CELEX: 62008CJ0303
EEB ir Turkijos asociacijos susitarimas
Šeimos susijungimas
Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa
Darbuotojos turkės sutuoktinis, kuris kartu su ja pragyveno daugiau nei penkerius metus
Teisės į gyvenimą šalyje išsaugojimas po skyrybų
Suinteresuotojo asmens nuteisimas už smurtavimą prieš buvusią sutuoktinę
Piktnaudžiavimas teise

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą buvo pateiktas dėl 1980 m. rugsėjo 19 d. Asociacijos tarybos sprendimo Nr. 1/80 dėl
asociacijos plėtros (toliau – Sprendimas Nr. 1/80) 7 straipsnio pirmos pastraipos antros įtraukos išaiškinimo. Asociacijos
taryba buvo įsteigta susitarimu, įsteigiančiu Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos asociaciją, kurį 1963 m. rugsėjo 12 d.
Ankaroje pasirašė Turkijos Respublika bei Europos ekonominės bendrijos valstybės narės ir Bendrija ir kuris pastarosios vardu
buvo sudarytas, aprobuotas bei patvirtintas 1963 m. gruodžio 23 d. Tarybos sprendimu 64/732/EEB (OL 217, 1964, p. 3685; 2004 m.
specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk., 11 t., p. 10).
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Land Baden‑Württemberg
(Badeno Viurtembergo federalinė žemė, toliau –
Land
) ir Turkijos piliečio M. Bozkurt dėl jo išsiuntimo iš Vokietijos teritorijos procedūros.

Teisinis pagrindas
Papildomo protokolo, pasirašyto 1970 m. lapkričio 23 d. Briuselyje ir Bendrijos vardu sudaryto, aprobuoto bei patvirtinto
1972 m. gruodžio 19 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2760/72 (OL L 293, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 11 sk.,
11 t., p. 41), 59 straipsnis suformuluotas taip:
„Srityse, kuriose taikomas šis protokolas, Turkijai nesudaromos palankesnės sąlygos nei tos, kurias valstybės narės pagal
Bendrijos steigimo sutartį sudaro viena kitai.“
Sprendimo Nr. 1/80 II skyriaus „Socialinės nuostatos“ 1 skirsnis susijęs su „įsidarbinimo ir laisvo darbuotojų judėjimo klausimais“.
Šis skirsnis apima šio sprendimo 6–16 straipsnius.
Pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį:
„Išskyrus 7 straipsnyje, susijusiame su darbuotojo šeimos narių teise laisvai įsidarbinti, numatytus atvejus, Turkijos darbuotojas,
teisėtai dirbantis valstybėje narėje, turi teisę:
–        teisėtai išdirbęs vienerius metus prašyti šioje valstybėje narėje atnaujinti jo leidimą dirbti pas tą patį darbdavį, jei pastarasis
turi laisvą darbo vietą;
–        teisėtai išdirbęs trejus metus ir, išskyrus atvejus, kai Bendrijos valstybių narių darbuotojams teikiama pirmenybė, šioje
valstybėje narėje priimti kitą tos pačios profesijos jo pasirinkto darbdavio pasiūlymą įsidarbinti, pateiktą įprastomis sąlygoms
ir įregistruotą šios valstybės narės įdarbinimo įstaigose;
–        teisėtai išdirbęs ketverius metus, laisvai dirbti šioje valstybėje narėje bet kurį pasirinktą samdomą darbą.“
Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnyje nustatyta:
„Teisėtai valstybėje narėje dirbančio turko šeimos nariai, kuriems buvo suteikta teisė atvykti pas jį, turi teisę:
–        išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Bendrijos valstybių narių darbuotojams, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti, jeigu
jie bent trejus metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje;
–        laisvai dirbti bet kurį pasirinktą samdomą darbą, jeigu jie bent penkerius metus teisėtai gyveno šioje valstybėje narėje.
Darbuotojų turkų vaikai, įgiję profesinį parengimą priimančiojoje šalyje, gali, nepaisant jų gyvenimo šioje valstybėje narėje
trukmės, priimti bet kokį pasiūlymą įsidarbinti šioje valstybėje narėje su sąlyga, kad vienas iš jų tėvų bent trejus metus
joje teisėtai dirbo.“
Šio sprendimo 14 straipsnio 1 dalis suformuluota taip:
„Šio skyriaus nuostatos taikomos atsižvelgiant į apribojimus dėl viešosios tvarkos, visuomenės saugumo ir sveikatos priežasčių.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
1959 m. gimusiam Turkijos piliečiui M. Bozkurt buvo leista atvykti į Vokietijos teritoriją 1992 m. balandžio mėnesį.
1993 m. rugsėjo mėn. jis susituokė su Turkijos piliete, kuri teisėtai Vokietijoje dirbo pagal darbo sutartį ir todėl turėjo
leidimą nuolat gyventi. Vokietijos pilietybė sutuoktinei buvo suteikta 1999 metais.
Po santuokos 1993 m. spalio mėn. M. Bozkurt buvo suteiktas leidimas laikinai gyventi šalyje, kuris 1998 m., po to, kai jis
atitiko Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos antroje įtraukoje numatytą penkerių metų gyvenimo šalyje sąlygą,
buvo pakeistas leidimu nuolat gyventi.
Nuo 2000 m. birželio mėn. M. Bozkurt gyveno atskirai nuo žmonos. 2003 m. lapkričio mėnesį santuoka buvo pripažinta nutrūkusia.
Gyvendamas Vokietijoje M. Bozkurt dirbo įvairiems darbdaviams. Tačiau prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas
tvirtina negalintis nustatyti tikslios darbo laikotarpių trukmės, nes M. Bozkurt nesuteikė išsamesnės informacijos ir ją pagrindžiančių
dokumentų.
Nuo 2000 m. pradžios M. Bozkurt maždaug 18 mėnesių buvo laikinosiose nedarbingumo atostogose, per kurias jam buvo padaryta
smegenų auglio operacija.
Pasibaigus nedarbingumo laikotarpiui darbdavys jį atleido. Nuo to laiko jis yra bedarbis, gaunantis pašalpą pagal Socialinių
įstatymų kodekso (
Sozialgesetzbuch, Teil II
) II dalį. Iš pradžių jis gyveno miesto benamių prieglaudoje, o nuo 2005 m. lapkričio mėn. – nedideliame, jo brolio jam nuomojamame
bute.
Nors jau buvo nuteistas 1996 m. ir 2000 m. už sumušimus, sukėlusius kūno sužalojimus ir turto sugadinimą, 2004 m. gegužės mėn.
M.Bozkurt buvo pripažintas kaltu dėl sutuoktinės išžaginimo ir sužalojimo per viešnagę Turkijoje 2002 m. liepos mėn. Jo apeliacinis
skundas buvo iš dalies patenkintas ir 2005 m. sausio 17 d. buvo nustatyta galutinė dvejų metų laisvės atėmimo bausmė, kurios
vykdymas atidėtas, o M. Bozkurt buvo paleistas iš laikino sulaikymo vietos.
2005 m. liepos 26 d.
Land
, remdamasi paskutiniu nuosprendžiu jo atžvilgiu, kuris patvirtina jo polinkį smurtauti, nusprendė M. Bozkurt nedelsiant išsiųsti
(toliau – sprendimas išsiųsti) iš Vokietijos Federacinės Respublikos.
Land
manė, kad M. Bozkurt negali remtis Sprendimo Nr. 1/80 6 ir 7 straipsniuose numatytomis teisėmis, nes atleistas iš darbo per
protingą laikotarpį nesusirado kito darbo ir iš tikrųjų nė nesistengė jo susirasti.
M. Bozkurt apskundus sprendimą išsiųsti,
Verwaltungsgericht Stuttgart
(Štutgarto administracinis teismas) iš pradžių nurodė sustabdyti šio sprendimo vykdymą, o vėliau 2006 m. liepos 5 d. sprendimu
jį panaikino.

Land
dėl šio sprendimo pateiktas apeliacinis skundas buvo atmestas 2007 m. kovo 14 d.
Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg
(Badeno Viurtembergo aukštesnysis administracinis teismas) sprendimu. Šio teismo nuomone, atsižvelgiant į M. Bozkurt jau teisėtai
gyventus laikotarpius Vokietijoje, jis galėjo reikalauti suteikti jam teisę gyventi remdamasis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
pirmos pastraipos antra įtrauka. Todėl sprendimas išsiųsti yra neteisėtas, nes neatitiko Sąjungos piliečiams taikytinų sąlygų,
kurių, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, turi būti laikomasi Turkijos piliečių, įgijusių teisę gyventi Sąjungos
teritorijoje pagal Sprendimą Nr. 1/80, atžvilgiu. Taip pat šis teismas nurodė, jog dėl to, kad M. Bozkurt buvo bedarbis nuo
2000 m., kad tikėtina, jog jis niekada nebedirbs dėl sunkios ligos, ir kad praleido devynis mėnesius kalėjime, jis neprarado
savo teisinio statuso Sprendimo Nr. 1/80 prasme, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo praktiką, pagal kurią teisė gyventi, jeigu
buvo įgyta, nepriklauso nuo sąlygų, kurių pagrindu buvo įgyta.

Land
šį sprendimą apskundė peržiūros tvarka
Bundesverwaltungsgericht
(Federacinis administracinis teismas), nurodydama, pirma, kad M. Bozkurt prarado teisę gyventi Vokietijoje, nes nebedirbo,
ir, antra, kad jis negali remtis Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa, nes grubiai pažeidė asmens, dėl kurio atsirado
jo teisinis statusas, fizinį neliečiamumą.
Visiškai pritardamas
Verwaltungsgerichtshof Baden‑Württemberg
2007 m. kovo 14 d. Sprendime pateiktai teisinei analizei,
Bundesverwaltungsgericht
mano, jog tam, kad priimtų sprendimą jo nagrinėjamoje byloje, svarbu nustatyti, ar sprendimo išsiųsti priėmimo momentu M. Bozkurt
galėjo remtis apsauga, įtvirtinta Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje.
Šiuo klausimu prašymą priimti sprendimą pateikęs teismas mano, kad Teisingumo Teismas dar nėra priėmęs sprendimo dėl to, ar
teisė gyventi valstybėje narėje, kurią Turkijos pilietis įgijo kaip šioje valstybėje teisėtai dirbančios turkės šeimos narys,
prarandama dėl santuokos nutraukimo po to, kai ji buvo sąžiningai ir tinkamai įgyta.
Be to, šiam teismui kyla klausimas dėl to, ar, atsižvelgus į konkrečias pagrindinės bylos faktines aplinkybes, toks Turkijos
pilietis, kaip antai M. Bozkurt, gali teisėtai remtis teise gyventi šalyje pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą,
nelaikant tokio elgesio piktnaudžiavimu teise. Konkrečiau kalbant, reikia nustatyti, ar teisėtai įgijęs teisę asmuo jos netenka,
jei vėliau paaiškėja, jog dėl santykių su pirminiu teisių turėtoju jis „nevertas“, kad jam ši teisė būtų suteikta.
Todėl manydamas, kad šiomis aplinkybėmis sprendimui jo nagrinėjamoje byloje priimti reikalingas Sprendimo Nr. 1/80 išaiškinimas,
Bundesverwaltungsgericht
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui tokius prejudicinius klausimus:
„1.      Ar pagal Sprendimo Nr. 1/80 <...> 7 straipsnio (pirmos pastraipos) antrą įtrauką teisėtai valstybėje narėje dirbančio turko
sutuoktinio, kaip šeimos nario, įgyta teisė dirbti ir gyventi šalyje išlieka ir nutraukus santuoką?
Jei į pirmąjį klausimą būtų atsakyta teigiamai:
2.      Ar tai, kad Turkijos pilietis remiasi dėl buvusios sutuoktinės įgyta teise gyventi šalyje pagal Sprendimo Nr. 1/80 <...> 7 straipsnio
1 dalies antrą įtrauką, laikytina piktnaudžiavimu teise tokiu atveju, kai šis ją išžagino, sužalojo ir už tai buvo nubaustas
dvejų metų laisvės atėmimo bausme?“

Dėl prejudicinių klausimų

Dėl pirmojo klausimo
Iš bylos dokumentų matyti, jog Turkijos pilietis pagrindinėje byloje atitiko visas sąlygas, kad iki santuokos nutraukimo jam
būtų teisėtai suteiktas teisinis statusas, numatytas Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos antroje įtraukoje.
Šiomis aplinkybėmis reikia suprasti, kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės klausia, ar Sprendimo
Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje
byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai gyvenusiam
ne trumpiau nei penkerius metus, suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrą įtrauką įgytu teisiniu statusu,
jų nepraranda dėl vėliau, nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.
Siekiant atsakyti į šį klausimą, visų pirma svarbu pažymėti, kad, kaip matyti iš pačios Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos
pastraipos formuluotės, nustatytos dvi išankstinės šioje nuostatoje numatytų teisių įgijimo kumuliacinės sąlygos, t. y. pirma,
kad atitinkamas asmuo turi būti teisėtai priimančioje valstybėje narėje dirbančio turko šeimos narys, ir, antra, šios valstybės
kompetentingos valdžios institucijos turi jam leisti atvykti pas šį darbuotoją. Aišku, kad nagrinėjamu atveju ir M. Bozkurt,
ir jo sutuoktinė tenkino šias sąlygas.
Antra, pagal šioje nuostatoje susitariančių šalių nustatytą tvarką, remiantis šia nuostata, Turkijos piliečio, atitinkančio
ankstesniame punkte nurodytas sąlygas, įgytos teisės laipsniškai išplečiamos, atsižvelgiant į suinteresuotojo asmens realią
gyvenimo su teisėtai priimančioje valstybėje narėje dirbančiu turku trukmę.
Todėl daugiau nei trejus metus taip teisėtai gyvenęs atitinkamas Turkijos pilietis įgyja teisę priimti bet kokį pasiūlymą
įsidarbinti, išskyrus atvejus, kai pirmenybė teikiama Europos Sąjungos valstybių narių darbuotojams (Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio
pirmos pastraipos pirma įtrauka).
Dar dvejus metus teisėtai gyvenęs priimančios valstybės narės teritorijoje šis Turkijos pilietis gali laisvai dirbti bet kurį
pasirinktą samdomą darbą (to paties sprendimo 7 straipsnio pirmos pastraipos antra įtrauka). Šiuo atveju M. Bozkurt neginčijamai
atitinka šį kriterijų.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, priešingai nei pagal Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalyje numatytą tvarką, grindžiamą
teisėtu darbu tam tikrais laikotarpiais, to paties sprendimo 7 straipsnio pirmos pastraipos taikymo kriterijus yra teisėtas
gyvenimas su darbuotoju turku. Pragyvenus tam tikrą laikotarpį suinteresuotajam asmeniui suteikiama teisė dirbti ir šiuo atžvilgiu
pagal šią nuostatą nenumatyta jokių Sprendimu Nr. 1/80 garantuojamos teisės įgijimo sąlygų (šiuo klausimu, be kita ko, žr.
2005 m. liepos 7 d. Sprendimo
Aydinli,
C‑373/03, Rink. p. I‑6181, 29 ir 31 punktus; 2007 m. liepos 18 d. Sprendimo
Derin,
C‑325/05, Rink. p. I‑6495, 56 punktą ir 2008 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo
Er,
C‑453/07, Rink. p. I‑7299, 31–34 punktus). Vadinasi, Turkijos piliečio pagrindinėje byloje padėtis darbo atžvilgiu yra visiškai
nesvarbi.
Trečia, pažymėtina, jog Teisingumo Teismas jau kelis kartus yra nusprendęs, kad, pirma, ši 7 straipsnio pirma pastraipa turi
tiesioginį poveikį ir, antra, šioje nuostatoje nurodyti gyvenimo šalyje laikotarpiai būtinai turi būti susiję su nuo jų priklausančios
teisės gyventi šalyje pripažinimu, antraip jie nebūtų reikšmingi (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Er
25 ir 26 punktus ir 2008 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Altun,
C‑337/07, Rink. p. I‑10323, 20 ir 21 punktus).
Ketvirta, svarbu pažymėti, kad laipsniško Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytų teisių įgijimo tvarka
siekiama dvejopų tikslų.
Pirma, kalbant apie pradinį trejų metų laikotarpį, šia nuostata siekiama leisti šeimos nariams būti su darbuotoju migrantu,
kad šeimai susijungus sudarytų palankias sąlygas šiam darbuotojui turkui teisėtai dirbti ir gyventi priimančioje valstybėje
narėje (žr., be kita ko, 1997 m. balandžio 17 d. Sprendimo
Kadiman,
C‑351/95, Rink. p. I‑2133, 35 ir 35 punktus; 2000 m. birželio 22 d. Sprendimo
Eyüp,
C‑65/98, Rink. p. I‑4747, 26 punktą ir 2004 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Cetinkaya,
C‑467/02, Rink. p. I‑10895, 25 punktą).
Vėliau ta pačia nuostata suteikiant galimybę kartu trejus metus pragyvenusiam atitinkamam šeimos nariui pačiam įsidarbinti
siekiama sustiprinti tęstinę darbuotojo migranto turko šeimos integraciją priimančiojoje valstybėje narėje. Tad pagrindinis
siekiamas tikslas yra sutvirtinti šio šeimos nario, kuris šiuo momentu jau yra teisėtai integravęsis priimančiojoje valstybėje
narėje, poziciją, suteikiant jam galimybę užsidirbti pragyvenimui tam tikroje valstybėje ir nebepriklausyti nuo darbuotojo
migranto (žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Eyüp
26 punktą;
Cetinkaya
25 punktą;
Aydinli
23 punktą bei
Derin
50 ir 71 punktus).
Tuo remdamasis, Teisingumo Teismas padarė išvadą, kad nors šeimos narys iš esmės, išskyrus dėl teisėtų priežasčių, privalo
iš tikrųjų gyventi kartu su darbuotoju migrantu, kol pats neturi teisės dirbti, t. y. trejų metų laikotarpiu, tai nebėra būtina
jam teisėtai įgijus šią teisę pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos pirmą įtrauką ir juo labiau, kai po
penkerių metų jis įgyja besąlyginę teisę dirbti (žr. minėto Sprendimo
Derin
51 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Iš tikrųjų, kai tik Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmoje pastraipoje numatytos sąlygos yra įvykdomos, darbuotojo turko
šeimos nariui pagal šią nuostatą suteikiama teisė įsidarbinti priimančioje valstybėje narėje ir atitinkamai teisė likti gyventi
jos teritorijoje.
Žinoma, šios teisės kilo dėl ankstesnės darbuotojo turko tėvų situacijos tos pačios valstybės teritorijoje, dėl kurių jų šeimos
narys įgijo teisę gyventi šalyje.
Vis dėlto, kaip teisingai savo rašytinėse pastabose teigia Europos Bendrijų Komisija, po to, kai tokio darbuotojo šeimos narys
pats įgijo teisę pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą, jis pasiekė pakankamą integracijos priimančiojoje
valstybėje narėje lygį, kad jo situaciją būtų galima laikyti kaip atskirą ir savarankišką nuo tėvų, dėl kurių jis galėjo atvykti
į šios valstybės teritoriją, situacijos (šiuo klausimu žr. minėtų sprendimų
Derin
50 ir 71 punktus ir
Altun
59 ir 63 punktus).
Šį aiškinimą grindžia ir viso Sprendimo Nr. 1/80 tikslas, dėl kurio ne kartą buvo nuspręsta, kad juo siekiama pagerinti turkų
migrantų padėtį priimančioje valstybėje narėje ir skatinti Turkijos piliečių, kurie atitinka vienoje iš šio sprendimo nuostatų
numatytas sąlygas ir todėl gali pasinaudoti jame suteikiamomis teisėmis, laipsnišką integraciją priimančiojoje valstybėje
narėje (žr., be kita ko, 2000 m. kovo 16 d. Sprendimo
Ergat,
C‑329/97, Rink. p. I‑1487, 43 ir 44 punktus; minėto Sprendimo
Derin
53 punktą ir minėto Sprendimo
Altun
28 ir 29 punktus).
Vadovaudamasis šiuo požiūriu Teisingumo Teismas nusprendė, kad teisės, kurias M. Bozkurt teisėtai įgijo pagal Sprendimo Nr. 1/80
7 straipsnio pirmą pastraipą, egzistuoja, neatsižvelgiant į tai, ar tebėra sąlygos, kurių buvo reikalaujama šioms teisėms
atsirasti (žr. minėtų sprendimų
Ergat
40 punktą;
Cetinkaya
31 punktą;
Aydinli
26 punktą;
Derin
53 punktą ir
Altun
36 punktą), todėl šeimos narys, kuris jau turi teises pagal šią nuostatą, gali laipsniškai įtvirtinti savo padėtį priimančioje
valstybėje narėje ir gyvendamas atskirai nuo asmens, dėl kurio įgijo šias teises (šiuo klausimu, be kita ko, žr. minėto Sprendimo
Ergat
43 ir 44 punktus).
Ankstesniame punkte nurodytas išaiškinimas tik išreiškia 1992 m. gruodžio 16 d. Sprendimu
Kus
(C‑237/91, Rink. p. I‑6781, 21 ir 22 punktai) įtvirtintą bendresnį suteiktų teisių gerbimo principą, pagal kurį, jei Turkijos
pilietis gali veiksmingai remtis teisėmis pagal Sprendimo Nr. 1/80 nuostatą, šios teisės nebėra siejamos su aplinkybėmis,
lėmusiomis jų atsiradimą, nes tokia sąlyga nėra numatyta šiame sprendime. Byloje, kurioje buvo priimtas minėtas Sprendimas
Kus
, nagrinėjama aplinkybė buvo santuoka, dėl kurios atitinkamas Turkijos pilietis galėjo atvykti į priimančios valstybės narės
teritoriją ir kuri buvo nutraukta tada, kai suinteresuotasis asmuo jau buvo įgijęs teises pagal šiuo atveju taikytiną Sprendimo
Nr. 1/80 6 straipsnio 1 dalį. Primintina, kad 1994 m. spalio 5 d. Sprendimo
Eroglu
(C‑355/93, Rink. p. I‑5113) 22 punkte buvo pripažinta, jog šiuo principu vadovaujamasi ir taikant to paties sprendimo 7 straipsnį
(tuo pačiu klausimu, be kita ko, žr. minėtų sprendimų
Ergat
40 punktą;
Aydinli
26 punktą;
Derin
50 punktą ir
Altun
42 ir 43 punktus).
Penkta, kalbant apie aplinkybes, dėl kurių netenkama pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą darbuotojo turko,
atitinkančio šioje pastraipoje įtvirtintas sąlygas, šeimos nariams pripažįstamų teisių, pagal nusistovėjusią teismo praktiką
šių teisių apribojimai gali būti taikomi tik dviem atvejais: t. y. kai iš Turkijos imigravusio asmens buvimas priimančiosios
valstybės narės teritorijoje dėl jo asmeninio elgesio kelia realią ir rimtą grėsmę viešajai tvarkai, visuomenės saugumui ar
visuomenės sveikatai to paties sprendimo 14 straipsnio 1 dalies prasme arba kai suinteresuotasis asmuo išvyko iš šios valstybės
teritorijos ilgam laikui be pateisinamų priežasčių (žr., be kita ko, minėtų sprendimų
Er
30 punktą ir
Altun
62 punktą).
Teisingumo Teismas nuosekliai laikėsi nuomonės, kad tai yra baigtinis ankstesniame punkte nurodytų apribojimų sąrašas (žr.,
be kita ko, minėtų sprendimų
Cetinkaya
38 punktą;
Derin
54 punktą;
Er
30 punktą ir
Altun
62 punktą).
Iš pateiktų argumentų darytina išvada, jog sutuoktinių santuokos nutraukimas po to, kai atitinkamas šeimos narys sąžiningai
ir tinkamai įgyja teises pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą, visiškai nesvarbus sprendžiant klausimą dėl
to, ar turintis šias teises asmuo jas išsaugo net ir tada, kai įgijo jas dėl buvusio sutuoktinio.
Galiausiai reikia pažymėti, kad ankstesniame punkte pateiktas išaiškinimas nėra nesuderinamas su 1970 m. lapkričio 23 d. pasirašyto
papildomo protokolo 59 straipsnyje numatytais reikalavimais. Iš tikrųjų, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 50–52 punktuose
dėl Teisingumo Teismo minėto Sprendimo
Derin
62–67 punktuose bei 2007 m. spalio 4 d. Sprendimo
Polat
(C‑349/06, Rink. p. I‑8167) 21 punkte išdėstytų analogiškų motyvų, iš Turkijos imigravusio darbuotojo šeimos nario situacija
negali būti tinkamai palyginta su valstybės narės piliečio šeimos nario situacija, atsižvelgiant į esminius abiejų teisinių
situacijų skirtumus (šiuo klausimu žr. 2010 m. sausio 21 d. Sprendimo
Bekleyen,
C‑462/08, Rink. p. I‑0000, 35–38 ir 43 punktus).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirma pastraipa
turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje
narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai gyvenusiam ne trumpiau nei penkerius metus,
suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrą įtrauką įgytu teisiniu statusu, jų nepraranda dėl vėliau,
nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.

Dėl antrojo klausimo
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką teisės subjektai negali sukčiaudami ar piktnaudžiaudami remtis Sąjungos teisės normomis,
o nacionaliniai teismai gali kiekvienu atskiru atveju, remdamiesi objektyviais įrodymais, atsižvelgti į atitinkamų asmenų
piktnaudžiavimą ar sukčiavimą, kad prireikus neleistų pasinaudoti šios teisės nuostatomis (žr., be kita ko, 1999 m. kovo 9 d.
Sprendimo
Centros,
C‑212/97, Rink. p. I‑1459, 25 punktą; 2006 m. vasario 21 d. Sprendimo
Halifax ir kt.,
C‑255/02, Rink. p. I‑1609, 68 punktą ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Tum ir Dari,
C‑16/05, Rink. p. I‑7415, 64 punktą).
Todėl Teisingumo Teismas Sprendimo Nr. 1/80 6 straipsnio pirmos pastraipos taikymo tikslu nesuteikė galimybės laikotarpius,
kai Turkijos pilietis dirbo vien todėl, kad sukčiavo, dėl ko jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, laikyti
teisėtais, nes iš tikrųjų šis asmuo netenkina šioje nuostatoje numatytų sąlygų ir todėl negalėjo teisėtai pasinaudoti šioje
nuostatoje numatyta teise (žr. 1997 m. birželio 5 d. Sprendimo
Kol,
C‑285/95, Rink. p. I‑3069, 26 ir 27 punktus ir 2000 m. kovo 11 d. Sprendimo
Savas,
C‑37/98, Rink. p. I‑2927, 61 punktą).
Iš tikrųjų atmestina galimybė, kad Turkijos pilietis siekia neteisėtai pasinaudoti vienoje iš Sprendimo Nr. 1/80 nuostatų
garantuojamomis teisėmis.
Tačiau šioje byloje iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą Teisingumo Teismui pateiktos bylos dokumentų matyti, kad nacionaliniai
teismai, priėmę sprendimus dėl šiuo metu
Bundesverwaltungsgericht
nagrinėjamos bylos esmės, aiškiai konstatavo, kad M. Bozkurt teisėtai naudojosi Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmos pastraipos
antroje įtraukoje numatytu teisiniu statusu. Iki šiol Teisingumo Teismui nežinoma jokia informacija, dėl kurios būtų galima
laikyti, kad santuoka buvo fiktyvi, sudaryta vien siekiant piktnaudžiaujant pasinaudoti iš EEB ir Turkijos asociacijos kylančiomis
teisėmis.
Šiomis aplinkybėmis konstatuotina, kad pagrindinėje byloje M. Bozkurt tik įgyvendino Sprendimu Nr. 1/80 suteikiamas teises,
kurioms įgyti atitiko visas nustatytas sąlygas.
Vadinasi, tai, kad toks Turkijos pilietis siekia visapusiškai pasinaudoti šiuo sprendimu garantuojamomis teisėmis, kurias
įgijo anksčiau, negali savaime būti laikoma piktnaudžiavimu teise.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, kuriam nekyla klausimų dėl Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio
pirmos pastraipos aiškinimo, klausia, ar viešoji tvarka negali būti pažeista konkrečiomis pagrindinės bylos aplinkybėmis dėl
M. Bozkurt reikalavimo suteikti jam teisinį statusą pagal 7 straipsnio pirmą pastraipą, atsižvelgiant į įgijus šį statusą
padarytą sunkų nusikaltimą prieš asmenį, dėl kurio jis galėjo įgyti šį statusą.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio pirma pastraipa yra tinkamas teisinis pagrindas, leidžiantis
įvertinti, ar Turkijos piliečiui, dėl kurio buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, taikant išsiuntimo priemonę iš jo gali
būti atimtos jam tiesiogiai šiuo sprendimu garantuojamos teisės (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Derin,
74 punktą).
Kalbant apie šioje nuostatoje numatytos viešosios tvarkos išlygos taikymo srities apibrėžimą, pagal nusistovėjusią teismo
praktiką reikia remtis tos pačios išlygos išaiškinimu laisvo darbuotojų, kurie yra Sąjungos valstybių narių piliečiai, judėjimo
srityje (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Polat
30 punktą).
Teisingumo Teismas visuomet pažymėdavo, kad ši išlyga yra pagrindinio laisvo asmenų judėjimo principo išimtis, kuri turi būti
aiškinama siaurai ir kurios apimties valstybės narės negali nustatyti vienašališkai (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Polat
33 punktą ir nurodytą teismų praktiką).
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nacionalinių valdžios institucijų rėmimasis viešosios tvarkos sąvoka bet kuriuo
atveju reikalauja, kad, be įstatymo pažeidimu sukelto visuomenės sutrikdymo, kiltų reali ir pakankamai didelė grėsmė pagrindiniam
visuomenės interesui (minėto Sprendimo
Polat
34 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Be to, priemonės, kurių imamasi viešosios tvarkos ir visuomenės saugumo sumetimais turi būti pagrįstos vien suinteresuotojo
asmens elgesiu. Tad priėmus kaltinamąjį nuosprendį tokios priemonės nenustatomos automatiškai bendros prevencijos tikslais
(minėto Sprendimo
Polat
31 ir 35 punktai).
Tad į teistumą galima atsižvelgti tik tuo atveju, kai aplinkybės, dėl kurių buvo nuteista, rodo tokį asmens elgesį, kuris
kelia realią grėsmę viešajai tvarkai (minėto Sprendimo
Polat
32 punktas ir nurodyta teismų praktika).
Todėl atitinkamos kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos privalo įvertinti asmeninį pažeidėjo elgesį bei aktualų,
realų ir pakankamai rimtą jo keliamo pavojaus viešajai tvarkai ir visuomenės saugumui pobūdį ir, be kita ko, jos neturi pažeisti
proporcingumo principo ir suinteresuotojo asmens pagrindinių teisių. Konkrečiau kalbant, šio Sprendimo Nr. 1/80 14 straipsnio
pirma dalimi grindžiamos išsiuntimo priemonės gali būti imamasi, tik jei suinteresuotojo asmens elgesys suteikia pagrindą
manyti, kad jis kels konkrečią naujų viešosios tvarkos pažeidimų grėsmę (žr. minėto Sprendimo
Derin
74 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad:
–        tai, jog Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, remiasi pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą
teisėtai įgyta teise gyventi šalyje, net jei šią teisę dėl savo buvusios sutuoktinės įgijęs suinteresuotasis asmuo jos atžvilgiu
padarė sunkų nusikaltimą, dėl kurio jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, nelaikytina piktnaudžiavimu teisėmis,
–        tačiau pagal to paties sprendimo 14 straipsnio pirmą pastraipą nedraudžiama imtis Turkijos piliečio, kurio atžvilgiu buvo
priimtas kaltinamasis nuosprendis, išsiuntimo priemonės, jei šio asmens elgesys kelia aktualų, realų ir pakankamai rimtą pavojų
pagrindiniam visuomenės interesui. Kompetentingas nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
1980 m. rugsėjo 19 d. asociacijos, įsteigtos Europos ekonominės bendrijos ir Turkijos susitarimu, Tarybos sprendimo Nr. 1/80
dėl asociacijos plėtros 7 straipsnio pirma pastraipa turi būti aiškinama taip, kad toks Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas
pagrindinėje byloje, kuriam, kaip teisėtai valstybėje narėje dirbančios turkės darbuotojos šeimos nariui, kartu su ja nepertraukiamai
pragyvenusiam ne trumpiau nei penkerius metus, suteikiamos teisės, susijusios su jo pagal šios nuostatos antrąją įtrauką įgytu
teisiniu statusu, jų nepraranda dėl vėliau, nei jos buvo įgytos, nutrūkusios santuokos.
2.
Tai, kad Turkijos pilietis, kaip antai ieškovas pagrindinėje byloje, remiasi pagal Sprendimo Nr. 1/80 7 straipsnio pirmą pastraipą
teisėtai įgyta teise gyventi šalyje, net jei šią teisę dėl savo buvusios sutuoktinės įgijęs suinteresuotasis asmuo jos atžvilgiu
padarė sunkų nusikaltimą, dėl kurio jo atžvilgiu buvo priimtas kaltinamasis nuosprendis, nelaikytina piktnaudžiavimu teisėmis.
Tačiau pagal to paties sprendimo 14 straipsnio pirmą pastraipą nedraudžiama imtis Turkijos piliečio, kurio atžvilgiu buvo
priimtas kaltinamasis nuosprendis, išsiuntimo priemonės, jei šio asmens elgesys kelia aktualų, realų ir pakankamai rimtą pavojų
pagrindiniam visuomenės interesui. Kompetentingas nacionalinis teismas turi įvertinti, ar taip yra pagrindinėje byloje.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.