CELEX: 61990CJ0348
Tjenestemænd
ferie
økonomisk godtgørelse for ikke afholdt ferie

1 Ved appelskrift, indleveret til Domstolen den 27. november 1990, har Europa-Parlamentet i medfoer artikel 49 i EOEF-statutten samt de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutterne ivaerksat appel af en af Retten i Foerste Instans afsagt dom af 26. september 1990 i sag T-139/89. Ved dommen annullerede Retten i Foerste Instans delvis Europa-Parlamentets afgoerelse af 1. februar 1989 om beregning af ikke afholdt ferie for en af Parlamentets midlertidigt ansatte, Gabriella Virgili-Schettini.
2 Til stoette for appellen, under hvilken der for Domstolen er nedlagt paastand om ophaevelse af den anfaegtede dom, har Parlamentet fremfoert tre anbringender, det foerste om at Retten fejlagtigt fastslog, at sagen kunne paakendes i realiteten, det andet om at den anfaegtede dom ikke er begrundet, og det tredje om at Retten har overtraadt artikel 4 i bilag V til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter benaevnt "vedtaegten").
3 Hvad naermere angaar parternes anbringender og argumenter henvises i oevrigt til den refererende dommers rapport. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
4 Med den foerste appelgrund har Parlamentet foreholdt Retten, at den fremmede sagen til paakendelse med den begrundelse, at der forinden var indgivet administrativ klage som kraevet i vedtaegtens artikel 91, stk. 2, skoent klagen under de foreliggende omstaendigheder ikke var gyldig, eftersom den alene, i strid med vedtaegtens artikel 90, stk. 2, hidroerte fra Virgili-Schettini' s advokat.
5 I den forbindelse skal det blot bemaerkes, som Retten har gjort, at det i Domstolens praksis er fastslaaet, at administrative klager indgivet af tjenestemaend ikke er underlagt nogen formkrav, og at administrationen ved sin fortolkning og forstaaelse af klagernes indhold skal anvende al den omhu, som en stor og veludstyret institution skylder klageberettigede, herunder de ansatte (jf. navnlig dom af 9.3.1978, sag 54/77, Herpels mod Kommissionen, Sml. s. 585). I samme dom tilfoejede Domstolen, at man ikke kan forbyde de paagaeldende i klagefasen at soege raad hos en advokat. Retten antog saaledes med rette, at det ville vaere udtryk for en fuldstaendig overdreven formalisme, som er uden retligt grundlag og i strid med retspraksis, at kraeve, at tjenestemanden skal underskrive den af advokaten udfaerdigede klage.
6 Herefter vil Parlamentets foerste appelgrund vaere at forkaste, uden at det herved er noedvendigt at tage stilling til, om grunden burde afvises fra paakendelse, fordi den ikke var blevet gjort gaeldende for Retten.
7 Med den anden appelgrund har Parlamentet gjort gaeldende, at de retlige kriterier, som blev lagt til grund for beregningen, hvorefter sagsoegeren skulle have betaling for 27 feriedage, ikke fremgaar af dommen.
8 Herved bemaerkes, at det fremgaar af praemis 26, 27, 35 og 36 i den anfaegtede dom, at Retten korrekt henviste til artikel 4, stk. 1, i bilag V til vedtaegten - om overfoersel af feriedage - og til vedtaegtens artikel 58 - vedroerende barselsorlov - for at fastslaa dels, at Virgili-Schettini' s stigende antal feriedage skyldtes grunde, der maatte betegnes som tjenstlige, dels at Parlamentet med foeje kunne anse de seks uger, der gik forud for foedslen, som en del af barselsorloven. Retten gav saaledes sagsoegeren delvis medhold, men fratrak de dage, som svarede til barselsorloven, hvorved Retten gav Parlamentet medhold.
9 Det fremgaar af det ovenstaaende, at der i den anfaegtede dom er givet en fyldestgoerende begrundelse for de retlige kriterier ved beregningen af de feriedage, som Parlamentet skal betale for. Foelgelig vil Parlamentets anden appelgrund vaere at forkaste.
10 Med den tredje appelgrund har Parlamentet endelig foreholdt Retten, at den fastslog, at Virgili-Schettini i medfoer af artikel 4 i bilag V til vedtaegten kunne overfoere mere end 12 dage uden at fremlaegge en attest fra sine overordnede om, at denne ekstraordinaere kumulering skyldtes grunde, der maa betegnes som tjenstlige. Ifoelge appellanten undlod Retten herved at tage hensyn til institutionens interne regler og til den befoejelse til at organisere sig, som er indroemmet institutionerne ved Domstolens faste praksis. Hertil kommer, at en saadan fortolkning bevirker, at bevisbyrden vendes om, idet Parlamentet tvinges til at bevise et negativt forhold, nemlig at der ikke forelaa grunde, der kan betegnes som tjenstlige.
11 I den forbindelse maa det fremhaeves, at selv om institutionerne paa grundlag af den kompetence, der er tilkendt dem, for at de kan organisere sig internt, kan indfoere en intern procedure i ferieanliggender, kan en saadan procedure ikke afskaere tjenestemanden fra den ret, han har til ved ethvert middel at bevise, at han har kumuleret ferie af grunde, der maa betegnes som tjenstlige. Retten har derfor korrekt fortolket vedtaegten ved at antage, at det afgoerende kriterium for at overfoere feriedage er, om overfoerslen kan antages at ske af grunde, der maa betegnes som tjenstlige i forhold til tjenestemandens arbejde.
12 I medfoer af dette kriterium fastslog Retten, at Virgili-Schettini' s stigende antal ubrugte feriedage fra aar til aar skyldtes grunde, der maatte betegnes som tjenstlige i forhold til sagsoegerens arbejde. Da der herved er tale om en bedoemmelse af et faktisk forhold i tvisten, er Domstolen afskaaret fra at udtale sig herom.
13 Herefter vil Parlamentets tredje appelgrund vaere at forkaste.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
14 I medfoer af procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. Da Parlamentet har tabt sagen, paalaegges det at betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Parlamentet betaler appelsagens omkostninger.