CELEX: 62007CJ0310
Apropierea legislațiilor
Protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului
Directiva 80/987/CEE
Articolul 8a
Activități în mai multe state membre

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea articolului 8a din Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului (
JO L 283, p. 23
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197), astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din (
JO L 270, p. 10
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 149, denumită în continuare „Directiva 80/987”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Svenska staten, reprezentată de Tillsynsmyndigheten i konkurser (Autoritatea de control al procedurilor colective, denumită în continuare „Autoritatea”), pe de o parte, și domnul Holmqvist, pe de altă parte, privind acordarea către acesta din urmă, ca urmare a falimentului angajatorului său, a unei garanții privind plata salariilor prevăzută de legislația suedeză.
Cadrul juridic
Dreptul comunitar
Conform considerentului (7) al Directivei 2002/74:
„Pentru a asigura securitatea juridică a salariaților în caz de insolvabilitate a întreprinderilor care își desfășoară activitatea în mai multe state membre și pentru a consolida drepturile lucrătorilor în sensul jurisprudenței Curții de Justiție, este necesar să se introducă dispoziții care să prevadă în mod expres instituția care este responsabilă cu plata creanțelor în aceste cazuri și care să stabilească ca obiectiv al cooperării între autoritățile administrative competente ale statelor membre plata în cel mai scurt timp a drepturilor salariale neachitate ale salariaților. În plus, este necesar să se asigure o aplicare corectă a dispozițiilor adoptate printr-o colaborare între autoritățile administrative competente din statele membre.”
Articolul 8a din Directiva 80/987 prevede:
„(1)   În cazul în care o întreprindere care desfășoară activități pe teritoriile a cel puțin două state membre se află într-o situație de insolvabilitate în sensul articolului 2 alineatul (1), instituția competentă pentru plata drepturilor salariale neachitate ale salariaților este instituția din statul membru pe al cărui teritoriu aceștia lucrează sau își exercită de obicei activitatea.
(2)   Extinderea drepturilor salariaților este stabilită de dreptul care reglementează instituția de garantare competentă.
(3)   Statele membre adoptă măsurile necesare pentru a asigura în cazurile prevăzute la alineatul (1) că la stabilirea stării de insolvabilitate a angajatorului în sensul prezentei directive sunt luate în considerare hotărârile pronunțate în contextul procedurilor de insolvabilitate menționate la articolul 2 alineatul (1), care au fost solicitate în alt stat membru.”
Dreptul național
Instanța de trimitere precizează că Directiva 80/987 a fost transpusă în dreptul suedez prin Legea (1992:497) privind garanția salarială [Lönegarantilagen (1992:497)] din 4 iunie 1992 (SFS 1992, nr. 497, denumită în continuare „Legea privind garanția salarială”).
Conform articolului 1 din Legea privind garanția salarială:
„În temeiul prezentei legi, statul are obligația de a plăti creanțele privind remunerația lucrătorilor (garanție de stat pentru plata remunerațiilor) existente față de angajatorii:
1.
a căror insolvabilitate a fost constatată în Suedia sau într-o altă țară nordică;
2.
care fac obiectul unei proceduri de reorganizare în temeiul Legii (764:1996) privind reorganizarea întreprinderilor [lagen (1996:764) om företagsrekonstruktion] sau
3.
care, într-un alt stat membru al Uniunii Europene sau al Spațiului Economic European, fac obiectul unei proceduri colective bazate pe insolvabilitatea acestora, în sensul articolului 2 alineatul (1) din Directiva 80/987 […]”
Articolul 2 a din aceeași lege prevede:
„În cazurile prevăzute la articolul 1 alineatul 3, garanția nu este acordată decât dacă lucrătorul își exercită sau își exercita activitatea în principal în Suedia în contul angajatorului.
Dacă insolvabilitatea angajatorului a fost constatată în Suedia, iar lucrătorul își exercită sau își exercita activitatea în contul acestuia în principal într-un alt stat membru al [Uniunii Europene] sau al [Spațiului Economic European], nu se datorează nicio plată cu titlu de garanție.”
Acțiunea principală și întrebările preliminare
Domnul Holmqvist era angajat al societății pe acțiuni de drept suedez Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition AB (denumită în continuare „Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition”) în calitate de șofer. Această societate, cu sediul unic în Tjörnarp (Suedia), nu dispunea de nicio sucursală în străinătate.
Munca domnului Holmqvist consta în livrarea de mărfuri din Suedia către Italia și viceversa, traversând Germania și Austria. Descărcarea acestor mărfuri în Italia era realizată de personalul diferiților clienți obișnuiți sau ocazionali ai Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition, cu ajutorul echipamentelor disponibile la locul livrării.
Domnul Holmqvist transporta de asemenea, din Italia în Suedia, mărfuri pentru clienți obișnuiți sau ocazionali. Operațiunile de încărcare respective erau efectuate de personalul și cu ajutorul echipamentelor disponibile la locul încărcării. Domnul Holmqvist supraveghea aceste operațiuni în vederea respectării normelor de securitate rutieră, dar activitatea de încărcare era efectuată de alte persoane.
În Suedia, operațiunile de încărcare și de descărcare de mărfuri se derulau în condiții similare.
La 10 aprilie 2006, instanța de trimitere a constatat falimentul societății Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition.
Prin Decizia din 27 iunie 2006, administratorul judiciar a admis că domnului Holmqvist îi este aplicabilă garanția pentru plata salariilor în temeiul Legii privind garanția salarială.
Autoritatea a solicitat instanței de trimitere să se pronunțe în sensul că domnul Holmqvist nu are dreptul să beneficieze de această garanție în cadrul procedurii colective deschise împotriva societății Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition.
Autoritatea a susținut în fața acestei instanțe că, având în vedere că Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition și-a exercitat activitatea în alte state membre decât Regatul Suediei și că domnul Holmqvist și-a îndeplinit funcțiile în principal în aceste alte state, acesta din urmă nu poate beneficia de garanția menționată. Autoritatea pretinde că Directiva 80/987 nu impune ca o întreprindere să dispună de un loc de exploatare sau de o sucursală în alt stat membru pentru a se considera că își desfășoară activitatea în acel stat membru și că, în speță, atât Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition, cât și domnul Holmqvist și-au exercitat activitatea în special în Germania, în Austria și în Italia. Prin urmare, nu ar fi trebuit să se admită aplicabilitatea garanției privind plata salariilor prevăzută de legislația suedeză în cazul acestuia din urmă.
Domnul Holmqvist a susținut în fața instanței de trimitere, în principal, că Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition și-a exercitat activitatea exclusiv în Suedia și, în subsidiar, că, presupunând chiar că această societate și-ar fi exercitat activitatea în mai multe state membre, trebuie să se considere că și-a exercitat activitatea în mod obișnuit în Suedia. Acesta a amintit, mai întâi, că Jörgen Nilsson Åkeri och Spedition era gestionată și administrată de la biroul său unic, situat la Tjörnarp, că garajul și atelierul acesteia se găseau în același loc și că fiecare misiune începea și se termina în Suedia. Domnul Holmqvist a arătat în continuare că, potrivit jurisprudenței Curții, existența unui sediu sau a unei prezențe comerciale reprezintă criteriul care permite determinarea statului în care lucrătorul trebuie să solicite beneficiul garanției pentru plata salariilor (Hotărârea din 17 septembrie 1997, Mosbæk,
C-117/96, Rec., p. I-5017
, precum și Hotărârea din , Everson și Barrass,
C-198/98, Rec., p. I-8903
). În sfârșit, domnul Holmqvist a susținut că are dreptul să beneficieze de această garanție în Suedia, indiferent de prevederile Legii privind garanția salarială, întrucât articolul 8a din Directiva 80/987 are efect direct.
Considerând că interpretarea articolului 8a din Directiva 80/987 îi era necesară pentru a se pronunța, Lunds tingsrätt a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 8a din Directiva 80/987 […] trebuie interpretat în sensul că o întreprindere trebuie să dispună de o sucursală sau de un sediu permanent într-un stat membru pentru a se considera că își exercită activitatea pe teritoriul acestuia?
2)
În cazul unui răspuns negativ, care sunt condițiile necesare pentru a considera că o întreprindere desfășoară activități în mai multe state membre?
3)
În cazul în care trebuie să se considere că întreprinderea își desfășoară activitatea pe teritoriul mai multor state membre și dacă un lucrător își desfășoară activitatea pentru aceasta în mai multe dintre aceste state membre, în funcție de ce criterii se determină locul în care activitatea este exercitată în mod obișnuit?
4)
Articolul 8a din Directiva 80/987 […] are efect direct?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima și la a doua întrebare
Pentru a da un răspuns util instanței de trimitere cu privire la prima și la a doua întrebare, care este necesar să fie examinate împreună, trebuie să se determine condițiile în care o întreprindere desfășoară activități în mai multe state membre, în sensul articolului 8a din Directiva 80/987.
Conform articolului 8a din Directiva 80/987, cuprins în secțiunea IIIa, intitulată „Dispoziții privind situațiile transnaționale”, o întreprindere se află într-o asemenea situație, dacă desfășoară „activități pe teritoriile a cel puțin două state”, dar nici acest articol, nici vreo altă dispoziție a acestei directive nu definește acești din urmă termeni.
Trebuie amintit că modul inițial de redactare a Directivei 80/987 nu cuprindea dispoziții privind situațiile transnaționale, articolul 8a fiind introdus în această directivă prin Directiva 2002/74.
Această din urmă directivă, potrivit considerentului (7), a fost adoptată în special „[p]entru a asigura securitatea juridică a salariaților în caz de insolvabilitate a întreprinderilor care își desfășoară activitatea în mai multe state membre și pentru a consolida drepturile lucrătorilor în sensul jurisprudenței Curții […]”.
Pe de o parte, trebuie arătat, astfel cum precizează guvernul olandez, că acest obiectiv nu poate fi realizat decât dacă noțiunea „activități pe teritoriile a cel puțin două state” este interpretată în sens larg.
Într-adevăr, o astfel de interpretare este necesară pentru a garanta, incluzând cel mai mare număr de cazuri referitoare la relații salariale cu caracter transnațional în domeniul de aplicare al articolului 8a din Directiva 80/987, un minimum de protecție a drepturilor lucrătorilor salariați victime ale insolvabilității angajatorului și care se găsesc într-o situație cu elemente de extraneitate.
Pe de altă parte, astfel cum atrag atenția domnul Holmqvist, precum și guvernele italian și al Regatului Unit, acest considerent (7) confirmă că jurisprudența anterioară adoptării Directivei 2002/74 continuă să ofere elemente relevante în ceea ce privește interpretarea anumitor dispoziții ale Directivei 80/987.
Cu toate acestea, trebuie arătat că, având în vedere obiectivul menționat mai sus, care constă în special în protejarea drepturilor lucrătorilor care își exercită libertatea de circulație, și geneza modului de redactare a articolului 8a în cursul procedurii legislative care s-a finalizat prin adoptarea Directivei 2002/74, este necesară, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 35 din concluzii, distanțarea, în vederea interpretării termenilor „activități pe teritoriul a cel puțin două state membre” prevăzuți la acest articol, de noțiunea „sediu” consacrată de jurisprudența rezultată din Hotărârile citate anterior Mosbæk și Everson și Barrass.
Cu privire la această procedură legislativă, trebuie să se sublinieze, astfel cum reiese din observațiile scrise ale Comisiei Comunităților Europene, că, în propunerea inițială a acestei instituții privind modificarea Directivei 80/987, apăreau termenii „întreprindere cu sedii pe teritoriul a cel puțin două state membre” și că această propunere definea „sediul” drept „orice loc de operațiuni în care angajatorul desfășoară o activitate economică în mod netranzitoriu, cu mijloace umane și materiale”. Or, trebuie amintit că, pe de o parte, cu ocazia examinării propunerii respective de către Consiliul Uniunii Europene, Comisia a sugerat înlocuirea, la articolul 8a din această directivă, a termenului „sedii” cu termenul „activități”, această formulare fiind în final reținută, și, pe de altă parte, că definiția menționată mai sus nu apare nici în versiunea definitivă a Directivei 2002/74. Această schimbare a modului de redactare a articolului 8a demonstrează voința legiuitorului comunitar de a extinde domeniul de aplicare al acestui articol și de a nu-l limita la întreprinderile care au sucursale sau sedii în mai multe state membre.
În plus, astfel cum amintește guvernul olandez, dacă noțiunea „activități” ar fi interpretată în sensul că impune prezența întreprinderii prin intermediul unor sucursale sau sedii, ar rezulta că un lucrător care își desfășoară activitatea într-un alt stat membru decât cel în care este stabilit angajatorul său, situație care stătea la baza Hotărârii Mosbæk, citată anterior, nu ar putea beneficia de protecția prevăzută la articolul 8a din Directiva 80/987.
Prin urmare, trebuie constatat că articolul 8a din Directiva 80/987 nu impune, pentru a se considera că o întreprindere stabilită într-un stat membru desfășoară activități și pe teritoriul unui alt stat membru, ca aceasta să dispună de o sucursală sau de un sediu permanent în acest din urmă stat.
Cu toate că acest articol nu presupune condiții stricte cu privire la punctele de legătură, ci are în vedere o legătură mai slabă decât prezența întreprinderii prin intermediul unei sucursale sau al unui sediu permanent, nu trebuie totuși urmat raționamentul guvernului suedez, potrivit căruia ar fi suficient ca un lucrător să desfășoare o formă oarecare de activitate într-un alt stat membru pentru angajatorul său și ca această activitate să rezulte dintr-o nevoie și în urma unor instrucțiuni ale acestuia pentru a se considera că o întreprindere desfășoară activități pe teritoriul acestui alt stat membru.
Într-adevăr, astfel cum susține guvernul Regatului Unit, noțiunea „activități” prevăzută la articolul 8a din Directiva 80/987 trebuie înțeleasă în sensul că se referă la elemente care implică un anumit grad de permanență pe teritoriul unui stat membru. Această permanență se traduce, astfel cum precizează guvernul olandez, prin folosirea durabilă a unui lucrător sau a unor lucrători pe teritoriul respectiv.
Comisia apreciază că prezența unei infrastructuri fizice într-un stat membru, altul decât cel în care întreprinderea și-a stabilit sediul social, este de asemenea indispensabilă pentru a se putea considera că aceasta din urmă are, în acest stat membru, o prezență permanentă, dar consideră că un simplu birou este suficient în acest scop.
Cu toate acestea, având în vedere diferitele forme pe care le poate avea activitatea transfrontalieră și luând în considerare schimbările recente intervenite în ceea ce privește condițiile de muncă și progresul în sectorul telecomunicațiilor, nu se poate susține că o întreprindere trebuie să dispună în mod obligatoriu de o infrastructură fizică pentru a asigura o prezență economică stabilă într-un stat membru, altul decât cel în care și-a stabilit sediul social. Într-adevăr, diferitele aspecte ale unei relații de muncă, în special comunicarea instrucțiunilor către lucrător și transmiterea rapoartelor acestuia din urmă către angajator, precum și viramentul remunerațiilor, pot fi de acum efectuate la distanță.
Astfel, o întreprindere poate angaja un mare număr de lucrători într-un stat membru, altul decât cel în care se află sediul său social, și poate desfășura o activitate economică considerabilă, fără a dispune cu toate acestea de o infrastructură fizică sau de un birou pe teritoriul acestui alt stat membru.
Totuși, pentru a se considera că o întreprindere stabilită într-un stat membru desfășoară activități pe teritoriul unui alt stat membru, trebuie să aibă în acest alt stat membru o prezență economică stabilă, caracterizată prin existența unor mijloace umane care să îi permită realizarea unor activități în acest alt stat membru.
În cazul unei întreprinderi de transport stabilite într-un stat membru, simpla circumstanță că un lucrător angajat de întreprinderea respectivă în acest stat membru efectuează livrări de mărfuri între statul membru menționat și un alt stat membru traversând alte state membre nu permite să se constate respectarea criteriului enunțat la punctul precedent din prezenta hotărâre și nu este, așadar, suficient pentru a se considera, în sensul articolului 8a din Directiva 80/987, că această întreprindere desfășoară activități în altă parte decât în statul membru în care este stabilită.
Având în vedere ansamblul considerațiilor de mai sus, trebuie să se răspundă la prima și la a doua întrebare că articolul 8a din Directiva 80/987 trebuie interpretat în sensul că, pentru a se considera că o întreprindere stabilită într-un stat membru desfășoară activități pe teritoriul unui alt stat membru, nu este necesar ca aceasta să dispună de o sucursală sau de un sediu permanent în acest alt stat. Cu toate acestea, este necesar ca această întreprindere să aibă în acest din urmă stat o prezență economică stabilă, caracterizată prin existența unor mijloace umane care să îi permită realizarea de activități în acest alt stat. În cazul unei întreprinderi de transport stabilite într-un stat membru, simpla circumstanță că un lucrător angajat de aceasta în statul membru respectiv efectuează livrări de mărfuri între acest din urmă stat membru și un alt stat membru nu poate permite să se constate că întreprinderea respectivă are o prezență economică stabilă într-un alt stat membru.
Cu privire la a treia și la a patra întrebare
Având în vedere răspunsurile date la prima și la a doua întrebare, nu este necesar să se răspundă la a treia și la a patra întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Articolul 8a din Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvabilității angajatorului, astfel cum a fost modificată prin Directiva 2002/74/CE a Parlamentului European și a Consiliului din , trebuie interpretat în sensul că, pentru a se considera că o întreprindere stabilită într-un stat membru desfășoară activități pe teritoriul unui alt stat membru, nu este necesar ca aceasta să dispună de o sucursală sau de un sediu permanent în acest alt stat. Cu toate acestea, este necesar ca această întreprindere să aibă în acest din urmă stat o prezență economică stabilă, caracterizată prin existența unor mijloace umane care să îi permită realizarea de activități în acest alt stat. În cazul unei întreprinderi de transport stabilite într-un stat membru, simpla circumstanță că un lucrător angajat de aceasta în statul membru respectiv efectuează livrări de mărfuri între acest din urmă stat membru și un alt stat membru nu poate permite să se constate că întreprinderea respectivă are o prezență economică stabilă într-un alt stat membru.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: suedeza.