CELEX: 61993CJ0144
Levnedsmidler
forpligtelse til at angive et tilsætningsstof i ingredienslisten (mærkning)
direktiv 79/112/EØF
undtagelse fra denne forpligtelse

1 Ved kendelse af 26. november 1992 indgaaet til Domstolen den 6. april 1993 har Bundesverwaltungsgericht i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler (EFT L 33, s. 1; herefter benaevnt "direktivet").
2 Spoergsmaalet er blevet rejst under en tvist mellem selskabet Pfanni Werke Otto Eckardt (herefter benaevnt "Pfanni Werke") og Landeshauptstadt Muenchen vedroerende forpligtelsen til at angive et tilsaetningsstof i den ingrediensliste, som er indeholdt i maerkningen af de omhandlede produkter.
3 Ifoelge artikel 3 i direktiv 79/112 skal maerkningen af et levnedsmiddel omfatte en ingrediensliste. Denne regel indeholder en raekke undtagelser, herunder undtagelsen i artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led. Ifoelge denne bestemmelse betragtes foelgende stoffer ikke som ingredienser:
"tilsaetningsstoffer ... der udelukkende er til stede i et levnedsmiddel, fordi de forefandtes i en eller flere af ingredienserne i det paagaeldende levnedsmiddel, dog kun saafremt disse tilsaetningsstoffer ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren".
4 Denne bestemmelse er i tysk ret gennemfoert ved § 5, stk. 2, nr. 2, i Lebensmittel-kennzeichnungsverordnung af 22. december 1981 (bekendtgoerelse om maerkning af levnedsmidler, BGBl. I, s. 1625, herefter benaevnt "LMKV"), som den var affattet paa tidspunktet for de faktiske omstaendigheder. Ifoelge denne bestemmelse betragtes foelgende stoffer ikke som ingredienser: "De stoffer, der er naevnt i bilag 2 til Zusatzstoffverkehrsverordnung (bekendtgoerelse om anvendelse af tilsaetningsstoffer i markedsfoerte levnedsmidler), og aromagivende bestanddele, som forefandtes i en eller flere af ingredienserne i et levnedsmiddel, dog kun saafremt de ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren" ("sofern sie im Enderzeugnis keine technologische Wirkung mehr ausueben"). Difosfat E 450a var naevnt i bilag 2 til Zusatzstoffverkehrsverordnung af 10. juli 1984 (BGBl. I, s. 897), som blev aendret ved bekendtgoerelse af 19. juni 1989 (BGBl. I, s. 1123).
5 Pfanni Werke, som fremstiller levnedsmidler paa grundlag af toerrede kartoffelprodukter, tilsaetter difosfat E 450a ved fremstillingen af ingrediensen "kartoffelpuréflager" for at undgaa graafarvning af produkterne, hvilket enzymerne ellers bevirker.
6 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at Landeshauptstadt Muenchen paatalte over for selskabet, at det ikke angav det paagaeldende tilsaetningsstof i varernes ingrediensliste. Landeshauptstadt henviste herved til, at difosfat E 450a paavirker faerdigvarens farve og derfor boer betragtes som en ingrediens efter de naevnte retsforskrifter. Den tilfoejede, at Pfanni Werke ville faa udstedt forbud og blive paalagt en boede, saafremt selskabet fortsatte sin virksomhed uden at opfylde maerkningsforpligtelsen.
7 Paa foranledning heraf anlagde Pfanni Werke sag mod Landeshauptstadt Muenchen ved Bayerisches Verwaltungsgericht Muenchen (herefter benaevnt "Verwaltungsgericht"), hvorunder selskabet gjorde gaeldende, at tilsaetningsstoffet difosfat E 450a ikke spiller nogen rolle i faerdigvaren og derfor ikke skal angives i ingredienslisten. Det tilsaettes udelukkende kartoffelmassen for at undgaa, at den aendrer farve, og kartoffelmassen er blot et overgangsprodukt ved fremstillingen af ingrediensen kartoffelpuréflager. Ved den efterfoelgende toerring af kartoffelmassen kan farvningen af kartoffelflagerne i faerdigvaren ikke laengere aendres, da enzymerne i kartoffelcellerne neutraliseres paa grund af opvarmningen.
8 Ved dom af 22. marts 1989 frifandt Verwaltungsgericht Landeshauptstadt Muenchen for Pfanni Werke' s paastand med den begrundelse, at tilsaetningen af difosfat E 450a var bestemmende for faerdigvarens fremtraeden og derfor skulle angives i maerkningen.
9 Pfanni Werke appellerede dommen til Bayerischer Verwaltungsgerichtshof. Selskabet fastholdt under henvisning til LMKV' s § 5, stk. 2, nr. 2, at difosfat E 450a ikke laengere havde nogen teknologisk funktion i faerdigvaren.
10 Ved dom af 1. august 1990 stadfaestede Bayerischer Verwaltungsgerichtshof den indankede dom. I sin begrundelse tilsluttede appelretten sig Verwaltungsgericht' s fortolkning og henviste bl.a. til lovgivers oenske om, at forbrugerne i videst muligt omfang informeres om levnedsmidlers sammensaetning og beskaffenhed.
11 Pfanni Werke indgav derpaa revisionsanke til Bundesverwaltungsgericht. Ud fra den opfattelse, at tvisten rejste et problem vedroerende fortolkningen af de omhandlede faellesskabsforskrifter, har Bundesverwaltungsgericht udsat sagen og forelagt Domstolen foelgende spoergsmaal:
"Har et tilsaetningsstof stadig en teknologisk funktion i faerdigvaren, saafremt det forhindrer, at ingrediensen aendrer farve under fremstillingen, og saafremt denne virkning fremdeles bestaar i faerdigvaren, uden at det herved kraeves, at tilsaetningsstoffet stadig forefindes i faerdigvaren?"
12 Med dette spoergsmaal oensker den nationale ret i det vaesentlige oplyst, om artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, i direktiv 79/112 skal fortolkes saaledes, at et tilsaetningsstof, som forhindrer, at en ingrediens aendrer farve under fremstillingen, ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren, naar det ikke laengere behoever at forefindes i faerdigvaren for at forhindre en aendring af dennes farve.
13 Landesanwaltschaft Bayern, som har erklaeret at varetage de samme interesser som Landeshauptstadt Muenchen, har gjort gaeldende, at ethvert tilsaetningsstof, som direkte eller indirekte paavirker faerdigvarens beskaffenhed, boer angives i ingredienslisten. Formaalet med direktivet er at undgaa, at forbrugerne vildledes af den maerkning, der benyttes paa levnedsmidler, og i videst muligt omfang at informere dem om levnedsmidlers sammensaetning.
14 Denne argumentation kan ikke tages til foelge.
15 Som det fremgaar af direktivets sjette betragtning bygger det paa en forudsaetning om, at det er noedvendigt at oplyse og beskytte forbrugerne, og det er til opfyldelse af dette formaal, at direktivet paalaegger producenterne pligt til at angive ingredienslisten ved maerkningen af deres produkter. Der er imidlertid fastsat en raekke undtagelser fra denne forpligtelse, herunder den naevnte undtagelse i artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led.
16 Det fremgaar af disse bestemmelser, at direktivet kraever en effektiv og forstaaelig forbrugeroplysning, men ikke, som haevdet af Landeshauptstadt Muenchen, en udtoemmende angivelse af de ingredienser, som anvendes ved fremstillingen af de omhandlede varer. I oevrigt ville direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, ikke have nogen mening, saafremt en saadan fortolkning lagdes til grund.
17 Det fremgaar af forelaeggelseskendelsen, at risikoen for graafarvning af kartoffelmassen ikke laengere bestaar, naar opvarmningen og toerringen af kartoffelmassen er afsluttet, hvorfor det ikke laengere er noedvendigt, at difosfat E 450a forefindes i faerdigvaren.
18 Herefter maa det fastslaas, at det i sagen omhandlede tilsaetningsstof ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren, hvorfor det ikke skal naevnes i ingredienslisten, da det i saa fald kan vildlede forbrugerne.
19 Det forelagte praejudicielle spoergsmaal maa herefter besvares med, at direktivets artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, skal fortolkes saaledes, at et tilsaetningsstof, som forhindrer, at en ingrediens aendrer farve under fremstillingsprocessen, ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren, naar det ikke laengere behoever at forefindes i faerdigvaren for at forhindre en aendring af dennes farve.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
20 De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Foerste Afdeling)
vedroerende det spoergsmaal, der er forelagt af Bundesverwaltungsgericht ved kendelse af 26. november 1992, for ret:
Artikel 6, stk. 4, litra c), nr. ii), foerste led, i Raadets direktiv 79/112/EOEF af 18. december 1978 om tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om maerkning af og praesentationsmaader for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for saadanne levnedsmidler skal fortolkes saaledes, at et tilsaetningsstof, som forhindrer, at en ingrediens aendrer farve under fremstillingsprocessen, ikke laengere har nogen teknologisk funktion i faerdigvaren, naar det ikke laengere behoever at forefindes i faerdigvaren for at forhindre en aendring af dennes farve.