaanko direktiivin 11 artiklassa vain sitä, että jos jossakin Euroopan unionin jäsenvaltiossa tilinpäätösasiakirjojen
tarkastusta varten hyväksynnän haluava henkilö on täyttänyt tietyt edellytetyistä kelpoisuusvaatimuksista toisessa jäsenvaltiossa
yhdenmukaistamista aikaisemman järjestelmän mukaisesti, jäsenvaltio, jolta hyväksyntää haetaan, voi katsoa näiden kelpoisuusvaatimusten
täyttyvän tässä viimeksi mainitussa valtiossa tekemättä poikkeusta yleiseen sääntöön, jonka mukaan hyväksyntä annetaan vasta
sen jälkeen, kun henkilö on suorittanut hyväksytysti ammatillisen tutkinnon? Vai tarkoittaako kyseinen artikla sitä, että
henkilö, jonka jäsenvaltio on yhdenmukaistamista aikaisemman järjestelmänsä mukaisesti hyväksynyt suorittamaan tilinpäätösasiakirjojen
tarkastuksia, voi saada vastaavan hyväksynnän toisessa jäsenvaltiossa suorittamatta ammatillista tutkintoa, mutta ainoastaan
hänen kelpoisuutensa vastaavuuden todentamisen perusteella?”

Ennakkoratkaisukysymykset

Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään, joka jakautuu kahteen osaan, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ensiksi, voiko
jäsenvaltio käyttää kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädettyä toimivaltaa sellaisten siirtymäsäännösten antamiseen,
joiden perusteella tietyt ammatinharjoittajaryhmät voidaan hyväksyä tarkastamaan tilinpäätösasiakirjoja suorittamatta ensin
mainitussa direktiivissä kuvatun kaltaista ammatillista tutkintoa, vaikka tämä jäsenvaltio on perustanut sisäisessä oikeudessaan
ammatillisen tutkinnon jo ennen kahdeksannen direktiivin antamista. Toiseksi ja siinä tapauksessa, että vastaus kysymyksen
ensimmäiseen osaan on myönteinen, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin pyrkii selvittämään, voiko kyseinen jäsenvaltio
kahdeksannen direktiivin 15 artiklan ja 30 artiklan 2 kohdan yhteisvaikutus huomioon ottaen käyttää mainittua toimivaltaa
1.1.1991 jälkeen ja tehdä näin useita kertoja.
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäinen osa
Ensimmäisen kysymyksen ensimmäisen osan osalta pääasian kantajat esittävät, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädetyn
toimivallan ei pitäisi mahdollistaa poikkeamista tätä direktiiviä varhaisemmista kansallisista säännöksistä ja niistä yhteisön
säännöksistä, joilla perustetaan kirjanpitäjien ammatillisen soveltuvuuden todistamista koskeva yleinen järjestelmä. Tähän
toimivaltaan turvautumisen tehtävänä on kantajien mukaan jäsenvaltioiden sisäisessä oikeudessa jo olemassa olevan saavutetun
aseman suojelu. Mainittua toimivaltaa ei siis heidän mukaansa voida käyttää oikeudellisena perustana sellaisten uusien kansallisten
sääntöjen käyttöön ottamiselle, joilla poiketaan sekä kahdeksannen direktiivin yleisestä järjestelmästä että aikaisemmasta
kansallisesta järjestelmästä.
Näin ollen ottaen huomioon, että ennen kahdeksannen direktiivin antamista kansallisessa oikeudessa velvoitettiin suorittamaan
ammatillinen tutkinto, Kreikan lainsäätäjä ei kantajien mukaan voinut käyttää kahdeksannen direktiivin 15 ja 30 artiklaa vapautuksen
mainitusta velvoitteesta myöntämiseen tietyille ammatinharjoittajille.
Sitä vastoin sekä Samothrakisin ym:iden että Kreikan hallituksen ja komission mielestä kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa
myönnetty toimivalta ei ole riippuvainen jäsenvaltion kahdeksannen direktiivin voimaantuloa aikaisemmista säännöksistä. Tällainen
tulkinta voisi mainittujen tahojen mukaan johtaa tämän direktiivin 15 ja 19 artiklassa säädetyt edellytykset täyttävien ammatinharjoittajien
syrjivään kohteluun.
Komissio täsmentää, että kun Kreikan kahdeksannen direktiivin antamista aikaisemmassa järjestelmässä yhden erityisen tilintarkastajien
ryhmän edellytettiin suorittavan tutkinnon, muut tilintarkastajat harjoittivat kahdeksannen direktiivin soveltamisalaan kuuluvaa
toimintaa suorittamatta sitä ennen hyväksytysti erityistä ammatillista tutkintoa tai kilpailua.
Tältä osin pääasian kantajat ovat istunnossa väittäneet, että Kreikan oikeuden mukaan ennen kahdeksannen direktiivin antamista
ainoastaan valantehneet kirjanpitäjät saivat harjoittaa tietynlaista toimintaa ja ettei tämän direktiivin 15 artiklan perusteella
säädettyjä siirtymäsäännöksiä siis voida soveltaa pääasian väliintulijoihin.
On heti todettava, että kahdeksannen direktiivin 15 artikla on tarkoitettu kaikkia jäsenvaltioita varten. Siinä säädetyn toimivallan
käyttöä rajoittavat siis ainoastaan tässä artiklassa säädetyt edellytykset.
Näiden edellytysten mukaan kyseinen toimivalta koskee ainoastaan ”ammatinharjoittajia, joita ei ole hyväksytty toimivaltaisen
viranomaisen hallinnollisella päätöksellä, mutta joilla kuitenkin on kyseisessä jäsenvaltiossa kelpoisuus suorittaa 1 artiklan
1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteistä tarkastusta ja jotka tosiasiallisesti ovat – – harjoittaneet sellaista
toimintaa [siihen asti, kunnes vuosi on kulunut siitä, kun 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut säännökset on pantu täytäntöön]”.
Jos henkilö siis täyttää nämä edellytykset, hänet voidaan hyväksyä kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa myönnettyä toimivaltaa
soveltaen ilman, että olisi välttämätöntä tutkia, säädettiinkö kahdeksannen direktiivin antamista aikaisemmassa kansallisessa
järjestelmässä velvoitteesta suorittaa erityistä ammatinharjoittajien ryhmää koskeva tutkinto.
Pääasian kantajien esittämään perusteluun, sellaisena kuin se on täsmennettynä tämän tuomion 28 kohdassa, vastaamiseksi on
kuitenkin huomioitava, että sikäli kuin se, onko ammatinharjoittajalla lupa suorittaa mainitun direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa
tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteistä tarkastusta, määritettiin kahdeksannen direktiivin antamista aikaisemmassa kansallisessa
järjestelmässä, tämän direktiivin 15 artiklassa säädettyjen edellytysten soveltamisen vaikutuksena olisi se, että kun aikaisemmassa
kansallisessa järjestelmässä velvoitettiin kahdeksannessa direktiivissä tarkoitetun toiminnan harjoittamista varten suorittamaan
hyväksytysti ammatillinen tutkinto, olisi mainitussa 15 artiklassa tarkoitettujen ammatinharjoittajien, joihin tämän artiklan
mahdollisia siirtymäsäännöksiä sovelletaan, joka tapauksessa täytynyt suorittaa menestyksellisesti kyseinen tutkinto.
Näin ollen on todettava, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa mahdollistetaan se, että kaikki jäsenvaltiot voivat hyväksyä
artiklassa säädetyt edellytykset täyttävät henkilöt eli henkilöt, joilla on kyseisessä jäsenvaltiossa kelpoisuus suorittaa
saman direktiivin 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteinen tarkastus ja jotka harjoittivat tarkastustoimintaa
mainitussa 15 artiklassa tarkoitettuun ajankohtaan asti, velvoittamatta heitä ensin suorittamaan hyväksytysti ammatillista
tutkintoa.
Ensimmäisen kysymyksen toinen osa
Ensimmäisen kysymyksensä toisella osalla, joka itse jakaantuu kahteen alaosaan, ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin
kysyy, voiko jäsenvaltio niiden, joita asia koskee, täyttäessä kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa esitetyt kaksi kriteeriä
toisaalta käyttää kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa myönnettyä toimivaltaa 1.1.1991 jälkeen ja toisaalta tehdä näin useita
kertoja.
Ensimmäisen alaosan osalta sekä pääasian kantajat että Espanjan hallitus väittävät ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen
enemmistön kannan mukaisesti, että kahdeksannen direktiivin 15 ja 30 artiklasta seuraa, että jäsenvaltiot voivat hyväksyä
ammatinharjoittajia mainitun 15 artiklan nojalla 1.1.1991 päättyvän jakson kuluessa.
Tältä osin pääasian kantajat täsmentävät, että tässä tapauksessa päätös nro 75 on tehty 19.1.1995 eli aikaan, jolloin kahdeksannen
direktiivin 15 artiklassa säädetty määräaika oli umpeutunut. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen enemmistön kanta
sitä vastoin perustuu lain 2231/94 18 §:n 3 a momenttiin, joka on lisätty lailla 2257/94 23.11.1994 eli samoin myöhemmin kuin
1.1.1991.
Omalta osaltaan Samothrakis ym. ja Kreikan hallitus väittävät, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa myönnetään siinä
tarkoitetuille ammatinharjoittajille poikkeuksena tämän direktiivin yleisistä säännöksistä sellainen oikeus tulla hyväksytyksi,
jota ei voida rajoittaa sen perusteella, että hyväksymisen hankkimiseksi välttämättömien kansallisten säännösten antaminen
kyseisessä jäsenvaltiossa mahdollisesti viivästyy.
Komissio katsoo osaltaan, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklan sanamuodon mukaisesti tässä artiklassa hyväksymisen hankkimista
varten säädetty yhden vuoden määräaika alkaa kulua siitä, kun mainitun direktiivin täytäntöönpanotoimenpiteet, jotka komission
mukaan on toteutettu presidentin asetuksella 226/92, sellaisena kuin se on muutettuna presidentin asetuksella 121/93, on tosiasiallisesti
pantu täytäntöön. Tältä osin komissio täsmentää, että vaikka lain 2231/94 18 §:n 3 a momentti on julkaistu yli vuosi sen jälkeen,
kun Kreikan hallitus pani kahdeksannen direktiivin tosiasiasiallisesti täytäntöön, tämän pykälän on katsottava tulleen annetuksi
ajoissa sikäli kuin lainsäätäjä rajoittuu tässä pykälässä palauttamaan taannehtivaa soveltamista varten presidentin asetuksella
121/93 ajoissa annetut siirtymäsäännökset.
On heti todettava, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädetään, että tässä artiklassa säädettyä toimivaltaa voidaan
käyttää ”kunnes vuosi on kulunut siitä, kun 30 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut säännökset on pantu täytäntöön”. Vaikka saman
direktiivin 30 artiklan 1 kohdassa säädetään, että jäsenvaltioiden ”on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät
lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan 1 päivään tammikuuta 1988 mennessä”, saman artiklan 2 kohdan mukaan ne
”voivat säätää, että 1 kohdassa tarkoitettuja säännöksiä ei sovelleta ennen 1 päivää tammikuuta 1990”.
Tällä viimeisellä säännöksellä mahdollistetaan siis se, että jäsenvaltiot voivat lykätä kahdeksannen direktiivin täytäntöönpanemiseksi
tarvittavia toimenpiteitä 1.1.1990 saakka. Tämän perusteella saman direktiivin 15 artiklan vaikutuksena on sen mahdollistaminen,
että jäsenvaltio voi käyttää sille säädettyä toimivaltaa siihen saakka, kunnes vuosi on kulunut päivästä, jona kahdeksannen
direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettuja kansallisia säännöksiä on alettu soveltaa, mikä ei missään tapauksessa saisi olla
myöhäisempi kuin 1.1.1990.
On ensiksi todettava, että Samothrakisin ym:iden ja Kreikan hallituksen väitettä, jonka mukaan kahdeksannen direktiivin 15
artiklassa myönnetään siinä tarkoitetuille ammatinharjoittajille oikeus huolimatta siitä, että jäsenvaltion tässä artiklassa
säädetyn toimivallan käyttäminen mahdollisesti viivästyy, ei voida hyväksyä. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa
55 kohdassa, sikäli kuin kahdeksannen direktiivin 15 artiklan mukaan jäsenvaltio ”voi” hyväksyä tässä artiklassa tarkoitetun
ammatinharjoittajien ryhmän, jäsenvaltioille myönnetään ainoastaan mahdollisuus säätää siirtymäsäännöksiä eli harkintavalta,
joka ei jo luonteensakaan puolesta voi olla oikeudellisena perustana niiden oikeuksille, joiden eduksi tätä toimivaltaa mahdollisesti
käytetään.
Toiseksi komission väitettä, jonka mukaan kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädetty yhden vuoden määräaika alkaa kulua
kahdeksannen direktiivin sisäisessä oikeudessa tapahtuvan tosiasiallisen täytäntöönpanon ajankohdasta, ei myöskään voida hyväksyä.
Tämän väitteen vaikutuksena olisi, että jäsenvaltion olisi mahdollista turvautua toimivaltaan säätää siirtymäsäännöksiä, joiden
välttämättömänä vaikutuksena on direktiivin täydellisen toteuttamisen viivästyttäminen, myös siinä tapauksessa, että direktiivin
täytäntöönpano viivästyy.
Tältä osin, kuten tämän tuomion 44 kohdassa on todettu, kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädettyä toimivaltaa voidaan
käyttää, kunnes vuosi on kulunut siitä päivästä, jona kahdeksannen direktiivin täytäntöönpanemiseksi annettuja kansallisia
säännöksiä on alettu soveltaa ja joka ei missään tapauksessa saa olla myöhäisempi kuin 1.1.1990. On katsottava kahdeksannen
direktiivin 15 ja 30 artiklan yhteisvaikutuksen olevan tasapainon saavuttaminen toisaalta direktiivin lopullisen tavoitteen,
yhdenmukaistetun yhteisön järjestelmän käyttöön ottamisen, ja toisaalta kyseistä toimintaa jo harjoittaneiden ammatinharjoittajien
oikeutetun suojelun välillä myöntämällä jäsenvaltioille yhden vuoden aika näihin ammatinharjoittajiin sovellettavien siirtymäsäännösten
säätämistä varten.
Komission esittämän tulkinnan vaikutuksena olisi tämän tasapainon horjuttaminen sikäli kuin siinä mahdollistettaisiin jäsenvaltioiden
säätävän siirtymäsäännöksiä sellaisen määräajan kuluessa, joka alkaisi kulua kyseisen direktiivin sisäisessä oikeudessa tapahtuvan
tosiasiallisen täytäntöönpanon ajankohdasta, joka voisi olla säädettyä määräaikaa myöhäisempi.
On siis todettava kahdeksannen direktiivin 15 artiklan olevan esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää sille säädettyä toimivaltaa
hyväksyä poiketen tämän direktiivin yleisistä säännöksistä ammatinharjoittajia velvoittamatta näitä ensin suorittamaan hyväksytysti
ammatillista tutkintoa sellaisen yhden vuoden määräajan umpeuduttua, joka alkaa siitä päivästä, jona tämän direktiivin kansallisia
täytäntöönpanosäännöksiä alettiin soveltaa ja joka ei missään tapauksessa saa olla myöhäisempi kuin 1.1.1990.
Toisesta alaosasta, joka koskee sitä, voidaanko kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa säädettyä toimivaltaa käyttää useita
kertoja, on huomattava tämän kysymyksen perustuvan ajatukseen, että sellaisen kansallisen säännöksen säätäminen, jolla mahdollistetaan
se, että toimivaltainen viranomainen voi hyväksyä ammatinharjoittajan mainitun artiklan perusteella, on mainitun toimivallan
käyttämistä.
Sikäli kuin ne, joita asia koskee, on kuitenkin voitu hyväksyä ainoastaan toimivaltaisen kansallisen viranomaisen päätöksellä,
mihin kahdeksannen direktiivin 19 artiklassa sitä paitsi pyritään, voidaan tässä tapauksessa ainoastaan 19.1.1995, eli viimeisen
määräajan 1.1.1991 jälkeen, tehtyä päätöstä nro 75 pitää yrityksenä käyttää mainittua toimivaltaa. Ensimmäisen kysymyksen
toisen osan toiseen alaosaan ei siis ole tarpeen vastata.
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että kahdeksannen direktiivin 15 artiklassa sallitaan
se, että kaikki jäsenvaltiot antavat sellaisille henkilöille hyväksymisen, jotka täyttävät tässä artiklassa säädetyt edellytykset
eli joilla on kyseisessä jäsenvaltiossa kelpoisuus suorittaa 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen lakisääteinen
tarkastus ja jotka harjoittivat tarkastustoimintaa mainitussa 15 artiklassa tarkoitettuun ajankohtaan asti, velvoittamatta
heitä ensin suorittamaan ammatillista tutkintoa.
Mainittu 15 artikla on kuitenkin esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää siinä säädettyä toimivaltaa sellaisen yhden vuoden
määräajan jälkeen, joka alkaa kulua päivästä, jona mainitun direktiivin kansallisia täytäntöönpanosäännöksiä on alettu soveltaa
ja joka ei missään tapauksessa saa olla myöhäisempi kuin 1.1.1990.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ennen kaikkea sitä, voivatko ammatinharjoittajat,
jotka on hyväksytty toisessa jäsenvaltiossa tarkastamaan tilinpäätösasiakirjoja, hankkia hyväksymisen tämän toiminnan toisessa
jäsenvaltiossa tapahtuvaa harjoittamista varten joutumatta suorittamaan hyväksytysti kahdeksannessa direktiivissä säädetyn
kaltaista ammatillista tutkintoa.
Pääasian kantajat ja Kreikan hallitus väittävät, kuten ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin on yksimielisesti katsonut,
että kahdeksannen direktiivin 11 artiklassa säädetään ainoastaan, että vastaanottavan jäsenvaltion on arvioitava toisessa
jäsenvaltiossa hankittu kelpoisuus ammatillisen hyväksymisen omalla alueellaan tapahtuvaa myöntämistä varten ja että siinä
ei mahdollisteta sitä, että vastaanottava valtio myöntää ammatillisen hyväksymisen ilman tutkintoa, sillä kahdeksannen direktiivin
muiden säännösten mukaan, joissa vaadittu kelpoisuus määritellään, ammatillisen tutkinnon suorittaminen on ammatillisen hyväksymisen
myöntämisen välttämätön edellytys.
Ne täsmentävät lisäksi, että kahdeksannen direktiivin 11 artikla koskee ainoastaan mahdollisuutta katsoa hakijan toisessa
jäsenvaltiossa hankkima kelpoisuus vastaavaksi eikä toisessa valtiossa hankittujen hyväksymisien tunnustamista.
Komissio väittää osaltaan, että sekä kahdeksannen direktiivin 11 artiklan kirjain että sen henki, joilla pyritään toteamaan
toisessa jäsenvaltiossa ja vastaanottavassa jäsenvaltiossa hankittujen kelpoisuuksien tosiasiallinen vastaavuus, tukevat tulkintaa,
jonka mukaan vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset arvioivat ja päättävät mainittujen kelpoisuuksien vastaavuudesta
olematta velvollisia määräämään niitä ammatinharjoittajia, joita asia koskee, suorittamaan mainitun direktiivin 4 artiklassa
tarkoitettua tutkintoa.
On heti huomattava, että kahdeksannen direktiivin 11 artikla koskee pääasiallisesti vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaisen
viranomaisen suorittamaa sellaisten henkilöiden ”kelpoisuuksien” vastaavuuden määrittämistä, jotka ovat hankkineet kelpoisuutensa
osittain tai kokonaan toisessa jäsenvaltiossa.
Termiä ”kelpoisuus” ei kuitenkaan ole määritelty kahdeksannessa direktiivissä. Tässä yhteydessä ei voida katsoa, että mainitun
direktiivin 11 artiklassa tarkoitettu kelpoisuus vastaa jokaista tämän direktiivin 4 artiklassa säädettyä eri vaatimusta,
joihin ammatillisen tutkinnon suorittaminen sisältyy. Sitä vastoin mainitun ilmaisun käyttö mahdollistaa vastaanottavan jäsenvaltion
toimivaltaisille viranomaisille sen, jota asia koskee, ominaisuuksien kokonaisarvioinnin, joka toisaalta ei velvoita niitä
vaatimaan siltä, jota asia koskee, tämän valtion ammatillisen tutkinnon hyväksyttävää suorittamista tai sitä, että hän on
suorittanut tällaisen tutkinnon hyväksytysti toisessa jäsenvaltiossa.
On lisäksi täsmennettävä, että kahdeksannen direktiivin 11 artiklassa tarkoitetun vastaavuuden määrittäminen perustuu tosiseikkoja
koskevaan arviointiin eikä tietyn kelpoisuuden vastaavuuden muodolliseen toteamiseen. Tältä osin on täsmennettävä, että toisessa
jäsenvaltiossa säännellyn ammatin harjoittamista varten hankittujen hyväksymisien tunnustamisesta säädetään vähintään kolmivuotisesta
ammatillisesta korkeammasta koulutuksesta annettujen tutkintotodistusten tunnustamista koskevasta yleisestä järjestelmästä
21 päivänä joulukuuta 1988 annetussa neuvoston direktiivissä 89/48/ETY (EYVL 1989, L 19, s. 16). Vaikka tätä direktiiviä sovellettiin
pääasian tosiseikkojen tapahtuma-aikaan, koskee ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen kysymys kuitenkin direktiivin
89/48 antamista aikaisemmin annetun kahdeksannen direktiivin tulkintaa. Kaiken lisäksi, kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa
74 kohdassa todennut, kahdeksannen direktiivin johdanto-osan 12. perustelukappaleessa todetaan selvästi, ettei tämä direktiivi
koske ”[tilinpäätösasiakirjojen] tarkastukseen muiden jäsenvaltioiden kansalaisille annetun hyväksymisen tunnustamis[ta]”,
josta tämän perustelukappaleen mukaan säädetään erikseen.
Lisäksi, ja jotta toiseen esitettyyn kysymykseen voidaan vastata, on täsmennettävä, että kahdeksannen direktiivin 11 artiklassa
käytetyn toimivallan käyttöä ei ole rajoitettu ainoastaan kahdeksannen direktiivin antamista aikaisemman järjestelmän mukaisesti
hankittujen kelpoisuuksien vastaavuuden arvioimiseen ja että vastaavuuden arvioimisen ei pitäisi olla riippuvainen siitä ajankohdasta,
jolloin kyseiset kelpoisuudet on hankittu, eli siitä, onko ne hankittu ennen kahdeksannen direktiivin täytäntöönpanoa vai
sen jälkeen.
Kahdeksannen direktiivin 11 artiklassa tarkoitetun arvioinnin luonteen osalta on katsottava, että kun vastaavuuden tutkimista
koskevia erityisiä säännöksiä ei ole, toimivaltaisten viranomaisten on suoritettava mainittu tutkimus EY:n perustamissopimuksessa
ja erityisesti sijoittautumisen vapautta koskevissa säännöissä jäsenvaltioille asetettuja velvoitteita noudattaen.
EY:n perustamissopimuksen 52 artiklan (josta on muutettuna tullut EY 43 artikla) perusteella jäsenvaltion, jolle on jätetty
hakemus sellaisen ammatin harjoittamiseksi, jonka harjoittamisen edellytyksenä kansallisen oikeuden mukaan on tutkintotodistus
tai ammatillinen pätevyys, on otettava huomioon sellaiset tutkintotodistukset, todistukset ja muut muodollista kelpoisuutta
osoittavat asiakirjat, jotka asianomainen on hankkinut harjoittaakseen kyseistä ammattia toisessa jäsenvaltiossa, vertaamalla
kyseisten tutkintotodistusten osoittamaa kelpoisuutta ja kansallisissa säännöissä vaadittuja tietoja ja taitoja (ks. asia
C‑340/89, Vlassopoulou, tuomio 7.5.1991, Kok. 1991, s. I‑2357, 16 kohta; asia C‑232/99, komissio v. Espanja, tuomio 16.5.2002,
Kok. 2002, s. I‑4235, 21 kohta ja asia C‑313/01, Morgenbesser, tuomio 13.11.2003, 57 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Jos tämän vertailun tuloksena todetaan, että ulkomaisen tutkintotodistuksen osoittamat tiedot ja taidot vastaavat kansallisissa
säännöksissä vaadittuja tietoja ja taitoja, jäsenvaltion on myönnettävä, että kyseinen tutkintotodistus täyttää niissä vaaditut
edellytykset (em. asia Vlassopoulou, tuomion 19 kohta).
Jos sitä vastoin ilmenee, että nämä tiedot ja taidot ja kansallisissa säännöksissä vaaditut tiedot ja taidot vastaavat toisiaan
ainoastaan osittain, vastaanottavalla jäsenvaltiolla on oikeus vaatia asianomaista henkilöä osoittamaan, että hän on hankkinut
puuttuvat tiedot ja taidot. Tällöin toimivaltaisten kansallisten viranomaisten on arvioitava, kelpaavatko vastaanottavassa
jäsenvaltiossa joko opintojen tai käytännön kokemuksen yhteydessä hankitut tiedot sen osoittamiseen, että asianomainen henkilö
on hankkinut puuttuvat tiedot (em. asia Vlassopoulou, tuomion 20 kohta).
Sikäli kuin niille, joita asia koskee, päätöksellä nro 75 myönnetyt hyväksymiset ovat perustuneet kahdeksannen direktiivin
11 artiklan kansallisiin täytäntöönpanosäännöksiin, on kansallisen tuomioistuimen asiana päättää, onko mainitut, lain 2231/94
18 §:n 3 a momentin ja päätöksen nro 75 yhteisvaikutuksesta annetut hyväksymiset suoritettu edellä mainittujen periaatteiden
mukaisesti.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että kahdeksannen direktiivin 11 artiklassa sallitaan se, että
vastaanottava jäsenvaltio hyväksyy mainitun direktiivin mukaisesti ammatinharjoittajat, jotka on jo hyväksytty toisessa jäsenvaltiossa,
harjoittamaan tilinpäätösasiakirjojen lakisääteistä tarkastusta velvoittamatta heitä suorittamaan ammatillista tutkintoa,
jos mainitun vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset katsovat, että heidän kelpoisuutensa vastaavat vastaanottavan
valtion lainsäädännössä vaadittua kelpoisuutta.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
ETY:n perustamissopimuksen 54 artiklan 3 kohdan g alakohdan nojalla, lakisääteisten tilintarkastusten suorittamisesta vastuussa
olevien henkilöiden hyväksymisestä 10 päivänä huhtikuuta 1984 annetun kahdeksannen neuvoston direktiivin 84/253/ETY 15 artiklassa
sallitaan se, että kaikki jäsenvaltiot antavat sellaisille henkilöille hyväksymisen, jotka täyttävät tässä artiklassa säädetyt
edellytykset eli joilla on kyseisessä jäsenvaltiossa kelpoisuus suorittaa 1 artiklan 1 kohdassa tarkoitettujen asiakirjojen
lakisääteinen tarkastus ja jotka harjoittivat tarkastustoimintaa mainitussa 15 artiklassa tarkoitettuun ajankohtaan asti,
velvoittamatta heitä ensin suorittamaan ammatillista tutkintoa.
Mainittu 15 artikla on kuitenkin esteenä sille, että jäsenvaltio käyttää siinä säädettyä toimivaltaa sellaisen yhden vuoden
määräajan jälkeen, joka alkaa kulua päivästä, jona mainitun direktiivin kansallisia täytäntöönpanosäännöksiä on alettu soveltaa
ja joka ei missään tapauksessa saa olla myöhäisempi kuin 1.1.1990.
2)      Kahdeksannen direktiivin 84/253 11 artiklassa sallitaan se, että vastaanottava jäsenvaltio hyväksyy mainitun direktiivin mukaisesti
ammatinharjoittajat, jotka on jo hyväksytty toisessa jäsenvaltiossa, harjoittamaan tilinpäätösasiakirjojen lakisääteistä tarkastusta
velvoittamatta heitä suorittamaan ammatillista tutkintoa, jos mainitun vastaanottavan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset
katsovat, että heidän kelpoisuutensa vastaavat vastaanottavan valtion lainsäädännössä vaadittua kelpoisuutta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.