CELEX: 62007FJ0065
Javni uslužbenci
Dopustnost
Enako obravnavanje
Direktiva 1999/70

L. Aayhan je skupaj z 79 drugimi nekdanjimi pomožnimi uslužbenci zasedanja Evropskega parlamenta 29. junija 2007 v sodnem
tajništvu Sodišča za uslužbence vložila tožbo, s katero zahteva zlasti razglasitev ničnosti odločbe organa, pooblaščenega
za sklepanje pogodb (v nadaljevanju: OPSP), z dne 20. aprila 2007 o zavrnitvi domnevne „pritožbe“ zadevnih uslužbencev z dne
19. decembra 2006, s katero so zahtevali, da se zaporedne pogodbe za določen čas, ki jih je vsak od njih sklenil s Parlamentom,
štejejo za eno samo pogodbo za nedoločen čas s krajšim delovnim časom ter da Parlament zainteresirane stranke na podlagi tega
znova zaposli in jim izplača „ustrezno“ nadomestilo za pravico do plačanega dopusta, ki so jo pridobile za vsa obdobja dela.

Pravni okvir
1.
Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti
Na podlagi člena 52, drugi stavek, Pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: PZDU), se
„[p]o 31. decembru 2006 […] novih pomožnih uslužbencev ne sme zaposlovati“.
Člen 58, prvi odstavek, PZDU določa:
„Pomožni uslužbenec ima pravico do dveh delovnih dni plačanega dopusta za vsak mesec dela; za obdobja dela, krajša od 15 […]
dni ali pol meseca, uslužbenec ni upravičen do dopusta.“
Člen 78 iz naslova III (Pomožni uslužbenci) PZDU določa:
„Z odstopanjem od določb tega naslova veljajo za pomožne uslužbence, ki jih […] [P]arlament zaposli za čas svojih zasedanj,
pogoji za zaposlitev in osebne prejemke, ki jih za zaposlovanje takih uslužbencev sporazumno določijo Parlament, Svet Evrope
in skupščina Zahodnoevropske unije.
Mesec dni pred začetkom njihove veljavnosti se o določbah navedenega sporazuma in kasnejših spremembah obvesti pristojni proračunski
organ.
Za pomožne uslužbence, ki jih v imenu institucij in organov Skupnosti zaposli Komisija [Evropskih skupnosti] kot konferenčne
tolmače, se uporabljajo enaki pogoji za zaposlitev in osebne prejemke kot za konferenčne tolmače, ki jih zaposli […] [P]arlament.
Določbe tega člena se uporabljajo do 31. decembra 2006, po tem datumu veljajo za zadevne uslužbence pogoji, določeni v skladu
s postopkom iz člena 90.“
Člen 90 iz poglavja 5 (Posebne določbe za pogodbene uslužbence iz člena 3b) naslova IV (Pogodbeni uslužbenci) PZDU določa:
„Z odstopanjem od določb tega naslova veljajo za konferenčne tolmače, ki jih zaposli […] [P]arlament ali Komisija v imenu
institucij in organov Skupnosti, pogoji, določeni v Sporazumu, ki so ga dne 28. julija 1999 sklenili […] [P]arlament, Komisija
in Sodišče Evropskih skupnosti v imenu institucij na eni strani in združenja, ki zastopajo stroko, na drugi strani.
Spremembe navedenega sporazuma, potrebne zaradi začetka veljavnosti Uredbe Sveta (ES, Euratom) št. [723/2004 z dne 22. marca 2004
o spremembi Kadrovskih predpisov za uradnike Evropskih skupnosti in pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti,
UL L 124, str. 1], se sprejmejo pred 31. decembrom 2006 v skladu s postopkom, določenim v členu 78.
Spremembe navedenega sporazuma po 31. decembru 2006 sprejmejo institucije sporazumno.“
Člen 91 PZDU, ki je prav tako vključen v naslov IV (Pogodbeni uslužbenci), in sicer v poglavje 6 (Delovni pogoji), določa,
da se „[s]miselno […] uporabljajo členi [od] 16 do 18“. Zlasti člen 16, prvi odstavek, PZDU se glede trajanja dela sklicuje
predvsem na „člene [od] 55 do 61 Kadrovskih predpisov [za uradnike Evropskih skupnosti]“, medtem ko se člen 55a(4) Kadrovskih
predpisov za uradnike Evropskih skupnosti (v nadaljevanju: Kadrovski predpisi) glede pravil, ki urejajo delo s krajšim delovnim
časom, sklicuje na Prilogo IVa h Kadrovskim predpisom, katere člen 1, tretji odstavek, tretji stavek, določa:
„Delo s krajšim delovnim časom ne more biti krajše od polovice običajnega delovnega časa.“
2.
Okvirni sporazum o delu za določen čas
Iz drugega in tretjega odstavka preambule in točk od 6 do 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma o delu za določen čas,
ki je bil sklenjen 18. marca 1999 (v nadaljevanju: okvirni sporazum) in je bil objavljen kot priloga k Direktivi Sveta 1999/70/ES
z dne 28. junija 1999 o okvirnem sporazumu o delu za določen čas, sklenjenem med ETUC, UNICE in CEEP (UL L 175, str. 43),
v bistvu izhaja, da:
–        se podpisnice sporazuma po eni strani zavedajo, da pogodbe za nedoločen čas so in bodo splošna oblika delovnega razmerja,
saj prispevajo h kakovosti življenja zadevnih delavcev in izboljšanju poslovnih rezultatov, po drugi strani pa se zavedajo,
da pogodbe o zaposlitvi za določen čas v nekaterih okoliščinah ustrezajo potrebam delodajalcev in delavcev;
–        okvirni sporazum določa splošna načela in minimalne zahteve v zvezi z delom za določen čas, pri čemer vzpostavlja splošen
okvir za zagotavljanje enakega obravnavanja delavcev, zaposlenih za določen čas, tako da so zavarovani pred diskriminacijo
in se prepreči zloraba zaradi veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas, hkrati pa države članice in socialne partnerje
poziva, naj opredelijo podrobna pravila za uporabo zadevnih načel in zahtev, da se upoštevajo posebne nacionalne, sektorske
in sezonske razmere;
–        podpisnice sporazuma menijo, da je uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki temeljijo na objektivnih razlogih, način
preprečevanja zlorab, ki bi lahko nastale v škodo delavcev.
V določbi 1 okvirnega sporazuma je navedeno, da je njegov namen:
„(a)      izboljšati kakovost dela za določen čas z zagotavljanjem uporabe načela nediskriminacije;
(b)      vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas.“
V določbi 5 okvirnega sporazuma je navedeno:
„1. Za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerjih za določen čas, države članice
po posvetovanju s socialnimi partnerji skladno z nacionalno zakonodajo, kolektivnimi pogodbami ali običaji in/ali socialni
partnerji, kadar ni ustreznih pravnih ukrepov, ki bi preprečevali zlorabo, uvedejo enega ali več naslednjih ukrepov tako,
da upoštevajo potrebe posameznih sektorjev in/ali kategorij delavcev:
(a)      objektivne razloge, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij;
(b)      najdaljše skupno trajanje zaporednih pogodb ali razmerij za določen čas;
(c)      število obnovitev takšnih pogodb ali razmerij.
2. Države članice po posvetovanju s socialnimi partnerji in/ali socialni partnerji po potrebi določijo, pod kakšnimi pogoji
se pogodbe o zaposlitvi ali delovna razmerja za določen čas
(a)      štejejo za ,zaporedna‘;
(b)      štejejo za pogodbe ali razmerja za nedoločen čas.“

Dejansko stanje
Vse tožeče stranke so nekdanji pomožni uslužbenci, ki jih je Parlament večkrat zaposlil, in sicer vsakič na podlagi pogodbe
za določen čas za trajanje dejavnosti njegovih zasedanj v skladu s členom 78 PZDU; zadevne osebe so opravljale delovne naloge
vzgojitelja v jaslih, otroške negovalke, strojepisca, tehnika, kuharja, učitelja jezikov, garderoberja, izvajalca selitvenih
storitev, sodnega izvršitelja, operaterja razmnoževalne naprave, pomočnika itd.
Zaradi možnosti, da bo Parlament od 1. januarja 2007 za pokrivanje potreb po človeških virih med zasedanji zaposloval začasno
osebje, je zastopnik tožečih strank 18. septembra 2006 na generalnega direktorja generalnega direktorata (GD) za kadrovske
zadeve naslovil dopis, ki je vseboval nekaj ugovorov zoper pogoje, ki so se dotlej uporabljali za pomožne uslužbence zasedanj,
zlasti glede trajanja njihovih pogodb in pravico do plačanega dopusta, ter zoper namero Parlamenta, da s 1. januarjem 2007
nekdanje pogodbe pomožnih uslužbencev zasedanja preoblikuje v pogodbe o začasnem delu. Nazadnje je zastopnik tožečih strank
predlagal, naj se pogodbe pomožnih uslužbencev zasedanja na podlagi člena 3a ali 3b PZDU preoblikujejo v pogodbe pogodbenih
uslužbencev za nedoločen čas s krajšim delovnim časom (natančneje za četrtino delovnega časa), da bodo imele njegove stranke
pravico do plačila ob morebitnem odpoklicu z dopusta, ter naj se prekinejo vsa pogodbena razmerja z agencijo za začasno zaposlovanje,
katere storitve naj bi uporabljal Parlament.
Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je po tem, ko se je 9. oktobra 2006 sestal z zastopnikom tožečih strank, z dopisom
z dne 26. oktobra 2006 odgovoril, da pomožnih uslužbencev zasedanja ni mogoče zaposlovati kot pogodbene uslužbence na podlagi
člena 3a ali 3b PZDU in da je zaposlovanje začasnih delavcev zaradi zagotovitve nemotenega poteka zasedanj Parlamenta v Strasbourgu
(Francija) zakonito z vidika PZDU in francoskega prava.
Tožeče stranke so z dopisom z dne 19. decembra 2006 vložile pritožbo zoper odločbo z dne 26. oktobra 2006 o zavrnitvi zahteve
z dne 18. septembra 2006 in z njo OPSP predlagale, naj zadevno odločbo prekliče in „na podlagi tega odloči, da se vse pogodbe
za določen čas, sklenjene med tožečimi strankami in Parlamentom, štejejo za eno samo pogodbo za nedoločen čas, katere trajanje
se podaljša tudi po 1. januarju 2007, ter naj ponovno zaposli vse te uslužbence na podlagi pogodbe za nedoločen čas […] in
vsakemu od tožečih uslužbencev prizna pravico do ustreznega nadomestila za pravico do plačanega dopusta, ki jo je pridobil
za vsa obdobja dela“.
Generalni direktor GD za kadrovske zadeve je 20. aprila 2007, potem ko je dopis z dne 19. decembra 2006 označil za „zahtevo“
v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, odgovoril, da tej zahtevi ne more ugoditi.
Tožeče stranke so 21. junija 2007 vložile pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi z dne 20. aprila 2007.
OPSP je z odločbo z dne 25. oktobra 2007 zadnjenavedeno pritožbo zavrnil.

Postopek in predlogi strank
Parlament je 29. novembra 2007 z ločeno vlogo v sodnem tajništvu Sodišča za uslužbence vložil ugovor nedopustnosti zoper tožbo,
pri čemer se je skliceval na člen 114 Poslovnika Sodišča prve stopnje Evropskih skupnosti, ki se na podlagi člena 3(4) Sklepa
Sveta z dne 2. novembra 2004 o ustanovitvi Sodišča za uslužbence Evropske unije (2004/752/ES, Euratom) (UL L 333, str. 7)
smiselno uporablja za Sodišče za uslužbence, dokler ne začne veljati poslovnik tega sodišča.
Tožeče stranke so z dopisom, ki ga je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo po telefaksu 21. januarja 2008 (izvirnik
je bil vročen 24. januarja 2008), predložile stališča glede ugovora nedopustnosti.
Sodišče za uslužbence je s sklepom z dne 13. marca 2008 na podlagi člena 78(3), tretji pododstavek, Poslovnika, ki se uporablja
od 1. novembra 2007, torej datuma pred vložitvijo zadevnega ugovora nedopustnosti, odredilo, naj se ugovor nedopustnosti,
na katerega se sklicuje Parlament, pridrži za končno odločbo.
Tožeče stranke Sodišču za uslužbence predlagajo, naj:
–        razglasi ničnost odločbe z dne 20. aprila 2007, ki jo je sprejel Parlament v odgovor na njihovo pritožbo z dne 19. decembra 2006,
in
posledično:
–        vse pogodbe za določen čas, ki so jih sklenile s Parlamentom, spremeni v eno samo pogodbo za nedoločen čas;
–        odloči, da jih mora Parlament ponovno zaposliti na podlagi pogodbe za nedoločen čas;
–        razsodi, da so tako imenovani pomožni uslužbenci zasedanja Parlamenta za vsa obdobja dela od začetka trajanja zaposlitve upravičeni
do ustreznega nadomestila za pravico do plačanega dopusta, ki so jo pridobili z delom;
–        Parlamentu naloži, naj vsaki stranki plača znesek 2000 EUR iz naslova njihovih dodatnih stroškov v postopku;
–        Parlamentu naloži plačilo stroškov postopka.
Parlament Sodišču za uslužbence predlaga, naj:
–        odloči, da je domnevna tožba zaradi nedelovanja očitno nedopustna;
–        odloči, da je ta ničnostna tožba neutemeljena;
–        predlog tožečih strank, naj se vse pogodbe za določen čas, ki so jih sklenile s Parlamentom, spremenijo v eno samo pogodbo
za nedoločen čas, zavrže kot nedopusten;
–        predlog tožečih strank, naj Parlament vse zadevne uslužbence ponovno zaposli na podlagi pogodbe za nedoločen čas, zavrže kot
nedopusten;
–        predlog tožečih strank glede dodelitve ustreznega nadomestila za pravico do plačanega dopusta zavrne kot neutemeljen;
–        predlog, da se vsaki tožeči stranki izplača 2000 EUR iz naslova njihovih „dodatnih stroškov v postopku“, razglasi za nedopusten;
–        o stroških odloči v skladu s predpisi.
Tožeče stranke s tožbo, ki jo je Sodišče za uslužbence prejelo 21. januarja 2008 po telefaksu (izvirnik je bil vročen 28. januarja),
predlagajo zlasti razglasitev ničnosti odločbe z dne 25. oktobra 2007 o zavrnitvi njihove pritožbe z dne 27. junija 2007 (zadeva,
vpisana pod opravilno številko F-10/08).
Sodišče za uslužbence je tožeče stranke na obravnavi pozvalo, naj predložijo zadnjo pogodbo pomožnega uslužbenca zasedanja,
ki so jo sklenile s Parlamentom pred vložitvijo domnevne pritožbe 19. decembra 2006. Tej zahtevi je bilo ugodeno z dopisom,
ki ga je sodno tajništvo Sodišča za uslužbence prejelo 26. novembra 2008 po telefaksu (izvirnik je bil vročen 1. decembra 2008).
Parlament je stališča glede tega dopisa predložil 12. decembra 2008; tistega dne je bil ustni postopek končan in začelo se
je posvetovanje o tej zadevi.

Dopustnost tožbe
1.
Trditve strank
Parlament meni, da je tožba očitno nedopustna.
Meni namreč, da je prvi dopis zastopnika tožečih strank z dne 18. septembra 2006 le skupek razmišljanj zlasti o zakonitosti
člena 78 PZDU, pravnem položaju pomožnih uslužbencev zasedanja in odločitvi Parlamenta, da bo od 1. januarja 2007 zaposloval
začasne delavce.
Ta dopis naj ne bi vključeval nobenega natančnega in formalnega poziva OPSP, naj sprejme odločbo glede tožečih strank, v sklepu
pa je bilo predlagano srečanje z generalnim direktorjem GD za kadrovske zadeve, da bi se z njim pogovorili o zadevi. Tako
srečanje naj bi bilo tudi dejansko organizirano 9. oktobra 2006.
Odgovor generalnega direktorja GD za kadrovske zadeve z dne 26. oktobra 2006 naj ne bi bil v ničemer odločilen, njegov namen
pa naj bi bil le povzeti stališče Parlamenta o glavnih točkah, o katerih se je razpravljalo na navedenem srečanju.
Nasprotno pa naj bi dopis tožečih strank z dne 19. decembra 2006 vključeval natančne zahteve, zato bi ga bilo treba opredeliti
za zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov, in ne za pritožbo, saj na ta datum Parlament ni sprejel nobene odločbe
v škodo tožečih strank.
Parlament zato meni, da so lahko tožeče stranke 21. junija 2007 vložile veljavno pritožbo zoper odločbo OPSP z dne 20. aprila 2007
o zavrnitvi zadevne zahteve. OPSP je to pritožbo zavrnil z odločbo z dne 25. oktobra 2007.
V takih okoliščinah bi bilo treba tožbo, ki je bila vložena 29. junija 2007, šteti za prezgodnjo, saj predhodni postopek na
ta datum še ni bil končan, zato naj bi bila tožba nedopustna.
Dalje, Parlament izpodbija dopustnost predlogov iz tožbe, s katerimi tožeče stranke predlagajo, naj se po eni strani vse pogodbe
za določen čas, ki so jih sklenile s Parlamentom, spremenijo v enotne pogodbe za nedoločen čas, po drugi strani pa, naj Sodišče
za uslužbence odloči, da mora Parlament vse zadevne uslužbence ponovno zaposliti na podlagi pogodb za nedoločen čas.
Po mnenju Parlamenta ima le OPSP pravico zaposliti začasnega ali pomožnega uslužbenca. Poleg tega naj sodišča Skupnosti na
podlagi pristojnosti za razglasitev ničnosti v skladu s členom 230 ES ne bi bila pristojna za izrekanje odredb, naslovljenih
na institucije. Parlament dodaja, da je s členom 233 ES določena delitev pristojnosti med sodno in upravno oblastjo, saj mora
institucija, katere akt je bil razglašen za ničen, določiti, katere ukrepe je treba sprejeti za izvršitev ničnostne sodbe,
s čimer pod nadzorom sodišč Skupnosti izvaja diskrecijsko pravico, s katero zato razpolaga, ter pri tem upošteva tako besedilo
tožbe, ki jo mora izvršiti, in razloge zanjo kakor tudi določbe prava Skupnosti.
Nazadnje, Parlament je med obravnavo še menil, da je tožba nedopustna tudi zato, ker se pogodbe začasnih uslužbencev za določen
čas, ki so jih tožeče stranke sklenile s Parlamentom, niso nikoli izpodbijale v rokih, določenih v členih 90 in 91 Kadrovskih
predpisov.
Tožeče stranke nasprotno menijo, da je dopis z dne 18. septembra 2006 zahteva v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov. Vendar
kljub temu navajajo, da so vložile novo tožbo zoper odločbo z dne 25. oktobra 2007, če bi bilo treba dopis z dne 18. septembra 2006
opredeliti za zahtevo.
2.
Presoja Sodišča za uslužbence
Najprej je treba opozoriti, da spada na podlagi ustaljene sodne prakse opredelitev dopisa ali obvestila za zahtevo v smislu
člena 90(1) Kadrovskih predpisov v izključno pristojnost Sodišča za uslužbence in ni odvisna od volje strank (sklepa Sodišča
prve stopnje z dne 15. julija 1993 v zadevi Hogan proti Parlamentu, T‑115/92, Recueil, str. II-895, točka 36, in z dne 20. avgusta 1998
v zadevi Collins proti Odboru regij, T-132/97, RecFP, str. I-A-469 in II-1379, točke od 12 do 16).
V obravnavanem primeru je jasno, da so tožeče stranke z dopisom z dne 18. septembra 2006 zahtevale, naj se pogodbe pomožnega
uslužbenca zasedanja, ki jih je sklenila vsaka od njih, spremenijo v pogodbe pogodbenega uslužbenca za nedoločen čas s krajšim
delovnim časom na podlagi člena 3a ali 3b PZDU, naj se jim izplača nadomestilo za plačan dopust za obdobja dela in naj se
prekinejo vsa pogodbena razmerja z agencijo za začasno zaposlovanje, katere storitve naj bi uporabljal Parlament. Tak dopis
je treba opredeliti za zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov.
Z okoliščino, da je zadevna zahteva vsebovala poziv k „pogovoru“ o spisu z „direktorjem kadrovskih zadev“ Parlamenta, ni mogoče
izpodbijati njene pravne opredelitve.
V navedenih okoliščinah je treba dopis z dne 19. decembra 2006 opredeliti za pritožbo zoper odločbo z dne 26. oktobra 2006
o zavrnitvi zahteve z dne 18. septembra 2006; na to pritožbo se je nanašala odločba o zavrnitvi, ki jo je izdal organ za imenovanja
(OI) 20. aprila 2007.
Drugič, treba je proučiti, ali so tožeče stranke s tako vložitvijo zahteve v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov pravilno
izvedle predhodni upravni postopek, kakršen je predviden v členih 90 in 91 Kadrovskih predpisov, na katere se sklicuje člen 46 PZDU.
Glede tega iz ustaljene sodne prakse izhaja, da če je OI sprejel odločbo v uradnikovo škodo in želi uradnik zahtevati razglasitev
ničnosti, spremembo ali umik zadevnega akta, ne sme vložiti zahteve v smislu odstavka 1 člena 90 Kadrovskih predpisov, ampak
mora uporabiti postopek pritožbe iz odstavka 2 tega člena (glej v tem smislu sklepa Sodišča prve stopnje z dne 7. junija 1991
v zadevi Weyrich proti Komisiji, T-14/91, Recueil, str. II-235, točki 32 in 34, in z dne 1. aprila 2003 v zadevi Mascetti
proti Komisiji, T-11/01, RecFP, str. I-A-117 in II‑579, točka 33, ter sodbo Sodišča za uslužbence z dne 28. junija 2006 v
zadevi Le Maire proti Komisiji, F-27/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-47 in II-A-1-159, točka 36).
Kot je razvidno iz točke 36 te sodbe, so želele tožeče stranke z zahtevo z dne 18. septembra 2006 po eni strani doseči, da
bi uprava njihove zaporedne pogodbe pomožnih uslužbencev zasedanja spremenila v eno samo pogodbo pogodbenih uslužbencev za
nedoločen čas, in sicer na podlagi člena 3a ali 3b PZDU, po drugi strani pa so zahtevale izplačilo nadomestila za škodo, ki
so jo utrpele zaradi nepriznanja plačanega dopusta za pretekla obdobja dela.
Kar zadeva prvi sklop, je Parlament na obravnavi v bistvu trdil, da bi morale tožeče stranke v predpisanih rokih uporabiti
pritožbeni postopek iz člena 90(2) Kadrovskih predpisov vsaj zoper zadnjo pogodbo pomožnega uslužbenca zasedanja, ker ta ni
bila sklenjena za nedoločen čas.
Res je, da začne pogodba običajno veljati s podpisom. Torej je treba rok za pravočasno vložitev pritožbe v smislu člena 90(2)
Kadrovskih predpisov izračunati od datuma podpisa pogodbe (sodba Sodišča prve stopnje z dne 11. julija 2002 v združenih zadevah
Martínez Páramo in drugi proti Komisiji, T‑137/99 in T‑18/00, RecFP, str. I-A-119 in II-639, točka 56). V obravnavanem primeru
bi torej tožeče stranke lahko formalno vložile pritožbo zoper katero od zadnjih pogodb pomožnega uslužbenca zasedanja, ker
niso bile sklenjene niti za nedoločen čas niti na podlagi člena 3a ali 3b PZDU.
Vendar je bilo glede na naravo očitkov, ki so jih navedle tožeče stranke v svojo obrambo, in vsa obdobja dejavnosti, ki so
jih opravile v Parlamentu kot pomožni uslužbenci zasedanja, zanje na podlagi sistema pravnih sredstev iz členov 90 in 91 Kadrovskih
predpisov dopustno tudi, da Parlamentu najprej z zahtevo v smislu člena 90(1) Kadrovskih predpisov predlagajo, naj ob popolnem
poznavanju tako oblikovanih očitkov in trditev uveljavi svojo pravico do diskrecijske presoje in formalno sprejme odločitev
glede možnosti, da se vse sporne pogodbe opredelijo za pogodbe za nedoločen čas, to odločitev pa je nato mogoče izpodbijati
s pritožbo in – če je to primerno – v nadaljevanju še s tožbo.
Če bi se glede tega sprejela trditev Parlamenta, bi bilo treba vsekakor ugotoviti, da je mogoče pritožbo, ki so jo tožeče
stranke vložile 19. decembra 2006, glede na njen cilj in vsebino brez težav razlagati kot pritožbo zoper zadnje pogodbe pomožnih
uslužbencev zasedanja, ki so jih Parlament in tožeče stranke sklenili v treh mesecih pred vložitvijo zadevne pritožbe, na
zahtevo Sodišča za uslužbence pa je bila predložena tudi kopija teh pogodb. Okoliščina, da so bile te pogodbe predložene v
zadnji fazi ustnega postopka, čemur tožena stranka sploh ni ugovarjala, ne more biti razlog za formalno nedopustnost tožbe.
Kar zadeva drugi sklop zahteve z dne 18. septembra 2006, bi morale tožeče stranke – ker njihovi odškodninski zahtevki temeljijo
na domnevnem krivdnem ravnanju Parlamenta, saj jim ta več let ni priznaval pravice do plačanega dopusta, ker je z njimi sklepal
pogodbe pomožnih uslužbencev zasedanja za zelo kratek čas – OPSP z zahtevo na podlagi člena 90(1) Kadrovskih predpisov pozvati,
naj jim povrne zatrjevano škodo, in po potrebi postopek nadaljevati s pritožbo zoper odločbo o zavrnitvi zahteve. Kot je razvidno
iz točk od 41 do 44 te sodbe, se je v obravnavani zadevi to tudi zgodilo.
Treba je torej šteti, da je bila ta tožba vložena zoper odločbo z dne 26. oktobra 2006 o zavrnitvi zahteve z dne 18. septembra 2006
(v nadaljevanju: izpodbijana odločba), in sicer tako glede zahteve za spremembo zaporednih pogodb pomožnih uslužbencev zasedanja
za določen čas, ki so jih sklenile posamezne tožeče stranke, v eno samo pogodbo pogodbenih uslužbencev za nedoločen čas na
podlagi člena 3a ali 3b PZDU, kot glede odškodninskega zahtevka.
Tretjič in nazadnje, treba se je izreči še o obsegu ali dopustnosti nekaterih predlogov iz tožbe.
Tožeče stranke Sodišču za uslužbence predlagajo, naj zlasti:
„–      razglasi ničnost izrecne odločbe Parlamenta z dne 20. aprila 2007 o zavrnitvi njihove pritožbe z dne 19. decembra 2006
in posledično:
–        spremeni vse pogodbe za določen čas, tako da Parlament s tožečimi strankami sklene pogodbe za nedoločen čas;
–        ugotovi, da jih je Parlament zavezan ponovno zaposliti na podlagi pogodbe za nedoločen čas;
–        ugotovi in presodi, da so uslužbenci Parlamenta, imenovani pomožni uslužbenci zasedanja, za celotno delovno obdobje od začetka
zaposlitve upravičeni do ustreznega nadomestila za pravico do plačanega dopusta, ki so jo pridobili z delom“.
Tožeče stranke s prvim zgoraj navedenim predlogom predlagajo razglasitev ničnosti odločbe z dne 20. aprila 2007 o zavrnitvi
njihove pritožbe. Glede tega je treba opozoriti, da sta na podlagi sodne prakse upravna pritožba in njena izrecna ali implicitna
zavrnitev s strani uprave sestavni del kompleksnega postopka. V takih okoliščinah tožba, vložena pri Sodišču za uslužbence
– čeprav formalno vložena zoper zavrnitev pritožbe – pomeni, da je Sodišču za uslužbence predložena zadeva v zvezi z aktom,
ki posega v položaj tožeče stranke in zoper katerega se je ta pritožila (sodbi Sodišča z dne 17. januarja 1989 v zadevi Vainker
proti Parlamentu, 293/87, Recueil, str. 23, točka 8, in z dne 7. februarja 1990 v zadevi Culin proti Komisiji, C-343/87, Recueil,
str. I-225, točka 7, ter sodbi Sodišča prve stopnje z dne 16. oktobra 1996 v zadevi Capitanio proti Komisiji, T‑36/94, RecFP,
str. I-A-449 in II-1279, točka 33, in z dne 7. junija 2005 v zadevi Cavallaro proti Komisiji, T-375/02, ZOdl. JU, str. I-A-151
in II-673, točka 59). V obravnavanem primeru je torej treba šteti, da je tožba vložena zoper odločbo z dne 26. oktobra 2006
o zavrnitvi zahteve tožečih strank z dne 18. septembra 2006.
Z zgoraj navedenima drugim in tretjim predlogom tožeče stranke Sodišču za uslužbence dejansko predlagajo, naj na zadevno institucijo
naslovi odredbo ali izreče razsodbe.
Vendar sodišča Skupnosti v okviru tožbe, vložene na podlagi člena 91 Kadrovskih predpisov, ne morejo niti dajati načelnih
izjav ali ugotovitev niti naslavljati odredb na institucije Skupnosti, ne da bi s tem posegala v posebne pristojnosti upravnih
organov (glej v tem smislu sodbi Sodišča prve stopnje z dne 27. junija 1991 v zadevi Valverde Mordt proti Sodišču, T-156/89,
Recueil, str. II-407, točka 150, in z dne 8. junija 1995 v zadevi P proti Komisiji, T-583/93, RecFP, str. I-A-137 in II‑433,
točki 17 in 18, ter sklep Sodišča za uslužbence z dne 16. maja 2006 v zadevi Voigt proti Komisiji, F-55/05, ZOdl. JU, str. I-A-1-15
in II-A-1-51, točka 25).
Zato je treba zgoraj navedena drugi in tretji predlog zavreči kot nedopustna.
Nazadnje, glede četrtega predloga je treba ugotoviti, da tožeče stranke z njim le ponavljajo vsebino drugega sklopa zahteve
z dne 18. septembra 2006, na katero se nanašata točki 36 in 46 te sodbe, kakor je bila zavrnjena z odločbo z dne 26. oktobra 2006,
zoper katero je bila vložena ta tožba. Četrti predlog se torej spaja z zgoraj opredeljenim prvim predlogom.

Predlog za razglasitev ničnosti
1.
Trditve strank
Trditve, ki jih navajajo tožeče stranke v podporo ničnostni tožbi, je treba razlagati, kot da temeljijo na ugovoru nezakonitosti
zoper člen 78 PZDU.
Tožeče stranke menijo, da je na podlagi člena 78 PZDU, ki določa, da pogoje za zaposlitev in osebne prejemke pomožnih uslužbencev
zasedanja sporazumno določijo Parlament, Svet Evrope in skupščina Zahodnoevropske unije (ZEU; v nadaljevanju: sporazum), ta
kategorija uslužbencev izključena s področja uporabe predpisov Skupnosti, ki se uporabljajo za uradnike ter pogodbene in pomožne
uslužbence, in naj bi bila tako izvzeta tudi iz vseh državnih ali skupnostnih pravnih virov.
Po mnenju tožečih strank je iz tega razvidno, da so pomožni uslužbenci zasedanja več let delali v brezpravnem položaju.
Svet Evropske unije bi moral na podlagi člena 283 ES za zadevne uslužbence določiti kadrovske predpise, čeprav bi bili ti
prilagojeni posebnim okoliščinam njihovih delovnih nalog, namesto tega pa iz uporabe člena 78 PZDU izhaja, da so zadevni uslužbenci
izključeni iz vseh kadrovskih predpisov.
Tožeče stranke dodajajo, da je podreditev približno 300 uslužbencev le volji treh delodajalcev – čeprav javnih – pravni odklon,
saj sporazum med Parlamentom, Svetom Evrope in skupščino ZEU ni pravni vir. Tak sporazum naj bi bil pogodbeni pravni vir le
z vidika medsebojnih razmerij teh treh institucij, ne pa tudi z vidika razmerij, ki jih imajo te institucije s svojimi uslužbenci.
Zadevni sporazum naj ne bi bil zakonsko zavezujoč niti naj ne bi imel vrednosti kadrovskih predpisov ali pogodbe.
Zato bi bilo treba zavrniti določbe člena 78 PZDU in ob neobstoju upoštevne nacionalne zakonodaje uporabiti temeljna načela
Evropske unije.
Tožeče stranke se glede tega najprej sklicujejo na Evropsko socialno listino, ki je bila podpisana 18. oktobra 1961 v Torinu
in s katero so zagotovljeni pravični pogoji dela glede plačila in trajanja dela ter prepovedana kakršna koli diskriminacija.
Pri tem trdijo, da bi edina objektivna razlika, ki bi jo bilo mogoče ugotoviti med pomožnimi uslužbenci zasedanja in drugimi
kategorijami uslužbencev, zaposlenih na podlagi pogodb za nedoločen čas, izhajala iz posebnega načina delovanja plenarnih
zasedanj Parlamenta v Strasbourgu. Tako naj bi imel Parlament pravico zaposliti pomožne uslužbence zasedanja le za pet dni
na mesec zaradi posebnosti njihovih nalog. Vendar jih zato ne bi smeli postaviti v negotov položaj in jih prepustiti izključni
volji – čeprav združeni – treh javnih delodajalcev.
Parlament naj bi torej izvajal diskriminacijo med uslužbenci, ki opravljajo enako vrsto dejavnosti, čeprav naj ne bi bilo
nobenega objektivnega razloga, s katerim bi jo bilo mogoče upravičiti, niti naj s členom 283 ES ne bi bilo dopuščeno izključiti
posamezne kategorije uslužbencev iz pravice do uporabe kadrovskih predpisov zanjo.
Tožeče stranke dodajajo, da se pomožne uslužbence zasedanja zaposluje na stalna delovna mesta, ki so na voljo v skladu s posebnim
delovnim ciklom, in ne na negotova delovna mesta.
Drugič, tožeče stranke se sklicujejo na Konvencijo Mednarodne organizacije dela (MOD) št. 111 o diskriminaciji pri zaposlovanju
in poklicih, ki je bila sprejeta 25. junija 1958, in Konvencijo MOD št. 158 o prenehanju delovnega razmerja na pobudo delodajalca,
ki je bila sprejeta 22. junija 1982, in zlasti njen člen 4, v katerem je določeno, da „[d]elovno razmerje ne preneha, če za
to ni resnega razloga v zvezi s sposobnostjo ali obnašanjem delavca ali v zvezi z operativnimi potrebami podjetja, ustanove
ali službe“.
V obravnavanem primeru naj bi imel Parlament na podlagi sistema, ki ga je postavil za pomožne uslužbence zasedanja, možnost
po izteku vsake petdnevne pogodbe te uslužbence odpustiti, ne da bi imele zainteresirane osebe možnost učinkovitega pravnega
varstva pred sodiščem. Poleg tega naj bi bilo „pozunanjenje“ njihovih delovnih razmerij, ki se zdaj sklepajo prek agencij
za začasno zaposlovanje, prekinitev delovnega razmerja brez izraženega razloga, saj vključuje prekinitev pogodbe o delu s
Parlamentom.
Tretjič, tožeče stranke se sklicujejo na okvirni sporazum, v katerem je v drugem odstavku preambule navedeno, da so pogodbe
za nedoločen čas splošna oblika delovnega razmerja med delodajalci in delavci. Tožeče stranke poudarjajo, da le delo za nedoločen
čas delavcu zagotavlja dejansko pravno varnost, stalnost zaposlitve in jamstvo glede temeljnih pravic.
Nazadnje, tožeče stranke menijo, da je bila sodba Sodišča prve stopnje z dne 16. julija 1998 v zadevi Gebhard proti Parlamentu
(T-109/96, Recueil, str. II‑2785) izrečena pred sprejetjem Direktive 1999/70 in se torej ne nanaša na kadrovske predpise za
pomožne uslužbence zasedanja. Poleg tega naj se z zaposlovanjem pomožnih uslužbencev zasedanja – v nasprotju s tem, kar je
razvidno iz točke 41 navedene sodbe – ne bi zadovoljevale trenutne potrebe.
Parlament ugotavlja, da tožeče stranke v tožbi trdijo, da zakonodajalec Skupnosti ni izpolnil svojih obveznosti iz člena 283 ES,
ker ni sprejel posebnih kadrovskih predpisov za pomožne uslužbence zasedanja. Tožbo bi bilo torej treba obravnavati kot tožbo
zaradi nedelovanja. Vendar Parlament meni, da je treba tako tožbo zavreči kot nedopustno iz razlogov, navedenih v nadaljevanju.
Prvič, tožba bi vsaj morala biti vložena proti Svetu, ki je na podlagi člena 283 ES zakonodajalec za zadevno področje.
Drugič, na podlagi ustaljene sodne prakse naj bi bilo mogoče tožbo zaradi nedelovanja vložiti le, če se nedelovanje zadevne
institucije nadaljuje po pozivu k ukrepanju in torej institucija na poziv ne odgovori ali odgovori le z začasnim odgovorom.
Tožba zaradi nedelovanja naj bi bila izključena, ko institucija sprejme stališče, ki se razlikuje od stališča, ki se je od
nje zahtevalo – v tem primeru naj bi imela zainteresirana stranka na voljo ničnostno tožbo.
Ker se torej v obravnavanem primeru Parlament po tem, ko mu je bil poslan dopis z dne 19. decembra 2006 in je bila vložena
pritožba z dne 21. junija 2007, ni niti odpovedal odgovoru niti ni odgovoril z začasnim odgovorom, naj bi imele tožeče stranke
pravico vložiti le ničnostno tožbo.
Tretjič, tožba zaradi nedelovanja naj bi bila na podlagi člena 230, četrti odstavek, ES dopustna le, če je tožeča stranka
naslovnik zadevnega akta. Kot izhaja iz ustaljene sodne prakse, bi bilo treba torej tožbo zaradi nedelovanja, katere namen
bi bil sprejetje splošne in zakonodajne določbe, in ne akta, ki bi neposredno in posamično zadeval tožečo stranko, zavreči
kot nedopustno.
Namen obravnavane tožbe pa naj bi bil sprejetje novih pogojev za vse pomožne uslužbence zasedanja.
Četrtič, Parlament dvomi o tem, da bi bilo mogoče tožbo zaradi nedelovanja vložiti pri Sodišču za uslužbence. Na podlagi člena 3(1)(c)
Sklepa Sveta z dne 24. oktobra 1988 o ustanovitvi Sodišča prve stopnje Evropskih skupnostih (88/591/ESPJ, EGS, Euratom) (UL L 319,
str. 1) naj bi tožbe, ki jih proti institucijam vložijo fizične ali pravne osebe, spadale v pristojnost Sodišča prve stopnje.
Taka delitev pristojnosti naj ne bi bila spremenjena z ustanovitvijo Sodišča za uslužbence.
Podredno, če bi Sodišče za uslužbence odločilo, da je tožba zaradi nedelovanja dopustna, Parlament meni, da ni bilo nobenega
nedelovanja s strani zakonodajalca in je treba torej tožbo zavrniti kot neutemeljeno. Svet naj bi namreč člen 283 ES izvršil
s sprejetjem PZDU, v katerega je vključen člen 78, ki se nanaša posebej na položaj pomožnih uslužbencev zasedanja.
Trditev tožečih strank, da so pomožni uslužbenci zasedanja postavljeni v brezpravni položaj, naj bi bila v nasprotju z dejanskim
stanjem. Po mnenju Parlamenta naj bi ti uslužbenci spadali v kategorijo pomožnih uslužbencev, na katere se nanaša naslov III PZDU,
ter naj bi – razen določb o izvzetju, kar zadeva njihovo zaposlovanje in plačilo – imeli vse pravice in dolžnosti pomožnih
uslužbencev: tako naj bi bili vključeni v sistem socialnega varstva, plačevali naj bi davke, in če bi želeli, bi lahko tako
kot drugi pomožni uslužbenci sklenili zavarovanja za primer brezposelnosti.
Poleg tega, kar zadeva ugovor nezakonitosti, na katerega se sklicujejo tožeče stranke in ki temelji na nezdružljivosti člena 78 PZDU
z nekaterimi mednarodnimi listinami, Parlament dvomi o dopustnosti takega ugovora, če ne obstaja pravna povezava med posameznimi
izpodbijanimi odločbami in splošnim aktom, na katerega nezakonitost se sklicujejo tožeče stranke. Posamezne odločbe, na katere
se nanaša tožba, naj bi namreč nastale z odločitvijo OPSP z dne 20. aprila 2007, da zavrne spremembo pogodb tožečih strank.
Vendar naj ne bi bilo v tem obdobju več nobene povezave med to odločbo uprave in členom 78 PZDU, ki se je s 1. januarjem 2007
prenehal uporabljati.
Poleg tega naj bi bili vsi pravni zavezanci, med katerimi so tudi institucije, zavezani k uporabi PZDU, saj gre za predpise,
ki jih je sprejel zakonodajalec Skupnosti. Zato naj bi moral Parlament pri zaposlovanju pomožnih uslužbencev zasedanja izvajati
določbe PZDU, saj iz sodne prakse izhaja, da se predpostavi, da so akti Skupnosti veljavni, dokler jih ne razveljavi sodišče
Skupnosti ali to ugotovi, da so nezakoniti.
Parlament vsekakor ugotavlja, da spoštovanje Evropske socialne listine, ki je bila podpisana 18. oktobra 1961 v Torinu, nadzira
Evropski odbor za socialne pravice, ki deluje v okviru Sveta Evrope, ter da spadajo konvencije MOD na področje splošnega mednarodnega
prava in zato niso pravni vir Skupnosti, saj naj ne bi bile sklenjene na ravni Skupnosti. Ker naj te konvencije Skupnosti
ne bi zavezovale, naj se tožeče stranke ne bi mogle sklicevati na nezdružljivost člena 78 PZDU z njihovimi določbami. Poleg
tega, ker navedene konvencije ne spadajo v pravni red Skupnosti, naj tožečim strankam ne bi mogle podeljevati pravic v okviru
njihovih odnosov s Parlamentom.
Parlament se nazadnje sklicuje še na zgoraj navedeno sodbo v zadevi Gebhard proti Parlamentu, po kateri je „namen člena 78 PZDU
parlamentarni instituciji Evropskih skupnosti omogočiti, da zadosti trenutnim in množičnim potrebam po dodatnih človeških
virih, potrebnih za nemoten potek zasedanj različnih posvetovalnih organov“ (točka 41). Parlament poudarja, da je Sodišče
za uslužbence v tej sodbi menilo, da se ne zdi, da bi „Parlament presegel okvir odstopanja, ki mu ga je podelil Svet v členu 78 PZDU,
ko je na podlagi te določbe sprejel interne predpise za konferenčne tolmače“ (točka 43).
Tak sklep naj bi bilo mogoče uporabiti tudi za predpise, ki se nanašajo na pomožne uslužbence zasedanja sploh, saj naj bi
odstopanje iz člena 78 PZDU vključevalo vse pomožne uslužbence, ki jih zaposli Parlament za trajanje zasedanj.
Parlament dodaja, da je bila zgoraj navedena sodba Gebhard proti Parlamentu potrjena s sodno prakso po sprejetju Direktive
1999/70 (sodbi Sodišča prve stopnje z dne 10. junija 2004 v zadevi Alvarez Moreno proti Parlamentu, T‑275/01, ZOdl. JU, str. I-A-171
in II-765, in v zadevi Garroni proti Parlamentu, T-276/01, ZOdl. JU, str. I-A-177 in II-795, ter sodba Sodišča za uslužbence
z dne 14. decembra 2006 v zadevi André proti Komisiji, F-10/06, ZOdl. JU, str. I‑A‑1‑183 in II-A-1-755).
2.
Presoja Sodišča za uslužbence
Tožeče stranke se v podporo ničnostni tožbi zoper izpodbijano odločbo, ker sporne pogodbe niso bile spremenjene v pogodbe,
sklenjene za nedoločen čas s krajšim delovnim časom, niti niso temeljile na členu 3a ali 3b PZDU, sklicujejo na ugovor nezakonitosti
zoper člen 78 PZDU.
V uvodu je treba opozoriti, da je s členom 78 PZDU dovoljeno odstopanje od pogojev za zaposlitev drugih uslužbencev, kakor
so opredeljeni v naslovu III PZDU, s čimer se Parlamentu omogoči, da trajanje zaposlitve pomožnih uslužbencev, potrebnih za
organizacijo zasedanj, omeji na trajanje dejavnosti teh zasedanj. Kot je namreč ugotovilo Sodišče v sodbi z dne 11. julija 1985
v zadevi Maag proti Komisiji (43/84, Recueil, str. 2581, točka 19), pri tolmačih svobodnjakih, ki jih zaposluje Komisija,
pogojev za zaposlitev pomožnih uslužbencev načeloma ni mogoče uporabiti za kratkotrajne zaposlitve, ki se pogosto ponavljajo
iz leta v leto. Ob neobstoju odstopanja iz člena 78 PZDU naj bi enako veljalo za zaposlitev oseb le za trajanje zasedanj Parlamenta.
Kot je še poudarilo Sodišče prve stopnje v zgoraj navedeni sodbi Gebhard proti Parlamentu (točki 40 in 41), je namen člena 78 PZDU
Parlamentu omogočiti, da zadovolji trenutne in množične potrebe po dodatnih človeških virih, potrebnih za nemoten potek zasedanj
raznih posvetovalnih organov. Glede tega se zadevna določba sklicuje na pogoje zaposlovanja dodatnega osebja, potrebnega kot
pomoč pri parlamentarnih dejavnostih, o katerih se predhodno dogovorijo tri evropske institucije ali organizacije, ki jih
to posebej zadeva. V členu 78, drugi odstavek, PZDU je določeno, da se o določbah navedenega sporazuma in poznejših spremembah
obvesti pristojni proračunski organ mesec dni pred začetkom njihove veljavnosti.

Dopustnost ugovora nezakonitosti
Glede tega je treba opozoriti, da iz sodne prakse izhaja, da je ugovor nezakonitosti lahko dopusten, če obstaja dovolj tesna
povezava med posameznim aktom, na katerega se nanaša spor, in določbo, zoper katero je bil vložen ugovor, tako da neuporaba
določbe nujno vpliva na zakonitost akta (glej v tem smislu sodbi Sodišča z dne 13. julija 1966 v zadevi Italija proti Svetu
in Komisiji, 32/65, Recueil, str. 563 in 594, in z dne 5. oktobra 2000 v združenih zadevah Svet proti Chvatal in drugim, C-432/98 P
in C-433/98 P, Recueil, str. I-8535, točka 33).
Ker je v obravnavanem primeru tožba vložena zoper zavrnitev zahteve tožečih strank z dne 18. septembra 2006, s katero so te
predlagale, naj se njihove zaporedne pogodbe pomožnih uslužbencev zasedanja za določen čas spremenijo v eno samo pogodbo pogodbenih
uslužbencev za nedoločen čas s krajšim delovnim časom, in sicer na podlagi člena 3a ali 3b PZDU, je treba ugotoviti, da je
bila izpodbijana odločba sprejeta na podlagi člena 78 PZDU in bi morala zato nezakonitost tega člena – če bi bila iz kakršnega
koli razloga ugotovljena – nujno vplivati na zavrnitev zahteve tožečih strank.
Vendar ugovor nezakonitosti, na katerega se sklicujejo tožeče stranke – če bi bil člen 78 PZDU nezakonit in bi bilo treba
ugotoviti, da ga v obravnavanem primeru ni mogoče uporabiti – kljub vsemu ne bi mogel povzročiti razglasitve ničnosti izpodbijane
odločbe, če bi se izkazalo, da v PZDU ni nobene posebne določbe, ki bi jo bilo mogoče uporabiti kot ustrezno pravno podlago
za ugoditev zahtevi tožečih strank o sklenitvi pogodbe za nedoločen čas s krajšim delovnim časom. V obravnavanem primeru so
tožeče stranke zahtevo glede tega vložile na podlagi člena 3a ali 3b PZDU. Čeprav se to vprašanje nanaša bolj na upoštevnost
in torej utemeljenost ugovora nezakonitosti, na katerega se sklicujejo tožeče stranke, kakor na njegovo dopustnost, je treba
že v fazi njegovega preizkusa najprej proučiti, ali je mogoče člena 3a in 3b uporabiti za ustrezno pravno podlago, kot je
navedeno zgoraj, in tako opredeliti resnični predmet tega spora.
V PZDU je določeno, da je mogoče skleniti pogodbo za nedoločen čas na podlagi pogojev iz člena 8 in 85 PZDU le z začasnim
uslužbencem v smislu člena 2(a) ali (c) oziroma pogodbenim uslužbencem v smislu člena 3a. Očitno je, da tožeče stranke ne
bi mogle zahtevati pogodbe v smislu člena 2(c) PZDU, ki se nanaša na zaposlitev začasnega uslužbenca kot pomoč osebi, ki opravlja
funkcijo iz ustanovnih pogodb. Zaradi narave storitev, ki jih ponujajo in katerih namen je zadovoljiti zelo kratkotrajne potrebe,
ki se v presledkih ponavljajo iz meseca v mesec, tudi ne bi mogle zahtevati statusa začasnega uslužbenca v smislu člena 2(a) PZDU,
saj je tak uslužbenec v administraciji Skupnosti zaposlen na stalnem delovnem mestu „s seznama delovnih mest, ki je priložen
delu proračuna za posamezno institucijo“, tako delovno mesto pa je, kot je poudarilo Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Maag
proti Komisiji (točka 17), nezdružljivo z delovnimi nalogami dodatnega osebja.
Po drugi strani je namen člena 3a PZDU, na podlagi katerega je prav tako mogoče skleniti pogodbe za nedoločen čas s krajšim
delovnim časom, zaposliti uslužbenca, ki ni razporejen na delovno mesto s „seznama delovnih mest, priloženega delu proračuna
za zadevno institucijo“, in sicer zlasti za opravljanje „fizičnih ali upravno-administrativnih nalog podpornih storitev“.
Če bi bilo treba uporabo člena 78 PZDU zavrniti zaradi nezakonitosti tega člena, na prvi pogled ni mogoče izključiti možnosti,
da bi lahko člen 3a PZDU zadostil zahtevi tožečih strank, kar zadeva sklenitev pogodbe za nedoločen čas za četrtino delovnega
časa.
Vendar Parlament trdi, da delo s krajšim delovnim časom pogodbenega uslužbenca na podlagi člena 1, tretji odstavek, Priloge IVa
h Kadrovskim predpisom, na katero se sklicuje člen 55a(4) Kadrovskih predpisov, ki se na podlagi povezanih členov 16 in 91 PZDU
po analogiji uporablja za pogodbene uslužbence (kakor tudi za začasne uslužbence), ne more biti krajše od polovice običajnega
delovnega časa. Ta določba naj bi torej vsekakor izključevala možnost, da bi Parlament sklenil pogodbe pogodbenih uslužbencev
za četrtino delovnega časa z osebjem, zaposlenim le za opravljanje del med zasedanji.
Take razlage člena 1, tretji odstavek, Priloge IVa h Kadrovskim predpisom ni mogoče sprejeti. Člen 55a Kadrovskih predpisov,
katerega pravila uporabe so opredeljena v navedeni prilogi, se namreč nanaša le na obravnavo zahteve uradnika, ki želi, da
se mu odobri opravljanje dejavnosti s krajšim delovnim časom. S tem členom niso urejeni pogoji, pod katerimi bi lahko institucija
dala pobudo za sklenitev pogodbe za krajši delovni čas zaradi narave dejavnosti, na katero se zadevna pogodba nanaša.
Iz vsega navedenega je razvidno, da se ugovor nezakonitosti, na katerega se sklicujejo tožeče stranke, ne nanaša le na izpodbijanje
zakonitosti člena 78 PZDU, ampak bi se morda moral Parlament zaradi neupoštevnosti tega člena – da bi pokril svoje v presledkih
ponavljajoče se množične potrebe po človeških virih med zasedanji – zateči k drugim pogodbenim rešitvam, med katerimi na prvi
pogled ni mogoče izključiti uporabe člena 3a PZDU.
Ker torej obstaja dovolj tesna povezava med izpodbijano odločbo na eni strani in členom 78 PZDU, zoper katerega je vložen
ugovor, na drugi strani, je treba ugotoviti, da je tožečim strankam mogoče dopustiti posredno izpodbijanje zakonitosti člena 78 PZDU.

Utemeljenost ugovora nezakonitosti
Kar zadeva ugovor nezakonitosti zoper člen 78 PZDU, tožeče stranke zakonodajalcu Skupnosti očitajo, da za pomožne uslužbence
zasedanja ni sprejel posebnih predpisov, ki bi bili prilagojeni posebnim razmeram njihovih delovnih nalog, in da se je odpovedal
določitvi kadrovskih predpisov, in sicer s tem, da je napotil na pogodbeni sporazum, ki ga sklenejo Parlament, Svet Evrope
in skupščina ZEU. Tožeče stranke naj bi bile tako še naprej v brezpravnem položaju in negotovem delovnem razmerju, čeprav
so bile zaposlene za izpolnjevanje delovnih nalog, ki sicer res potekajo v presledkih, vendar so kljub temu stalne. Glede
tega naj bi bil člen 78 PZDU nezakonit iz več razlogov:
–        prvič, zakonodajalec Skupnosti naj bi se tako odrekel odgovornosti, ki mu je naložena v zvezi s kadrovskimi predpisi, in s
tem kršil člen 283 ES;
–        drugič, razlikoval naj bi med uslužbenci, za katere obstaja popoln in zanesljiv sistem predpisov, na eni strani in pomožnimi
uslužbenci zasedanj na drugi strani ter tako kršil Evropsko socialno listino, ki je bila podpisana 18. oktobra 1961 v Torinu,
in Konvencijo MOD št. 111, ter
–        tretjič, deloval naj bi v škodo stalnosti zaposlitve, ki naj bi jo imele pravico zahtevati tožeče stranke, ter s tem kršil
Konvencijo MOD št. 158 in Direktivo 1999/70.
Domnevna kršitev člena 283 ES
Glede tega je treba opozoriti, da spadajo pomožni uslužbenci zasedanja na področje uporabe naslova III PZDU, ki se nanaša
na pomožne uslužbence; odstopanje od tega naslova se nanaša le na pogoje zaposlovanja in plačila, ki se določijo s sporazumom.
To pomeni, da se druge določbe naslova III, ki se nanašajo zlasti na pogoje dela in socialno varnost, še naprej uporabljajo,
in sicer ne glede na posebna notranja pravila, ki jih sprejmeta predsedstvo ali generalni sekretar Parlamenta in katerih namen
je izvajanje ali dopolnitev pravil PZDU.
Zato se zdi, da je bilo osebje, ki ga je Parlament zaposloval za zadovoljitev potreb po človeških virih med zasedanji do 31. decembra 2006,
gotovo vključeno na področje uporabe pravil PZDU. Torej ni mogoče trditi, da se je zakonodajalec Skupnosti odpovedal izpolnitvi
svoje zakonodajne odgovornosti v zvezi s kadrovskimi predpisi.
Okoliščina, da se je zakonodajalec v zvezi s pogoji zaposlovanja in plačila pomožnih uslužbencev zasedanja skliceval na sporazum,
še ne pomeni, da se je s tem odrekel izvajanju pristojnosti, ki mu je podeljena s členom 283 ES, da določi kadrovske predpise
in PZDU. Nasprotno, Svet je prav pri izvajanju te pristojnosti – ter ob upoštevanju skupnih interesov in potreb treh evropskih
organizacij, kar zadeva nemoten potek zasedanj več posvetovalnih organov – menil, da je treba pogoje zaposlovanja in plačila
uslužbencev, zaposlenih za trajanje dejavnosti zasedanj Parlamenta, uskladiti s pogoji, dogovorjenimi med tremi zadevnimi
institucijami ali organizacijami, ob upoštevanju proračunskega nadzora iz člena 78, drugi odstavek, PZDU. Poleg tega sporazum,
na katerega napotuje člen 78 PZDU, ne sme kršiti višjega standarda prava Skupnosti, kar bo proučeno v nadaljevanju v zvezi
z drugimi očitki tožečih strank.
Treba je torej ugotoviti, da očitek v zvezi s kršitvijo člena 283 ES nima dejanske podlage in ga je zato treba zavrniti.
Domnevna kršitev načela nediskriminacije
Glede očitka v zvezi s kršitvijo načela nediskriminacije, zagotovljenega z Evropsko socialno listino, ki je bila podpisana
18. oktobra 1961 v Torinu, in Konvencijo MOD št. 111, je treba opozoriti – ne da bi se bilo treba pri tem izreči o upoštevnosti
in obsegu navedenih mednarodnih listin, na kateri se sklicujejo tožeče stranke – da sta načeli enakega obravnavanja in nediskriminacije
temeljni načeli pravnega reda Skupnosti.
Iz ustaljene sodne prakse izhaja, da se načelo enakega obravnavanja krši, če se dve kategoriji oseb, katerih dejanski in pravni
položaj se bistveno ne razlikujeta, obravnavata različno in tako razlikovanje ni objektivno utemeljeno (sodba Sodišča z dne
11. januarja 2001 v zadevi Gevaert proti Komisiji, C-389/98 P, Recueil, str. I-65, točka 54, sodbe Sodišče prve stopnje z
dne 15. marca 1994 v zadevi La Pietra proti Komisiji, T-100/92, RecFP, str. I-A-83 in II-275, točka 50, z dne 16. aprila 1997
v zadevi Kuchlenz-Winter proti Komisiji, T-66/95, Recueil, str. II‑637, točka 55, in z dne 21. julija 1998 v združenih zadevah
Mellett proti Sodišču, T‑66/96 in T-221/97, RecFP, str. I-A-449 in II-1305, točka 129, ter sklep Sodišča prve stopnje z dne
9. julija 2007 v zadevi De Smedt proti Komisiji, T‑415/06 P, še neobjavljen v ZOdl., točka 52).
Vendar položaj uslužbencev, zaposlenih za zadovoljitev ponavljajočih se množičnih potreb po dodatnih človeških virih, s katerimi
se Parlament srečuje le med zasedanji, ni primerljiv s položajem uslužbencev, zaposlenih za pokrivanje stalnih vsakodnevnih
potreb, ki zahtevajo navzočnost osebja, sestavljenega iz uradnikov in – kadar je to primerno – začasnih ali pogodbenih uslužbencev
v smislu člena 3a ali 3b PZDU.
Treba je dodati, da razlik med veljavnimi kadrovskimi predpisi za različne kategorije oseb, ki jih zaposlujejo Skupnosti,
ni mogoče izpodbijati le zato, ker morda nekatere kategorije uživajo ugodnosti, ki drugim kategorijam niso priznane. Opredelitev
vsake od kategorij uslužbencev namreč izpolnjuje upravičene potrebe uprave Skupnosti in se sklada z naravo nalog, ki jih posamezna
kategorija opravlja (sodba Sodišča z dne 6. oktobra 1983 v združenih zadevah Celant in drugi proti Komisiji, od 118/82 do 123/82,
Recueil, str. 2995, točka 22, in zgoraj navedeni sklep De Smedt proti Komisiji, točka 55).
Natančneje, Svet je z oblikovanjem posebne kategorije pomožnih uslužbencev zasedanja izkoristil pristojnost, da to kategorijo
uslužbencev uredi na poseben način v skladu s posebnimi potrebami Parlamenta in naravo nalog, ki jih ta kategorija opravlja,
podobno, kot je to pristojnost izkoristil tudi v zvezi s posebno kategorijo konferenčnih tolmačev, ki jih je mogoče prav tako
zaposliti za kratka obdobja in za pokrivanje v presledkih ponavljajočih se (ali celo občasnih) potreb.
Zato je treba očitek, ki se nanaša na kršitev načela nediskriminacije, zavrniti.
Stalnost zaposlitve
Najprej je treba ugotoviti, da se je na podlagi očitka, ki se nanaša na zmanjšanje stalnosti zaposlitve, ker naj bi člen 78 PZDU
Parlamentu omogočal, da pomožnega uslužbenca zasedanja odpusti po izteku vsake posamezne pogodbe, s čimer naj bi ga prikrajšal
za splošno obliko delovnega razmerja med delodajalci in delavci, kakršna naj bi bila pogodba za nedoločen čas, treba dejansko
vprašati, ali je mogoče Parlamentu na podlagi višjega pravnega pravila ali načela, ki bi narekovalo pogoje zaposlovanja pomožnih
uslužbencev zasedanja, naložiti, da mora sklepati pogodbe za nedoločen čas s krajšim delovnim časom.
Glede tega se tožeče stranke v bistvu sklicujejo na:
–        člen 4 Konvencije MOD št. 158, na podlagi katerega „[d]elovno razmerje ne preneha, če za to ni resnega razloga v zvezi s sposobnostjo
ali obnašanjem delavca ali v zvezi z operativnimi potrebami podjetja, ustanove ali službe“, na eni strani in
–        okvirni sporazum ter zlasti drugi odstavek preambule k temu sporazumu in točko 6 njegovih splošnih ugotovitev, iz katerih
izhaja, da so pogodbe za nedoločen čas „splošna oblika delovnega razmerja med delodajalci in delavci“, za katero je značilna
stalnost zaposlitve, medtem ko lahko pogodbe o zaposlitvi za določen čas ustrezajo potrebam delodajalcev in delavcev le v
nekaterih okoliščinah, na drugi strani.
Člena 4 Konvencije MOD št. 158 kot takega v obravnavanem primeru ni mogoče upoštevati, ker sam po sebi ne daje odgovora na
vprašanje, ali ima Parlament pravico skleniti pogodbo pomožnega uslužbenca samo za trajanje parlamentarnega zasedanja ali
ne. Če bi bil namreč odgovor na to vprašanje pritrdilen, izteka posameznih pogodb za določen čas ne bi mogli obravnavati kot
odpust, ki bi ga bilo treba posebej utemeljiti z vidika sposobnosti ali obnašanja uslužbenca oziroma delovanja Parlamenta,
saj bi bila v tem primeru pogodba prekinjena preprosto zato, ker bi se iztekla.
Kar zadeva trditev v zvezi s kršitvijo okvirnega sporazuma, je treba pred preizkusom te trditve proučiti, ali se je v odnosu
do institucije Skupnosti sploh mogoče sklicevati na Direktivo 1999/70.
–       Možnost, da se uradnik ali uslužbenec v odnosu do institucije Skupnosti sklicuje na Direktivo 1999/70
V uvodu je treba opozoriti, da direktive zavezujejo države članice, in ne institucij Skupnosti. Določb Direktive 1999/70 in
priloženega okvirnega sporazuma zato ni mogoče obravnavati, kot da same po sebi institucijam nalagajo obveznosti, kar zadeva
njihove odnose z zaposlenimi (glej v tem smislu sodbo Sodišča z dne 9. septembra 2003 v zadevi Rinke, C-25/02, Recueil, str. I-8349,
točka 24, in sodbo Sodišča prve stopnje z dne 21. maja 2008 v zadevi Belfass proti Svetu, T‑495/04, ZOdl., str. II-781, točka 43).
Vendar na podlagi te ugotovitve ni mogoče izključiti vseh možnosti sklicevanja na direktivo, kar zadeva odnose med institucijami
in njihovimi uradniki ali uslužbenci.
Prvič, določbe direktive bi namreč lahko institucijo zavezovale posredno, če so odsev splošnega načela prava Skupnosti, ki
ga mora torej posamezna institucija uporabljati kot takega (glej v tem smislu zgoraj navedeno sodbo Rinke, točke od 25 do 28,
v zvezi z Direktivo Sveta z dne 9. februarja 1976 o izvrševanju načela enakega obravnavanja moških in žensk v zvezi z dostopom
do zaposlitve, poklicnega usposabljanja in napredovanja ter delovnih pogojev (76/207/EGS), UL L 39, str. 40).
Vendar v obravnavanem primeru stalnost zaposlitve, čeprav je pomemben element zaščite delavcev (glej sodbi Sodišča z dne 22. novembra 2005
v zadevi Mangold, C-144/04, ZOdl., str. I-9981, točka 64, in z dne 15. aprila 2008 v zadevi Impact, C-268/06, ZOdl., str. I-2483,
točka 87), ni splošno pravno načelo, z vidika katerega bi lahko presojali zakonitost akta institucije. Natančneje, iz Direktive
1999/70 in okvirnega sporazuma nikakor ne izhaja, da je stalnost zaposlitve zavezujoče pravno pravilo. Poleg tega je v uvodnih
izjavah 6 in 7 te direktive ter prvem odstavku preambule in uvodni izjavi 5 okvirnega sporazuma poudarjena potreba po ravnotežju
med prožnostjo in varnostjo.
Nasprotno je stalnost zaposlitve cilj, za katerega izpolnitev si prizadevajo podpisnice okvirnega sporazuma, v katerem je
z določbo 1(b) določeno, da je njegov namen „vzpostaviti okvir za preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o
zaposlitvi ali delovnih razmerij za določen čas“.
Drugič, direktiva bi bila lahko za institucijo zavezujoča tudi, če naj bi ta na podlagi svoje organizacijske avtonomije in
v okviru kadrovskih predpisov izpolnjevala posebno obveznost, določeno z direktivo, ali če bi se splošen interni akt izrecno
skliceval na ukrepe, ki jih je določil zakonodajalec Skupnosti na podlagi pogodb. Tako je v členu 1e(2) Kadrovskih predpisov
določeno, da se uradnikom „zagotovijo delovni pogoji, skladni z ustreznimi standardi zdravja in varnosti, ki morajo biti vsaj
enakovredni minimalnim zahtevam, veljavnim v skladu z ukrepi, sprejetimi na teh področjih na podlagi [p]ogodb“. Zadnjenavedena
določba se po analogiji uporablja za začasne in pogodbene uslužbence na podlagi člena 10, prvi odstavek, in člena 80(4) PZDU.
Vendar je treba ugotoviti, da namen Direktive 1999/70 ni izboljšati delovno okolje z okrepitvijo zdravstvenega varstva in
varnosti delavcev v pravem pomenu, ampak zbližati nacionalne zakonodaje in prakse, kar zadeva delovne pogoje v zvezi s trajanjem
poklicnih razmerij.
In tretjič, vsekakor je treba opozoriti, da z načelom lojalnega sodelovanja iz člena 10 ES ni le državam članicam naložena
obveznost, naj sprejmejo vse ukrepe, ki so potrebni za zagotovitev uporabe in učinkovitosti prava Skupnosti, (sodba Sodišča
z dne 26. septembra 2000 v zadevi Engelbrecht, C-262/97, Recueil, str. I-7321, točka 38), ampak je tudi institucijam Skupnosti
naložena vzajemna dolžnost lojalnega sodelovanja z državami članicami (sodbe Sodišča z dne 10. februarja 1983 v zadevi Luksemburg
proti Parlamentu, 230/81, Recueil, str. 255, točka 37, z dne 14. maja 2002 v zadevi Komisija proti Nemčiji, C‑383/00, Recueil,
str. I-4219, točka 18, z dne 26. novembra 2002 v zadevi First in Franex, C-275/00, Recueil, str. I-10943, točka 49, z dne
4. marca 2004 v zadevi Nemčija proti Komisiji, C-344/01, Recueil, str. I-2081, točka 79, in z dne 20. oktobra 2005 v zadevi
Ten Kate Holding Musselkanaal in drugi, C-511/03, ZOdl., str. I-8979, točka 28) in med seboj (glej v tem smislu sodbo Sodišča
z dne 30. marca 1995 v zadevi Parlament proti Svetu, C-65/93, Recueil, str. I-643, točka 23).
Na podlagi tega morajo institucije, kolikor je mogoče, zagotoviti skladnost med lastno notranjo politiko in zakonodajno dejavnostjo,
ki jo vodijo na ravni Skupnosti, zlasti v odnosu do držav članic. Zato morajo institucije pri svojem ravnanju v vlogi delodajalca
upoštevati zakonodajne določbe, s katerimi so določene zlasti minimalne zahteve, katerih namen je izboljšati življenjske in
delovne razmere delavcev v državah članicah z zbliževanjem nacionalnih zakonodaj in praks, predvsem pa voljo zakonodajalca
Skupnosti, da stalnost zaposlitve opredeli kot prevladujoči cilj, kar zadeva delovna razmerja v Evropski uniji. Ta obveznost
je še toliko očitnejša, ker je bila z upravno reformo na podlagi Uredbe št. 723/2004 poudarjena težnja k posplošenju pogodbenega
dela v evropskih javnih službah.
Natančneje, kar zadeva okvirni sporazum, katerega namen je zbližati nacionalne zakonodaje in prakse tako, da se določijo minimalne
zahteve v zvezi z delom za določen čas, mora Parlament v skladu z dolžnostjo lojalnega sodelovanja, ki mu je naložena, določbe
PZDU, kolikor je mogoče, razlagati na podlagi besedila in namena okvirnega sporazuma, da bi tako dosegel rezultat, za katerega
si ta sporazum prizadeva.
Nazadnje, zgoraj navedene posledice dolžnosti lojalnega sodelovanja v obravnavanem primeru izhajajo tudi iz ustaljene sodne
prakse, na podlagi katere je treba pri razlagi določbe prava Skupnosti upoštevati ne le njeno besedilo, ampak tudi sobesedilo
in cilje, ki jih uresničuje ureditev, katere del je, pa tudi določbe prava Skupnosti kot celote (glej v tem smislu sodbi Sodišča
z dne 6. oktobra 1982 v zadevi Cilfit in drugi, 283/81, Recueil, str. 3415, točka 20, in z dne 17. novembra 1983 v zadevi
Merck, 292/82, Recueil, str. 3781, točka 12, ter sodbo Sodišča prve stopnje z dne 6. oktobra 2005 v združenih zadevah Sumitomo
Chemical in Sumika Fine Chemicals proti Komisiji, T-22/02 in T-23/02, ZOdl., str. II-4065, točka 47). Izključeno je torej,
da institucija pri uporabi in razlagi določb PZDU v zvezi s trajanjem pogodb ne bi upoštevala minimalnih zahtev o delu za
določen čas, sprejetih na ravni Skupnosti.
Glede na navedeno je treba zavrniti ugovor nezakonitosti, ki ga podajajo tožeče stranke v zvezi s členom 78 PZDU, ker z Direktivo
1999/70 samo po sebi ni mogoče utemeljiti ugovora nezakonitosti v zvezi z določbo uredbe Sveta, v katero so vključeni Kadrovski
predpisi in PZDU, ki bi bila v nasprotju z okvirnim sporazumom.
Vendar se lahko tožeče stranke – kolikor je mogoče, in v obsegu, opredeljenem v točkah od 118 do 121 zgoraj – v obravnavani
tožbi proti Parlamentu sklicujejo na zadevno direktivo in okvirni sporazum, ki naj bi ga ta uresničila, zaradi razlage pravil
Kadrovskih predpisov in PZDU, ki se mora skladati z zahtevami, določenimi v okvirnem sporazumu.
Vendar spodnji preizkus določb okvirnega sporazuma, na katere se sklicujejo tožeče stranke, nikakor ne omogoča sklepa, da
je Parlament kršil člen 78 PZDU, razlagan v skladu s cilji in minimalnimi zahtevami, ki jih te določbe vsebujejo.
–       Vsebina okvirnega sporazuma
Najprej je treba opozoriti, da se Direktiva 1999/70 in okvirni sporazum uporabljata tudi za pogodbe o zaposlitvi in delovna
razmerja za določen čas, sklenjene med upravami in drugimi subjekti javnega sektorja (sodbe Sodišča z dne 4. julija 2006 v
zadevi Adeneler in drugi, C-212/04, ZOdl., str. I-6057, točka 54, z dne 7. septembra 2006 v zadevi Marrosu in Sardino, C-53/04,
ZOdl., str. I-7213, točka 39, in v zadevi Vassallo, C-180/04, ZOdl., str. I-7251, točka 32).
Okvirni sporazum glede tega izhaja iz predpostavke, da so pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas splošna oblika delovnih razmerij,
vendar hkrati priznava, da so pogodbe o zaposlitvi za določen čas značilnost zaposlovanja v nekaterih sektorjih, poklicih
in dejavnostih (glej točki 6 in 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma ter zgoraj navedeno sodbo Adeneler in drugi, točka 61).
Zato uživanje stalnosti zaposlitve velja za pomemben element varstva delavcev (glej zgoraj navedeno sodbo Mangold, točka 64),
medtem ko pogodbe o zaposlitvi za določen čas ustrezajo potrebam delodajalcev in delavcev le v nekaterih okoliščinah (glej
drugi odstavek preambule in točko 8 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma ter zgoraj navedeno sodbo Adeneler in drugi, točka 62).
Ob upoštevanju tega je namen okvirnega sporazuma urediti zaporedno sklepanje te vrste delovnih razmerij, ki je lahko vir zlorab
v škodo delavcev, pri čemer predvideva nekaj minimalnih varstvenih določil, ki naj bi preprečila poslabšanje položaja zaposlenih
(zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 63).
Tako je namen določbe 5, točka 1, okvirnega sporazuma prav „preprečevanje zlorab, ki izhajajo iz veriženja pogodb o zaposlitvi
ali delovnih razmerjih za določen čas“.
V ta namen navedena določba državam članicam nalaga obveznost, da v svoj pravni red uvedejo enega ali več ukrepov, naštetih
v njeni točki 1, od (a) do (c), kadar v zadevni državi članici ni enakovrednih pravil, katerih namen je dejansko preprečevanje
zlorab veriženja pogodb o zaposlitvi za določen čas (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 65). Nasprotno pa okvirni
sporazum ne določa splošne obveznosti držav članic, da po nekaj obnovitvah pogodb o zaposlitvi za določen čas ali po preteku
določenega obdobja dela predvidijo spremembo teh pogodb v pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas, niti ne določa natančnih
pogojev, pod katerimi se lahko sklepajo pogodbe o zaposlitvi za nedoločen čas (glej v tem smislu zgoraj navedeni sodbi Adeneler
in drugi, točka 91, ter Marrosu in Sardino, točka 47).
Med ukrepi iz določbe 5 so v točki 1(a) navedeni „objektivni razlogi, ki upravičujejo obnovitev takšnih pogodb ali razmerij“.
Podpisnice okvirnega sporazuma so namreč menile, da je uporaba pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki temeljijo na objektivnih
razlogih, način preprečevanja zlorab (glej točko 7 splošnih ugotovitev okvirnega sporazuma).
Iz spisa kot celote pa je razvidno, da se Parlament v obravnavanem primeru, da bi utemeljil obnavljanje pogodb pomožnih uslužbencev
zasedanja ob vsakem zasedanju, sklicuje prav na „objektivne razloge“.
Glede tega je Sodišče v zgoraj navedeni sodbi Adeneler in drugi (točka 69) menilo, da je pojem „objektivni razlogi“ v smislu
določbe 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma treba razumeti tako, da se nanaša na določene in konkretne okoliščine, ki označujejo
določeno dejavnost in ki so zato taki, da v tem posebnem okviru upravičujejo veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas.
Te okoliščine so lahko zlasti posledica posebne narave nalog, za izvedbo katerih so bile sklenjene take pogodbe, in z njimi
neločljivo povezanih značilnosti ali pa, odvisno od primera, posledica sledenja legitimnemu cilju socialne politike države
članice (zgoraj navedena sodba Adeneler in drugi, točka 70).
Parlament je v obravnavanem primeru upravičeno menil, da je obnavljanje spornih pogodb za določen čas ustrezalo dejanski potrebi,
saj je bilo potrebno za opravljanje nalog, ki so v njegovi pristojnosti. Člen 78 PZDU je Parlamentu do 1. januarja 2007 namreč
dopuščal, da je svoje v presledkih ponavljajoče se množične potrebe po človeških virih pokrival le za trajanje zasedanj. Jasno
je, da so se zaradi velikega povečanja dejavnosti, ki jih Parlament opravlja v Strasbourgu v obdobju, omejenem na štiri ali
pet dni mesečno, precej spremenile tudi njegove potrebe po človeških virih za opravljanje zelo raznovrstnih in posebnih delovnih
nalog, na primer vzgojitelja v jaslih, otroške negovalke, strojepisca, tehnika, kuharja, učitelja jezikov, prevajalca, sodnega
izvršitelja izvajalca selitvenih storitev in podobno. Čeprav je bilo mogoče take potrebe predvideti, okrepljene dejavnosti
zato še niso postale trajne in stalne. S takimi okoliščinami je mogoče z vidika določbe 5, točka 1(a), okvirnega sporazuma
veljavno upravičiti veriženje pogodb o zaposlitvi za določen čas, ki se uporabljajo za pomožne uslužbence.
Nedvomno drži – kot so navedle tudi tožeče stranke – da pomožni uslužbenec na podlagi člena 58, prvi odstavek, pridobi pravico
do plačanega dopusta le za obdobja dela, ki trajajo vsaj 15 dni ali pol meseca, zato pomožni uslužbenci zasedanja nimajo nobene
pravice do takega dopusta, ker so zaposleni le na podlagi pogodb za zelo kratek čas, ki je krajši od minimalnega obdobja.
Vendar se tožeče stranke ne sklicujejo na ugovor nezakonitosti zoper člen 58, prvi odstavek, PZDU. Sodišču za uslužbence torej
ni treba proučiti tega vprašanja, saj bi sicer lahko preseglo okvir spora, kot so ga določile tožeče stranke.
Na podlagi zgoraj navedenega ni mogoče sprejeti ugovora nezakonitosti, ki ga podajajo tožeče stranke glede člena 78 PZDU,
niti ni mogoče trditi, da Parlament z vidika Direktive 1999/70 ni upošteval tega člena. Zato je treba predlog za razglasitev
ničnosti zavrniti.

Odškodninski zahtevek
1.
Trditve strank
Tožeče stranke predlagajo, naj se Parlamentu naloži plačilo nadomestila za plačan dopust za obdobja dela in izplačilo po 2000 EUR
iz naslova njihovih „dodatnih“ stroškov v postopku.
Parlament odgovarja, da je v členu 58 PZDU določeno, da ima pomožni uslužbenec pravico do dveh delovnih dni plačanega dopusta
za vsak mesec dela, medtem ko za obdobja dela, krajša od 15 dni ali pol meseca, uslužbenec ni upravičen do dopusta. V takih
okoliščinah pomožni uslužbenci zasedanja, ki delajo največ pet dni na mesec, ne morejo zahtevati plačanega dopusta. Torej
naj tožeče stranke ne bi bile upravičene do nobenega nadomestila.
Poleg tega Parlament opozarja, da je na podlagi člena 94 Poslovnika postopek pred Sodiščem za uslužbence brezplačen. V tem
poslovniku naj ne bi bilo določeno niti, da se lahko neuspeli stranki naložijo „dodatni“ stroški postopka. Zato je treba zahtevek
za plačilo takih stroškov razglasiti za nedopusten.
2.
Presoja Sodišča za uslužbence
V skladu z ustaljeno sodno prakso mora biti za nastanek odgovornosti Skupnosti izpolnjenih več pogojev, in sicer nezakonitost
ravnanja, ki se očita institucijam, resničnost škode ter vzročna zveza med očitanim ravnanjem in zatrjevano škodo (sodba Sodišča
z dne 16. decembra 1987 v sodbi Delauche proti Komisiji, 111/86, Recueil, str. 5345, točka 30, sodba Sodišča prve stopnje
z dne 27. novembra 2003, v združenih zadevah Bories in drugi proti Komisiji, T-331/00 in T-115/01, RecFP, str. I-A-309 in
II-1479, točka 192, in sodba Sodišča za uslužbence z dne 10. oktobra 2007 v zadevi Berrisford proti Komisiji, F-107/06, še
neobjavljena v ZOdl., točka 109). Če eden od teh pogojev ni izpolnjen, je treba tožbo zavrniti v celoti, ne da bi bilo treba
proučiti druge pogoje.
Glede ugovora nezakonitosti zoper ravnanje, ki se očita Parlamentu, je treba ugotoviti, da tožeče stranke v tožbi niso razvile
nobene utemeljitve razen tiste v podporo ugovoru nezakonitosti zoper člen 78 PZDU v okviru zahteve za razglasitev ničnosti.
Iz točke 96 te sodbe je razvidno, da ta ugovor tako temelji na treh očitkih: kršitvi člena 283 ES, kršitvi načela nediskriminacije
ter delovanju v škodo stalnosti zaposlitve. Vendar je bil ugovor nezakonitosti zavrnjen, ker nobeden od navedenih očitkov,
s katerimi je bil utemeljen, ni bil sprejet.
Zato je treba odškodninski zahtevek zavrniti, saj tožeče stranke niso pravno zadostno dokazale nezakonitosti ravnanja, ki
se očita Parlamentu.

Stroški
Na podlagi člena 122 Poslovnika Sodišča za uslužbence se določbe osmega poglavja drugega naslova navedenega poslovnika o stroških
uporabljajo samo za zadeve, vložene pri Sodišču za uslužbence po datumu začetka veljavnosti tega poslovnika, to je po 1. novembru 2007.
Upoštevne določbe Poslovnika Sodišča prve stopnje na tem področju se še naprej smiselno uporabljajo za zadeve, ki so pred
Sodiščem za uslužbence potekale pred zgoraj navedenim datumom.
V skladu s členom 87(2) Poslovnika Sodišča prve stopnje se neuspeli stranki naloži plačilo stroškov, če so bili ti priglašeni.
Vendar na podlagi člena 88 istega poslovnika institucije v sporih med Skupnostmi in njihovimi uslužbenci nosijo svoje stroške.
Ker tožeče stranke s predlogi niso uspele, nosi vsaka stranka svoje stroške.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE ZA USLUŽBENCE (drugi senat)
razsodilo:
1.
Tožba se zavrne.
2.
Vsaka stranka nosi svoje stroške.
Kanninen
Boruta
Van Raepenbusch
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 30. aprila 2009.
Sodni tajnik

Predsednik
W. Hakenberg

H. Kanninen
Besedilo te odločbe in v njej navedenih odločb sodišč Evropske unije najdete na spletni strani www.curia.europa.eu
Kazalo
Pravni okvir
1.  Pogoji za zaposlitev drugih uslužbencev Evropskih skupnosti
2.  Okvirni sporazum o delu za določen čas
Dejansko stanje
Postopek in predlogi strank
Dopustnost tožbe
1.  Trditve strank
2.  Presoja Sodišča za uslužbence
Predlog za razglasitev ničnosti
1.  Trditve strank
2.  Presoja Sodišča za uslužbence
Dopustnost ugovora nezakonitosti
Utemeljenost ugovora nezakonitosti
Domnevna kršitev člena 283 ES
Domnevna kršitev načela nediskriminacije
Stalnost zaposlitve
–  Možnost, da se uradnik ali uslužbenec v odnosu do institucije Skupnosti sklicuje na Direktivo 1999/70
–  Vsebina okvirnega sporazuma
Odškodninski zahtevek
1.  Trditve strank
2.  Presoja Sodišča za uslužbence
Stroški
PRILOGA
Zaradi velikega števila tožečih strank v tej zadevi njihova imena niso navedena v tej prilogi.
*
Jezik izvirnika: francoščina.