CELEX: 62001TJ0111
Valsts atbalsts
Reorganizācija
Valsts atbalsta ļaunprātīga izmantošana
Atbalsta atgūšana
EKL 88. panta 2. punkts
Regula (EK) Nr. 659/1999

Atbilstošās tiesību normas
1       EKL 87. panta 1. punktā noteikts:
“Ja vien šis Līgums neparedz ko citu, ar kopējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā
citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem
uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai, ciktāl tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.”
2       EKL 88. panta 2. punktā paredzēts:
“Ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts
no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 87. pantu, nav saderīgs ar kopējo tirgu, vai arī konstatē, ka šādu atbalstu
izlieto nepareizi, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai
jāmaina [..].”
3       Padome 1999. gada 22. martā ir pieņēmusi Regulu (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK līguma [88.]
panta piemērošanai (OV L 83, 1. lpp.).
4       Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) apakšpunktam “ļaunprātīgi izmantots atbalsts” ir “atbalsts, ko saņēmējs izmanto,
pārkāpjot lēmumu, kas pieņemts, ievērojot šīs regulas 4. panta 3. punktu vai 7. panta 3. vai 4. punktu”, tas ir – pārkāpjot
lēmumu par iebildumu necelšanu pret valsts atbalsta piešķiršanu vai lēmumu, ar kuru atzīta valsts atbalsta saderība ar kopējo
tirgu, vajadzības gadījumā šajā lēmumā var ietvert nosacījumus un pienākumus.
5       Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punktā noteikts:
“Lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais
izvērtējums par to, vai ierosinātajam pasākumam ir atbalsta iezīmes, kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā
saderību ar kopējo tirgu. Lēmums aicina attiecīgo dalībvalsti un citas ieinteresētās personas iesniegt piezīmes noteiktā termiņā,
kas parasti nepārsniedz vienu mēnesi. Pienācīgi pamatotos gadījumos Komisija var pagarināt noteikto termiņu.”
6       Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. pantam:
“1. Ja – neatkarīgi no informācijas avota – Komisijas rīcībā ir ziņas par varbūtēji nelikumīgu atbalstu, tā tūlīt izskata
minēto informāciju.
2. Vajadzības gadījumā tā lūdz informāciju attiecīgajai dalībvalstij.
Mutatis mutandis
piemēro 2. panta 2. punktu un 5. panta 1. un 2. punktu.
3. Ja, neskatoties uz atgādinājumu saskaņā ar 5. panta 2. punktu, attiecīgā dalībvalsts neiesniedz lūgto informāciju Komisijas
noteiktā termiņā vai ja tā iesniedz nepilnīgu informāciju, Komisija pieņem lēmumu, ar ko tai prasa sniegt minēto informāciju
(turpmāk tekstā – “rīkojums sniegt informāciju”). Lēmumā norāda, kāda informācija tiek prasīta, un nosaka atbilstīgu termiņu,
kurā tā ir jāiesniedz.”
7       Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punktā paredzēts:
“Iespējami nelikumīga atbalsta izskatīšana beidzas ar lēmumu saskaņā ar 4. panta 2., 3. vai 4. punktu. Ja tiek pieņemts lēmums
sākt formālu izmeklēšanas procedūru, iepriekšējo procedūru izbeidz ar lēmumu saskaņā ar 7. pantu. Ja dalībvalsts nepilda rīkojumu
sniegt informāciju, minēto lēmumu pieņem, pamatojoties uz pieejamo informāciju.”
8       Regulas Nr. 659/1999 14. pantā noteikts:
“1. Kad nelikumīga atbalsta gadījumos tiek pieņemti negatīvi lēmumi, Komisija izlemj, ka attiecīgā dalībvalsts veic visus
vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu atbalstu no saņēmēja (turpmāk tekstā – “atgūšanas lēmums”). Komisija neprasa atbalsta atgūšanu,
ja tas būtu pretrunā ar kādu Kopienas tiesību vispārēju principu.
2. Atbalsts, kas ir jāatgūst saskaņā ar atgūšanas lēmumu, ietver procentus, kas aprēķināti pēc atbilstīgas likmes, ko nosaka
Komisija. Procenti maksājami no dienas, kad nelikumīgais atbalsts nodots saņēmēja rīcībā, līdz tā atgūšanas dienai.
3. Neskarot nevienu Eiropas Kopienu Tiesas nolēmumu saskaņā ar Līguma [242.] pantu, atgūšanu īsteno tūlīt un saskaņā ar attiecīgās
dalībvalsts likumos paredzētajām procedūrām, ja vien tās nodrošina tūlītēju un efektīvu Komisijas lēmuma izpildi. Šajā nolūkā
un gadījumā, ja ir sākts izskatīšanas process valsts tiesā, attiecīgās dalībvalstis, neskarot Kopienas tiesību aktus, veic
visus vajadzīgos pasākumus, kas iespējami to attiecīgajās tiesību sistēmās, tostarp pagaidu pasākumus.”
9       Turklāt, Regulas Nr. 659/1999 16. pantā, kura virsraksts ir “Ļaunprātīgi izmantots atbalsts”, noteikts:
“Neskarot 23. pantu, gadījumos, kad atbalstu izmanto ļaunprātīgi, Komisija var sākt formālu izmeklēšanas procedūru saskaņā
ar 4. panta 4. punktu.
Mutatis mutandis
piemēro 6., 7., 9. un 10. pantu, 11. panta 1. punktu, 12., 13., 14. un 15. pantu.”

Prāvas priekšvēsture
10     1993. gadā astoņi bijušās Vācijas Demokrātiskās Republikas uzņēmumi [
Zeitzer Maschinen
,
Anlagen Geräte (ZEMAG) GmbH
,
LandTechnik Schlüter GmbH
,
ILKA MAFA Kältetechnik GmbH
,
SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH
,
SKL Spezialapparatebau GmbH
,
Magdeburger Eisengießerei GmbH
,
Saxonia Edelmetalle GmbH
un
Gothaer Fahrzeugwerk GmbH
] reorganizācijas un privatizācijas nolūkos apvienojās holdinga sabiedrībā
EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG
, kas piederēja
Treuhandanstalt
(pašlaik –
Bundesanstalt für vereinigungsbedingte Sonderaufgaben
, turpmāk tekstā – “
BvS
”).
11     Ar privatizācijas līgumu, kas parakstīts 1994. gada 25. novembrī,
BvS
pārdeva iepriekš minētos astoņus uzņēmumus Vācijā reģistrētai personālsabiedrībai
Emans & Partner GbR
. Astoņi uzņēmumi un holdinga sabiedrība
EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG
, pašlaik –
Lintra Beteiligungsholding GmbH
(turpmāk tekstā – “holdinga sabiedrība
Lintra
”), tādējādi izveidoja
Lintra
grupu.
12     Tā kā privatizācijas projekts, kā arī ar to saistītais reorganizācijas projekts ietvēra valsts atbalstu, ar 1995. gada 19. janvāra
vēstuli Vācijas Federatīvā Republika paziņoja par to Komisijai.
13     Ar 1996. gada 13. marta Lēmumu Nr. SG (96) D/4218, kura īss kopsavilkums bija publicēts OV C 168, 10. lpp. (turpmāk tekstā
– “1996. gada 13. marta Lēmums”), Komisija atļāva paziņotā valsts atbalsta piešķiršanu, ko tostarp atzina par saderīgu ar
EK līguma 92. panta 3. punkta c) apakšpunktu [jaunajā redakcijā – EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkts]. Vācijas iestādēm
šo lēmumu paziņoja, nosūtot 1996. gada 23. aprīļa vēstuli. Kopējais
Lintra
grupai piešķirtā valsts atbalsta apmērs bija 824 200 000 Vācijas marku (DEM).
14     Lai gan sākumā tika paredzēts, ka holdinga sabiedrības
Lintra
meitas sabiedrības (turpmāk tekstā – “
Lintra
meitas sabiedrības” vai “meitas sabiedrības”) kļūs rentablas 1998. gadā, 1997. gada sākumā
BvS
nācās iejaukties, lai izvairītos no visas grupas bankrota. Saskaņā ar 1997. gada 6. janvārī ar uzņēmuma pircējiem noslēgto
līgumu
BvS
atbrīvoja to no jebkādas ar privatizācijas līgumu saistītas atbildības.
BvS
savukārt ieguva tiesības jebkurā brīdī atpirkt jebkuru
Lintra
meitas uzņēmumu par simbolisku samaksu 1 DEM apmērā. Saskaņā ar minēto līgumu holdinga sabiedrības
Lintra
pamatmērķis bija pārdot
Lintra
meitas sabiedrības to kopumā vai katru atsevišķi jauniem uzņēmuma pircējiem.
15     Pēc kontroles atgūšanas pār
Lintra
grupu ar 1997. gada 6. janvāra līgumu
BvS
nolēma pārdot grupas sabiedrību
Saxonia Edelmetalle
, kas vienīgā tajā brīdī jau bija rentabla bez jauna atbalsta piešķiršanas. Prasītāju lietā T‑111/01, kas darbojas naudas
kalšanas jomā, 1997. gadā atpirka sabiedrība
Vereinigte Deutsche Nickelwerke AG
.
16     Vienlaicīgi
BvS
nolēma turpināt vairāku citu meitas sabiedrību, starp tām arī sabiedrības
ZEMAG
, reorganizāciju ar mērķi pēc iespējas īsākos termiņos sagatavot šo potenciāli rentablo uzņēmumu pārdošanu rūpniecības partneriem.
Sabiedrību
ZEMAG
– prasītāju lietā T‑133/01, kas darbojas lignīta raktuvēm paredzētu iekārtu jomā, 1997. gada beigās nodeva uzņēmuma pircējiem
Jacobi & Lobeck
.
17     Ar 1999. gada septembrī noslēgtu līgumu starp
BvS
, holdinga sabiedrību
Lintra
un atlikušajiem uzņēmuma pircējiem
BvS
atpirka holdinga sabiedrību
Lintra
par summu DEM 1. Kopš 2000. gada 1. janvāra šī sabiedrība atrodas maksātnespējas procesā.
18     Tā kā Komisija no Vācijas Federatīvās Republikas saņēma paziņojumu par jaunu valsts atbalstu reorganizācijai 1998. gadā, ar
1998. gada 25. jūnija vēstuli tā iesniedza Vācijas iestādēm jautājumu sarakstu.
19     Ar 1999. gada 22. jūnija vēstuli Komisija informēja Vācijas Federatīvo Republiku par lēmumu sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto
procedūru. Minētajā lēmumā (OV C 238, 4. lpp.) Komisija atzina, ka kopš Vācijas iestāžu pirmā paziņojuma faktiski izmaksātā
atbalsta summa bija mazāka par to, kas atļauta ar 1996. gada 13. marta Lēmumu. Komisija norādīja, ka uz noteiktām izmaksātā
atbalsta daļām, tostarp naudas līdzekļu aizdevumu DEM 12 000 000 apmērā, neattiecās 1996. gada 13. marta Lēmums. Tāpat Komisija
pauda šaubas par šādiem jautājumiem:
–       informācijas, kas saņemta pirms 1996. gada 13. marta lēmuma, pilnību un precizitāti;
–       ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautā valsts atbalsta izmantošanu;
–       cita atbalsta piešķiršanu
Lintra
grupai.
20     Ar vēstulēm, kas datētas ar 1999. gada 18. oktobri un 2000. gada 10. martu, Vācijas iestādes atbildēja uz Komisijas jautājumiem
un secinājumiem, kas pausti lēmumā par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu. No šīs informācijas tostarp
izriet, ka:
–       kopš Vācijas iestāžu pirmā paziņojuma kopējais
BvS
piešķirtais atbalsts
Lintra
grupai bija DEM 658 200 000;
–       1997. gada 31. decembrī holdinga sabiedrības
Lintra
kontos atradās DEM 34 978 000;
–       naudas līdzekļu aizdevums DEM 12 000 000 apmērā 1997. gadā tika piešķirts
Lintra
meitas sabiedrībām to reorganizācijas turpināšanai un it īpaši – sabiedrībai
ZEMAG
.
21     Tā kā Komisija šo informāciju uzskatīja par nepietiekamu, tā atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktam lūdza Vācijas
iestādēm trīs mēnešu laikā no lēmuma par informācijas sniegšanu (turpmāk tekstā – “2000. gada 1. augusta Lēmums par informācijas
sniegšanu”) saņemšanas brīža iesniegt visu vajadzīgo informāciju nolūkā noteikt veidu, kā holdinga sabiedrības
Lintra
izdevumi tiek sadalīti starp meitas sabiedrībām, un atbilstoši pieskaitīt atlikušo atbalsta daļu holdinga sabiedrības
Lintra
kontiem. Tāpat Komisija lūdza Vācijas Federatīvo Republiku precizēt, kādā apmērā meitas sabiedrību veiktās iemaksas holdinga
sabiedrībā
Lintra
finansētas no atbalsta, un uzsvēra, ka minētās informācijas neiesniegšanas gadījumā Komisija pieņems lēmumu, pamatojoties
uz tās rīcībā esošo informāciju. Visbeidzot, Komisija lūdza Vācijas iestādēm izsniegt 2000. gada 1. augusta Lēmuma par informācijas
sniegšanu kopiju paredzamajiem atbalsta saņēmējiem.
22     Vācijas iestādes atbildēja uz minēto lēmumu par informācijas sniegšanu ar 2000. gada 2. oktobra vēstuli, kas papildināta ar
2000. gada 31. oktobra vēstuli, kurai pievienots finanšu eksperta ziņojums attiecībā uz iespējamo prasību par valsts atbalsta
atgūšanu no
Lintra
grupas. Šajos dokumentos Vācijas iestādes apstiprināja, ka 1997. gada 31. decembrī summa DEM 34 978 000 apmērā, ko Vācijas
Federatīvā Republika bija piešķīrusi
Lintra
grupai, atradās holdinga sabiedrības
Lintra
kontos. Papildus tam, no šīs informācijas izriet, ka minēto summu veidoja, no vienas puses, atlikums DEM 22 978 000 apmērā,
kas ietilpa holdinga sabiedrības
Lintra
pašas kapitālā un kura lielāko daļu (DEM 18 638 000) veidoja grupas saistības, kas meitas sabiedrībām jāizmaksā holdinga
sabiedrībai, un, no otras puses, summa DEM 12 000 000 apmērā, kas bija paredzēta to izdevumu segšanai, kas holdinga sabiedrībai
Lintra
bija radušies saistībā ar
Lintra
meitas sabiedrību reorganizāciju, kurām pēc 1997. gada vajadzēja kļūt rentablām.
23     2001. gada 1. martā par sabiedrības
ZEMAG
, kas bija nodota maksātnespējas procesam, administratoru tika nozīmēts J. Rīdemans.
24     Ar 2001. gada 28. marta Lēmumu 2001/673/EK attiecībā uz Vācijas piešķirto valsts atbalstu
EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG
(pašlaik –
Lintra Beteiligungsholding GmbH
, ar sabiedrībām
Zeitzer Maschinen
,
Anlagen Geräte GmbH
,
LandTechnik Schlüter GmbH
,
ILKA MAFA Kältetechnik GmbH
,
SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH
,
SKL Spezialapparatebau GmbH
,
Magdeburger Eisengießerei GmbH
,
Saxonia Edelmetalle GmbH
un
Gothaer Fahrzeugwerk GmbH
) (OV L 236, 3. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) Komisija atzina, ka atbalsts DEM 623 224 000 apmērā piešķirts
atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam (apstrīdētā lēmuma 1. punkts). Savukārt apstrīdētā lēmuma 2. punktā Komisija atzina,
ka atbalsts DEM 34 978 000 apmērā, ko tā bija atļāvusi
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācijai, izmantots ļaunprātīgi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē. Tādējādi Komisija pieprasīja Vācijas
Federatīvajai Republikai veikt visus vajadzīgos pasākumus, lai atgūtu no holdinga sabiedrības
Lintra
un tās meitas sabiedrībām summu DEM 34 978 000 apmērā atbilstoši turpmāk paredzētajiem nosacījumiem. No vienas puses, summas
daļa DEM 12 000 000 apmērā, ko naudas līdzekļu aizdevuma veidā piešķīra dažām
Lintra
filiālēm un atzina par tādu, uz kuru neattiecas 1996. gada 13. marta Lēmums, bija jāatgūst no minētajām meitas sabiedrībām,
tostarp DEM 4 077 000 no sabiedrības
ZEMAG
. No otras puses, atbalsta atlikums DEM 22 978 000 apmērā bija jāatgūst no holdinga sabiedrības
Lintra
, kura kā solidārā parādniece ir atbildīga par visas summas atmaksu, kā arī no
Lintra
meitas sabiedrībām to kopumā atbilstoši paredzētajai sadalījuma kārtībai. Saskaņā ar šo sadalījumu apstrīdētā lēmuma 3. pants
uzliek par pienākumu Vācijas Federatīvajai Republikai atgūt summu DEM 3 195 559 apmērā no sabiedrības
Saxonia Edelmetalle
un summu DEM 2 419 271 apmērā no sabiedrības
ZEMAG
. Vācijas Federatīvajai Republikai tādējādi no pēdējā minētā uzņēmuma ir jāatgūst kopējā summa DEM 6 496 271 apmērā. Atgūstamā
atbalsta summai pieskaita procentus, sākot no dienas, kad ļaunprātīgi izmantotais valsts atbalsts ir nodots saņēmēju rīcībā,
līdz pilnīgai tā atmaksai.

Process un lietas dalībnieku prasījumi
25     Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēti 2001. gada 23. maijā un 2001. gada 12. jūnijā un
kas iereģistrēti attiecīgi ar numuriem T‑111/01 un T‑133/01, prasītāji cēla šīs prasības.
26     Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2001. gada 14. jūnijā, prasītāja lietā T‑111/01 iesniedza
arī pieteikumu par apstrīdētā lēmuma piemērošanas apturēšanu.
27     Ar 2001. gada 2. augusta rīkojumu lietā T‑111/01 R
Saxonia Edelmetalle
/Komisija (
Recueil
, II‑2335. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs minēto pieteikumu noraidīja.
28     Rakstveida procesus slēdza attiecīgi 2002. gada 10. janvārī lietā T‑111/01 un 2002. gada 11. janvārī lietā T‑133/01.
29     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (pirmā palāta paplašinātā sastāvā) procesa organizatorisko pasākumu
ietvaros uzaicināja lietas dalībniekus atbildēt uz konkrētiem jautājumiem un iesniegt noteiktus dokumentus.
30     Ar Pirmās instances tiesas pirmās palātas paplašinātā sastāvā priekšsēdētāja rīkojumu lietas T‑111/01 un T‑133/01 mutvārdu
procesā un galīgā sprieduma pieņemšanai apvienotas saskaņā ar Pirmās instances tiesas Reglamenta 50. pantu.
31     Pēc Pirmās instances tiesas lēmuma sākt mutvārdu procesu tiesas sēdē 2004. gada 29. jūnijā tika uzklausīti lietas dalībnieku
mutvārdu paskaidrojumi un atbildes uz Pirmās instances tiesas jautājumiem.
32     Prasītājas lietā T‑111/01 prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdēto lēmumu;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
33     Prasītāja lietā T‑133/01 prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt apstrīdēto lēmumu tiktāl, ciktāl tas skar prasītāju;
–       pakārtoti, atcelt apstrīdēto lēmumu tā kopumā;
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
34     Komisijas prasījumi lietās T‑111/01 un T‑133/01 Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasības;
–       piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
35     Savu prasījumu atcelt tiesību aktu atbalstam prasītāji katrs norāda piecus prasības pamatus, no kuriem četrus kopējos prasības
pamatus pēc Pirmās instances tiesas uzskata ir jāpārbauda šādā kārtībā: pirmkārt, kopējais prasības pamats par prasītāju tiesību
pārkāpumu EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras ietvaros; otrkārt, prasības pamats par faktiskām kļūdām apstrīdētajā
lēmumā (lieta T‑133/01); treškārt, prasības pamats par iespējamo kļūdu saistībā ar secinājumu, ka ar 1996. gada 13. marta
Lēmumu atļautais valsts atbalsts izmantots ļaunprātīgi (lieta T‑111/01); ceturtkārt, kopējais prasības pamats par Komisijas
pieļauto kļūdu, nosakot apstrīdētā atbalsta saņēmēju; piektkārt, kopējais prasības pamats par summas DEM 22 978 000 apmērā
atmaksas sadalījuma kārtības starp meitas sabiedrībām patvaļīgo raksturu; visbeidzot, sestkārt, kopējais prasības pamats par
iespējamo kļūdu, izvērtējot, kas saistībā ar sabiedrības
Saxonia Edelmetalle
un sabiedrības
ZEMAG
attiecīgo kapitāldaļu pārdošanu ir atbildīgs par attiecīgā apstrīdētā atbalsta atmaksu.

Par kopējo prasības pamatu attiecībā uz prasītāju tiesību pārkāpumu EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras ietvaros
Lietas dalībnieku argumenti
–       Lietā T‑111/01
36     Prasītāja lietā T‑111/01 norāda, ka apsvērumi, kas bija lēmuma par EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras sākšanu pamatā,
uz to neattiecas vai nav tai paredzēti. Turklāt apstrīdētā lēmuma 36. apsvērums apstiprinot, ka reorganizācijas plāns ir veiksmīgi
īstenots. Tas, ka Vācijas iestādes šīs procedūras laikā neiesniedza Komisijas lūgto informāciju un dokumentus, nevar radīt
kaitējumu prasītājai. Prasītāja norāda, ka Komisijai atbilstoši Regulai Nr. 659/1999 ir pienākums pašai veikt pārbaudi. Prasītāja
atgādina, ka Komisija prasa iepriekš apstiprināta atbalsta atmaksu. Minētā atļauja ir radījusi prasītājai tiesisko paļāvību
par atbalsta likumību. Prasītāja norāda – sakarā ar to, ka tai nebija zināms lēmuma, ar kuru atļauts atbalsts, saturs un tā
nebija uzaicināta piedalīties pirms EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanas notikušajā pārbaudē, tā nebija
informēta par apstrīdētā atbalsta atmaksas risku. Turklāt prasītāja apgalvo, ka holdinga sabiedrība
Lintra
nebija to informējusi par summām, kas uzskatāmas par atbalstu. Pēc prasītājas domām, ja tā būtu zinājusi par atmaksas risku,
tā pati būtu veikusi izpēti un noslēgusi vienošanos ar holdinga sabiedrību
Lintra
, lai novērstu šo risku.
37     Vispirms Komisija atgādina, ka administratīvās procedūras saistībā ar valsts atbalsta tiesībām ietvaros, vienīgi dalībvalstīm
ir visas pusēm paredzētās tiesības. Attiecībā uz atbalsta varbūtējiem vai faktiskajiem saņēmējiem Komisija norāda, ka tai
ir tikai pienākums informēt ieinteresētās personas par to, ka tās var iesniegt savas piezīmes. Komisija uzskata, ka tai nekādā
gadījumā nav jāliek ieinteresētajām personām kontrolēt dalībvalstu sniegto informāciju. Šajā gadījumā Komisija atgādina, ka
tās lēmuma pamatā bija Vācijas Federatīvās Republikas sniegtā informācija un ka prasītāja neuzskatīja par lietderīgu iesaistīties
administratīvajā procedūrā, lai gan procedūras uzsākšanas laikā ieinteresētās personas tika uzaicinātas iesniegt savas piezīmes.
Pēc Komisijas domām, no tā izriet, ka prasītāja nevar iebilst pret to, ka apstrīdētais lēmums pieņemts, pamatojoties uz nepietiekamu
informāciju. Šajā sakarā Komisija norāda, ka tā ir ievērojusi Eiropas Kopienu Tiesas judikatūru, kā arī attiecīgos Regulas
Nr. 659/1999 noteikumus.
38     Komisija nepiekrīt prasītājas apgalvojumam par to, ka tā nebija informēta par 1996. gada 13. marta Lēmumu. Komisija uzskata,
ka tiktāl, ciktāl prasītāja neapstrīd ievērojama finansiāla atbalsta saņemšanu no valsts, nav iespējams, ka tā nepamanīja
minētā atbalsta saņemšanu. Pēc Komisijas domām, atbilstoši rūpības pienākumam, kas pastāv attiecībā uz visiem komersantiem,
prasītājai vajadzēja pārliecināties, ka apstrīdētajam atbalstam ir vajadzīgais Komisijas apstiprinājums. Pastāvot šādiem apstākļiem,
Komisija uzskata, ka prasītāja nevar atsaukties uz savu nezināšanu nolūkā izvairīties no atbalsta atmaksas.
39     Visbeidzot, pēc Komisijas domām, prasītāja kļūdaini uzskata, ka tai jāatmaksā atbalsts vienīgi tad, ja tā būtu pieļāvusi “kļūdu”.
Nekas neiestājas pret to, ka pietiekamas informācijas, ko attiecīgā dalībvalsts iesniegusi Komisijai, trūkums var kaitēt atbalsta
saņēmējam.
–       Lietā T‑133/01
40     Prasītājs lietā T‑133/01 apgalvo, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas Komisijai vajadzēja noteikt un novērtēt faktus, veicot
rūpīgāku pārbaudi. Šajā sakarā prasītājs uzskata, ka Komisijai vajadzēja izjautāt prasītāju, it īpaši pēc tam, kad Komisija
atzina, ka Vācijas iestādes nevarēja iesniegt visu attiecīgo informāciju. Prasītājs uzskata, ka pretēji EKL 88. panta 2. punktā
paredzētajam, informācija tika prasīta tikai Vācijas Federatīvajai Republikai, izslēdzot trešās ieinteresētās personas.
41     Atbildot uz Komisijas apgalvojumu, ka administratīvās procedūras uzsākšanas laikā tā bija uzaicinājusi ieinteresētās personas
iesniegt piezīmes, prasītājs, atzīstot, ka sabiedrības administrators nepiedalījās minētajā procedūrā, apgalvoja, ka tajā
laikā tas nevarēja to izdarīt, jo sabiedrības
ZEMAG
maksātnespējas procedūra vēl nebija sākusies. Jebkurā gadījumā, pretēji Komisijas apgalvotajam, prasītājs uzskata, ka tas
nevarēja norādīt uz apstrīdētajā lēmumā esošo neprecizitāti, jo nepiedalījās administratīvajā procedūrā. Pēc prasītāja domām,
ja minēto secinājumu atbalstītu, tas liegtu ieinteresētajām personām aizstāvības tiesības.
42     Komisija atgādina, ka šajā gadījumā nevar runāt par “sasteigtu procedūru” tiktāl, ciktāl EKL 88. panta 2. punktā paredzētā
procedūra tika uzsākta 1999. gada 22. jūnijā un slēgta tikai divdesmit vienu mēnesi vēlāk – ar 2001. gada 28. martā pieņemto
apstrīdēto lēmumu. Līdz ar to sabiedrībai
ZEMAG
bija vajadzīgais laiks, lai piedalītos minētajā procedūrā. Tāpat Komisija atkārto iepriekš 37. punktā pausto nostāju.
43     Attiecībā uz prasītāja argumentu par to, ka sabiedrības administrators nevarēja iesniegt savas piezīmes sakarā ar to, ka vēl
nebija uzsākta maksātnespējas procedūra, Komisija iebilst, ka, izvirzot šo argumentu, prasītājs neņem vērā, ka administrators
nedarbojas pats savā vārdā un ka formālās izmeklēšanas procedūras laikā prasītājs varēja iesniegt savas piezīmes.
44     Visbeidzot, Komisija apgalvo, ka prasītājs nevarēja balstīties uz tiem faktiem vai apstākļiem, kuri tam bija zināmi formālās
izmeklēšanas procedūras laikā, bet par kuriem tas pēc uzaicinājuma iesniegt piezīmes nebija informējis Komisiju. Pretēji prasītāja
apgalvojumam Komisija uzskata, ka tāds risinājums neatņem ieinteresētajām personām aizstāvības tiesības, jo tām vienmēr ir
iespēja izvirzīt juridisku prasības pamatu, kas nav izvirzīts izmeklēšanas procedūras laikā, vai Komisijas pieļautu kļūdu
vērtējumā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
45     Ar šo prasības pamatu prasītāji būtībā pārmet Komisijai, ka pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas tā nav tiem individuāli lūgusi
sniegt piezīmes.
46     Šī sūdzība ir jānoraida.
47     Pirmkārt, jāatgādina, ka valsts atbalsta kontroles procedūra, ņemot vērā tās vispārīgo sistēmu, ir procedūra, kas tiek ierosināta
pret dalībvalsti, kura saskaņā ar tās Kopienu tiesībās paredzētajiem pienākumiem ir atbildīga par atbalsta piešķiršanu (Tiesas
1986. gada 10. jūlija spriedums lietā 234/84 Beļģija/Komisija, saukta par “
Meura
”,
Recueil
, 2263. lpp., 29. punkts, un Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. janvāra spriedums lietā T‑109/01
Fleuren Compost
/Komisija, Krājums, II‑127. lpp., 42. punkts), un nevis pret atbalsta saņēmēju vai saņēmējiem (Tiesas 2002. gada 24. septembra
spriedums apvienotajās lietās C‑74/00 P un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 83. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Fleuren Compost
/Komisija, 44. punkts).
48     Turklāt atbilstoši iedibinātai judikatūrai jēdziens “ieinteresētās puses” EKL 88. panta 2. punkta izpratnē attiecas uz nenoteiktu
adresātu skaitu. No šā apsvēruma izriet, ka EKL 88. panta 2. punkts neparedz pienākumu individuāli informēt konkrētas personas.
Tā vienīgais mērķis ir paredzēt Komisijas pienākumu nodrošināt, ka visas iespējami ieinteresētās puses ir informētas un iegūst
iespēju iesniegt savus argumentus. Šādos apstākļos paziņojuma publicēšana
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
ir piemērots līdzeklis, lai informētu visas ieinteresētās puses par procedūras uzsākšanu (Tiesas 1984. gada 14. novembra
spriedums lietā 323/82
Intermills
/Komisija,
Recueil
, 3809. lpp., 17. punkts, un Pirmās instances tiesas 1998. gada 25. jūnija spriedums lietā T‑371/94 un T‑394/94
British Airways
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑2405. lpp., 59. punkts). Līdz ar to loma, kuru minētā judikatūra piešķir ieinteresētajām pusēm, ir Komisijas informācijas
avota loma administratīvas procedūras ietvaros, kas uzsākta atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam (Pirmās instances tiesas 1996. gada
22. oktobra spriedums lietā T‑266/94
Skibsværftsforeningen
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1399. lpp., 256. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
British Airways
/Komisija, 59. punkts).
49     Šajā gadījumā, lai gan ir vispāratzīts, ka prasītāji nepiedalījās formālajā izmeklēšanas procedūrā, no 1999. gada 21. augustā
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicētā paziņojuma (OV C 238, 4. lpp.) izriet, ka ieinteresētās puses tika uzaicinātas iesniegt to piezīmes mēneša laikā,
sākot no Komisijas 1999. gada 22. jūnija vēstules publicēšanas datuma, ar kuru tā paziņoja Vācijas Federatīvajai Republikai
par savu lēmumu sākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Ar šo paziņojumu, kas bija iepriekš minētās vēstules kopsavilkums,
kā arī tās teksta atkārtojums, ieinteresētās puses tādējādi tika informētas par Komisijas lēmumu uzsākt formālu izmeklēšanas
procedūru astoņu uzņēmumu reorganizācijai paredzēta atbalsta piešķiršanas ietvaros, starp kuriem bija arī sabiedrība
Saxonia Edelmetalle
un sabiedrība
ZEMAG
.
50     Jāprecizē, ka tikai ar to vien, ka persona ir informēta par formālās procedūras uzsākšanu, nepietiek, lai tā varētu iesniegt
lietderīgas piezīmes. Šajā sakarā jāuzsver, ka Regulas Nr. 659/1999 6. panta 1. punkts, kas saskaņā ar minētās regulas 16. pantu
ir piemērojams arī ļaunprātīgi izmantotam atbalstam, paredz – “lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezumē attiecīgus
faktiskus un tiesiskus jautājumus, tajā ir Komisijas sākotnējais izvērtējums par to, vai [..] pasākumam ir atbalsta iezīmes,
kā arī izklāstīti iemesli, kas liek šaubīties par tā saderību ar kopējo tirgu”. No tā izriet, ka lēmumam sākt formālu izmeklēšanas
procedūru, neskatoties uz vērtējuma pagaidu raksturu, jābūt pietiekami precīzam, lai ieinteresētās puses varētu efektīvi piedalīties
formālajā izmeklēšanas procedūrā, kuras laikā tām ir iespēja paust savus argumentus. Šim nolūkam ir pietiekami, ka ieinteresētās
puses var iepazīties ar Komisijas argumentāciju.
51     Tomēr ir jāuzsver, ka prasītāji nav apgalvojuši, ka lēmums par procedūras sākšanu nebija pietiekami pamatots, lai tie varētu
lietderīgi realizēt savas tiesības iesniegt piezīmes.
52     Pat pieņemot, ka prasītāji izvirzīja šādu argumentu, Pirmās instances tiesa atzīmē, ka ar iepriekš 49. punktā minēto paziņojumu
Komisija pietiekami skaidri pauda savas šaubas par 1996. gada 13. marta Lēmumā paredzēto nosacījumu ievērošanu un tādējādi
ļāva prasītājiem lietderīgi realizēt to tiesības iesniegt piezīmes. Komisija uzskatīja, ka, pirmkārt, reorganizācijas plāna
galvenās sastāvdaļas, tādas kādas tās tika apstiprinātas, netika ieviestas. Otrkārt, Komisija uzskatīja, ka 1996. gada 13. marta
Lēmums vairs neattiecās uz attiecīgo atbalstu, un šajā sakarā sniedza vairākus precīzus piemērus, starp tiem arī attiecībā
uz uzņēmumu zaudējumu segšanai un ieguldījumu finansēšanai pēc reorganizācijas plānu neveiksmes paredzēto atbalstu. Tāpat
Komisija norādīja, ka ir iespējams, ka
Lintra
grupas uzņēmumiem tika piešķirts papildu atbalsts par kopējo summu vairāk nekā DEM 82 000 0000. Komisija tāpat pauda šaubas
par minētā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, tostarp sakarā ar to, ka atbalsta daļu varēja izmantot citādiem mērķiem nekā
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācija, un reorganizācijas plāni netika pilnībā realizēti. Turklāt Komisija bija tieši vērsusi
Vācijas iestāžu un iespējamo ieinteresēto personu uzmanību uz to, ka nelikumīgi piešķirtais atbalsts tā saņēmējam vajadzības
gadījumā ir jāatmaksā.
53     Tā kā Komisija ar
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
publicētu paziņojumu uzaicināja sākotnēji ar iepriekšēju lēmumu atļautā atbalsta saņēmējus iesniegt piezīmes par iespējamo
attiecīgā lēmuma pārkāpumu sakarā ar to, ka attiecīgais atbalsts tika izmantots minētajam lēmumam pretējā veidā, un minētie
saņēmēji neizmantoja šo iespēju, Komisija nav pārkāpusi to tiesības (iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija, 84. punkts, un iepriekš 47. punktā minētais spriedums lietā
Fleuren Compost
/Komisija, 47. punkts). Turklāt Komisija nevar būt atbildīga par to, ka attiecīgā dalībvalsts vai, kā to norāda prasītāja
lietā T‑111/01 – holdinga sabiedrība
Lintra
, nav informējusi prasītāju par formālās izmeklēšanas procedūras sākšanu.
54     Šo secinājumu nevar apstrīdēt ar prasītāja lietā T‑133/01 apgalvojumu, ka EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras sākšanas
laikā vēl nebija uzsākta maksātnespējas procedūra. Kā to arī pamatoti norāda Komisija, no iesniegtā prasības pieteikuma skaidri
izriet, ka maksātnespējas administrators darbojas tikai šajā statusā un nevis pats savā vārdā. Kā jau iepriekš 49. punktā
norādīts, lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru publicēšanas brīdī attiecīgajā lēmumā tieši minētajai sabiedrībai
ZEMAG
bija pietiekams laiks, lai atbildētu uz uzaicinājumu iesniegt piezīmes.
55     Tāpat Pirmās instances tiesa nevar piekrist prasītājas lietā T‑111/01 argumentiem, ka uz to neattiecās lēmums sākt formālu
izmeklēšanas procedūru un tā neko nezināja par atmaksas risku. Tiktāl, ciktāl prasītāja ir vairākkārt minēta šajā lēmumā un
ciktāl Komisija pauda šaubas par visa atbalsta, ko tā ar savu 1996. gada 13. marta lēmumu bija atļāvusi
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācijai, pareizu izmantošanu, šis lēmums noteikti skāra prasītāju lietā T‑111/01. Nevar pārmest
Komisijai, ka pēc uzaicinājuma, kas pausts iepriekš 49. punktā minētajā Komisijas paziņojumā, prasītāja izvēlējās neiesniegt
piezīmes.
56     Turklāt, kā iepriekš 52. punktā norādīts, lēmums par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu pietiekami skaidri norādīja,
ka tajā paredzētais atbalsts vajadzības gadījumā ir atgūstams no tā saņēmējiem atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 14. pantam.
Tādējādi no lēmuma par formālas izmeklēšanas procedūras sākšanu publicēšanas brīža prasītāja lietā T‑111/01 nevarēja nezināt
par attiecīgā atbalsta atmaksas risku. Līdz ar to prasītāja vairs nevarēja arī balstīties uz tiesisko paļāvību par attiecīgā
atbalsta saderību ar kopējo tirgu; uz apgalvojumu, kas tādējādi ir pretrunā prasītājas paustajam, ka tā nebija informēta par
1996. gada 13. marta Lēmumu.
57     Otrkārt, ir jānoraida arī prasītāju arguments par to, ka pēc tam, kad Vācijas Federatīvā Republika neatbildēja uz 2000. gada
1. augusta Lēmumu par informācijas sniegšanu, Komisijai vajadzēja tieši izjautāt prasītājus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
58     Šajā sakarā, pat pieņemot, ka Vācijas Federatīvā Republika neizpildīja iepriekš minēto lēmumu par informācijas sniegšanu,
no Regulas Nr. 659/1999 13. panta 1. punkta izriet, ka tādā gadījumā Komisija var izbeigt formālo izmeklēšanas procedūru un
pieņemt lēmumu par atbalsta saderību vai nesaderību ar kopējo tirgu, pamatojoties uz pieejamo informāciju. Šis lēmums Regulas
Nr. 659/1999 14. pantā minētajos apstākļos var paredzēt jau piešķirtā atbalsta atgūšanu no tā saņēmēja. Atbilstoši Regulas
Nr. 659/1999 16. pantam 13. un 14. panta noteikumi
mutatis mutandis
ir piemērojami ļaunprātīgi izmantota atbalsta gadījumā. Līdz ar to no šiem noteikumiem izriet, ka pretēji prasītāju apgalvotajam
gadījumā, kad dalībvalsts nav izpildījusi Komisijas rīkojumu par informācijas sniegšanu, Komisijai nav pienākuma izjautāt
ieinteresētās personas.
59     Turklāt jāatgādina, ka šajā gadījumā prasītāji neapgalvo, nedz ka tie atbilstoši Regulas 20. panta 3. punktam ir saņēmuši
lēmuma kopiju, kas paredzēja Vācijas Federatīvajai Republikai sniegt informāciju, nedz
a fortiori
ka, neskatoties uz Komisijas 2000. gada 1. augusta Lēmumā par informācijas sniegšanu Vācijas Federatīvajai Republikai adresēto
uzaicinājumu izsniegt to visiem iespējamiem attiecīgā atbalsta saņēmējiem, tie iesniedza informāciju Komisijai, ko tā neņēma
vērā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas.
60     Visbeidzot, prasītāja lietā T‑111/01 pārmet Komisijai, ka tā nav veikusi pārbaudes uz vietas, kā to paredz Regulas Nr. 659/1999
noteikumi.
61     Šis iebildums, kas neattiecas uz tiesībām, kas ieinteresētajām pusēm ir EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras laikā,
bet gan uz valsts atbalsta pārbaudes laikā Komisijas veiktās izmeklēšanas apmēru, tiks izskatīts turpmāk 98. līdz 100. punktā
saistībā ar prasības pamatu par kļūdu attiecībā uz secinājumu, ka ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautais atbalsts ir izmantots
ļaunprātīgi.
62     Šādos apstākļos izriet, ka kopējais prasības pamats par prasītāju tiesību pārkāpumu EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras
ietvaros, ir noraidāms.

Par prasības pamatu attiecībā uz faktiska rakstura kļūdām apstrīdētajā lēmumā (lieta T‑133/01)
Lietas dalībnieku argumenti
63     Prasītājs lietā T‑133/01 pārmet Komisijai, ka tā ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, pamatojoties uz četriem kļūdainiem faktiem.
Pirmkārt, pretēji tam, ko apstiprina apstrīdētā lēmuma 39. apsvērums, sabiedrības
ZEMAG
laikposmā no 1994. līdz 1997. gadam realizētie ieguldījumi nebija mazāki par sākotnēji paredzētajiem. Otrkārt, prasītājs
saņēma mazāku summu (DEM 44 977 000), nekā Komisija norāda apstrīdētā lēmuma 40. apsvērumā (DEM 65 617 000). Treškārt, attiecībā
uz atbalstu, kas ir atgūšanas rīkojuma priekšmets, prasītājs saņēma nevis naudas līdzekļu aizdevumu, bet gan naudas līdzekļu
atbalstu. Visbeidzot, savā replikā prasītājs, no vienas puses, apstrīd Komisijas apgalvojumus par
Lintra
meitas sabiedrību ražošanas programmu neatbilstību tirgus nosacījumiem un, no otras puses – par holdinga sabiedrības
Lintra
vadītāju kvalifikācijas un profesionālo spēju trūkumu.
64     Komisija uzskata, ka trīs pirmajiem apgalvojumiem par faktiska rakstura kļūdām nevar piekrist. Pēc Komisijas domām, apstrīdētajā
lēmumā minētie secinājumi ir balstīti uz Vācijas iestāžu sniegto informāciju, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par
informācijas sniegšanu. Komisija uzskata, ka, tā kā prasītājs nepiedalījās administratīvajā procedūrā, tas ir atteicies no
iespējas atsaukties uz jebkādu neprecizitāti faktiskajos apstākļos. Tāpat Komisija atgādina, ka atbilstoši Eiropas Kopienu
Tiesas judikatūrai un Regulas Nr. 659/1999 noteikumiem – gadījumā, kad dalībvalsts, neskatoties uz Komisijas rīkojumu, neiesniedz
prasīto informāciju, Komisija ir tiesīga izbeigt procedūru un pieņemt lēmumu, pamatojoties uz pieejamo informāciju. Pat ja
Komisija būtu pieļāvusi prasītāja minētās kļūdas, pēc Komisijas domām, tas neietekmē apstrīdētā lēmuma precizitāti, kas paredz,
ka atbalsts galvenokārt tika izmantots saskaņā ar apstiprināto reorganizācijas plānu. Attiecībā uz apstrīdēto atbalstu tā
atmaksa tika pieprasīta nevis sakarā ar to, ka meitas sabiedrības to nelikumīgi izlietoja, bet gan sakarā ar to, ka holdinga
sabiedrība
Lintra
to paturēja sev un pēc pirmās reorganizācijas acīmredzamās neveiksmes piešķīra naudas līdzekļu aizdevumu.
65     Attiecībā uz prasītāja minēto ceturto faktiska rakstura kļūdu Komisija apgalvo, ka, tā kā uz šo kļūdu pirmo reizi tika norādīts
replikas stadijā un tas nav juridisks arguments, kas var pamatot apstrīdētā lēmuma nelikumību, šis secinājums nav pieņemams.
Katra ziņā Komisija uzskata, ka minētais apgalvojums nav pamatots, jo Komisija cita starpā pārbaudīja attiecīgās informācijas
ticamību Vācijas iestādēs.
Pirmās instances tiesas vērtējums
66     Komisija būtībā norāda, ka prasītājs lietā T‑133/01 nevar izvirzīt iepriekš 63. punktā minētos argumentus attiecībā uz faktiem,
jo tie netika izvirzīti apstrīdētā atbalsta izmeklēšanas procedūras ietvaros. Turklāt Komisija uzskata, ka minētā ceturtā
kļūda faktos nav pieņemama, jo tā tika izvirzīta novēloti, jau replikas stadijā.
67     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai saskaņā ar EKL 230. pantu celtai prasībai par tiesību akta atcelšanu Kopienas tiesību
akta likumība ir jānovērtē, izmantojot to faktisko un tiesisko informāciju, kas pastāvēja akta pieņemšanas laikā. It īpaši
Komisijas veikto novērtējumu var pārbaudīt, izmantojot tikai to informāciju, kas tai bija pieejama novērtējuma veikšanas laikā
(spriedums lietā
British Airways
u.c./Komisija, iepriekš 48. punkts, 81. punkts; Pirmās instances tiesas 1999. gada 6. oktobra spriedumi lietā T‑110/97
Kneissl Dachstein
/Komisija,
Recueil
, II‑2881. lpp., 47. punkts, un lietā T‑123/97
Salomon
/Komisija,
Recueil
, II‑2925, 48. punkts).
68     No tā izriet, ka gadījumā, kad prasītājs ir piedalījies EKL 88. panta 2. punktā paredzētajā izmeklēšanas procedūrā, tas nevar
pamatoties uz Komisijai nezināmiem argumentiem attiecībā uz faktiem, kurus tas nav darījis zināmus Komisijai izmeklēšanas
procedūras laikā. Savukārt nekas neliedz ieinteresētajai pusei izvirzīt administratīvās procedūras stadijā neminētu juridisku
prasības pamatu pret galīgo lēmumu (šajā sakarā skat. iepriekš 67. punktā minētos spriedumus lietā
Kneissl Dachstein
/Komisija, 102. punkts, un lietā
Salomon
/Komisija, 55. punkts).
69     Minētā judikatūra nav neizbēgami jāattiecina uz visiem gadījumiem, kuros uzņēmums nav piedalījies EKL 88. panta 2. punktā
paredzētajā izmeklēšanas procedūrā. Neizslēdzot, ka noteiktos izņēmuma gadījumos minētā judikatūra nav piemērojama, tomēr
ir jākonstatē, ka šajā gadījumā tā ir piemērojama.
70     Jāatgādina, ka prasītājs neizmantoja savas tiesības piedalīties izmeklēšanas procedūrā, lai gan ir vispāratzīts, ka lēmumā
par izmeklēšanas procedūras sākšanu tas bija vairākkārt īpaši pieminēts – it īpaši ievadā un lēmuma 2.1. un 2.4. punktā –
un ka minētajā lēmumā bija paustas šaubas par
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācijai paredzētā atbalsta pareizu izmantošanu, ņemot vērā 1996. gada 13. marta Lēmumu. Tāpat ir
vispāratzīts, ka faktiskā informācija, ko Komisija min apstrīdētā lēmuma 39. un 40. apsvērumā, ir balstīta uz Vācijas iestāžu
izmeklēšanas procedūras ietvaros sniegto informāciju. Šādos apstākļos prasītāja argumenti par ieguldījumu summu un saņemto
atbalsta summu ir argumenti attiecībā uz faktiem, kas Komisijai apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nebija zināmi, ko tādējādi
šā lēmuma apstrīdēšanas nolūkos nevar pirmoreiz izvirzīt Pirmās instances tiesā.
71     Identisks secinājums attiecas arī uz minētajām Komisijas kļūdām faktos attiecībā uz
Lintra
grupas meitas sabiedrību ražošanas programmas neatbilstību tirgus apstākļiem un holdinga sabiedrības
Lintra
vadītāju kvalifikācijas un profesionālo spēju trūkumu, kas minēts apstrīdētā lēmuma 16. apsvērumā, un nav nepieciešams pārbaudīt
Komisijas izvirzīto iebildumu par replikā minēto argumentu novēloto raksturu. Katrā ziņā jāatzīst, ka, pat pieņemot, ka tie
attiecas uz faktiska rakstura kļūdām, šiem vispārīgās kārtības norādījumiem nav nekāda sakara ar apstrīdētajā lēmumā pausto
Komisijas atzinumu.
72     Visbeidzot, attiecībā uz juridisku un nevis tīri faktisku jautājumu par to, vai sabiedrība
ZEMAG
pēc pirmā reorganizācijas plāna neveiksmes naudas līdzekļu aizņēmuma vietā saņēma naudas līdzekļu atbalstu, kā tas izriet
no apstrīdētā lēmuma, prasītājs, atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumiem šajā sakarā, tikai norādīja, ka šī atšķirība
ir saistīta ar dažādiem holdinga sabiedrības
Lintra
izmantotiem terminiem, un nevarēja precizēt, kā šī kvalifikācija varēja ietekmēt apstrīdētā atbalsta atmaksu. No tā izriet,
ka šis arguments ir maznozīmīgs.
73     Līdz ar to prasības pamats par faktiska rakstura kļūdām apstrīdētajā lēmumā ir noraidāms.

Par izvirzīto prasības pamatu par iespējamo kļūdu, secinot, ka ar Komisijas 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautais atbalsts
ir izmantots ļaunprātīgi (lieta T‑111/01)
Lietas dalībnieku argumenti
74     Pirmkārt, prasītāja lietā T‑111/01 apgalvo, ka tai līdz 1996. gadam piešķirtais atbalsts tika izmantots atbilstoši 1996. gada
13. marta Lēmumam, kā tas izriet no dokumentāriem pierādījumiem, ko
BvS
iesniedza Vācijas iestādēm. Kaut arī apstrīdētais lēmums nedetalizē summu DEM 3 195 559 apmērā, kuras atmaksa no prasītājas
tiek prasīta kā summas DEM 22 978 000 apmērā daļa, kas pats par sevi, pēc prasītājas domām, ir nelikumīgi, veiktie maksājumi
liecina, ka tie atbilda reorganizācijas plānam un bija atļauti ar 1996. gada 13. marta Lēmumu.
75     Tādējādi pretēji Komisijas apgalvojumam apstrīdētajā lēmumā prasītāja apgalvo, ka summas DEM 22 978 000 apmērā daļa netika
izmantota holdinga sabiedrības
Lintra
vadības pakalpojumu samaksai, bet tikai reorganizācijas pasākumu finansēšanai. Šajā sakarā prasītāja atgādina, ka Vācijas
valdība savā paziņojumā Komisijai, kas datēts ar 2002. gada 2. oktobri, norādīja, ka holdinga sabiedrības
Lintra
sniegtie pakalpojumi meitas sabiedrībām bija paredzēti to reorganizācijas nodrošināšanai, bez kuriem reorganizācija nebūtu
iespējama. Turklāt, lai gan atbalsts tika izmantots holdinga sabiedrības
Lintra
sniegto pakalpojumu finansēšanai, prasītāja uzskata, ka tā nav ļaunprātīga izmantošana. Prasītāja apgalvo, ka Komisijai bija
zināma Vācijas iestāžu izvēlētās grupas struktūra, tostarp tas, ka
Lintra
bija vienkāršs holdings, par kura pakalpojumiem, piemērojot iekšējo sadalījuma kārtību, rēķini tika piestādīti tā meitas
sabiedrībām. Tā kā Komisija bija devusi savu piekrišanu atbalsta izmantošanai holdinga sabiedrības
Lintra
sniegto pakalpojumu finansēšanai, atbalsts ir uzskatāms par tādu, uz kuru attiecas 1996. gada 13. marta Lēmums.
76     Otrkārt, prasītāja norāda, ka apstrīdētais lēmums balstās tikai uz pieņēmumiem par iespējamu ļaunprātīgu atbalsta izmantošanu,
kas paši radušies no nenoteiktiem no Vācijas iestādēm iegūtiem norādījumiem. Prasītāja, pamatojoties uz apstrīdētā lēmuma
42. apsvērumu, uzskata, ka Komisija balstās uz Vācijas Federatīvās Republikas deklarāciju, atbilstoši kurai tā nevarēja izslēgt,
ka atbalsts tika izmantots holdinga sabiedrības
Lintra
pakalpojumu finansēšanai. Pēc prasītājas domām, tam vajadzēja liecināt, ka atbalsts tiešām ir izmantots minēto pakalpojumu
finansēšanai.
77     Komisija, pirmkārt, atgādina, ka atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam nebija paredzēts, ka holdinga sabiedrība
Lintra
izmantos atbalstu. Tā nevarēja izmantot atbalstu, jo minētā sabiedrība nebija grūtībās nonācis uzņēmums. Tas pats attiecas
uz
Lintra
meitas sabiedrību veikto atbalsta izmantošanu holdinga sabiedrības
Lintra
pakalpojumu finansēšanai. Komisija apgalvo, ka, no vienas puses, summa DEM 22 978 000 apmērā palika holdinga sabiedrības
Lintra
kontos un Vācijas iestādes nevarēja sniegt precīzu informāciju par tās izlietošanu, un, no otras puses, tā kā meitas sabiedrības
bija atbildīgas par šīs summas pareizu izmantošanu, kopējā summa jāatgūst no holdinga sabiedrības
Lintra
un tās meitas sabiedrībām. Tas, ka Komisija zināja par sabiedrības
Lintra
holdinga raksturu, nenozīmē, ka par šīs sabiedrības sniegtajiem pakalpojumiem var norēķināties ar valsts atbalsta līdzekļiem,
kas bija atļauti meitas sabiedrību reorganizācijas veikšanai.
78     Otrkārt, Komisija uzskata, ka attiecībā uz holdinga sabiedrības
Lintra
sniegtajiem vadības pakalpojumiem prasītāja vairākkārt ir nonākusi pretrunās pati ar sevi. Tas apstiprina, ka holdinga sabiedrības
Lintra
tās meitas sabiedrībām sniegtie pakalpojumi bija nepieciešami to reorganizācijai, un tādējādi tie ir uzskatāmi par atbalstu,
uz ko attiecas 1996. gada 13. marta Lēmums. Lai gan prasītāja minētos pakalpojumus saņēma par valsts subsīdiju līdzekļiem,
tas ir, par brīvu, prasītāja tomēr atzina, ka ir norēķinājusies par šiem pakalpojumiem, izmantojot piešķirto atbalstu. Pēc
Komisijas domām, no tā izriet, ka prasītāja nevarēja pamatoti uzskatīt, ka atbalstu, kura atmaksa tai tiek prasīta, tā ieguva
pret atlīdzību. Katra ziņā, pēc Komisijas domām, atbalsts ir atgūstams, jo nav iespējams nešaubīgi noteikt, ka tas izmantots
atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam. Tādējādi atgūšanas pamatā ir nevis grupas abstraktā struktūra, bet gan tas, ka saskaņā
ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atbalsta saņēmējas bija
Lintra
meitas sabiedrības.
79     Visbeidzot, attiecībā uz prasītājas minētajiem pieņēmumiem Komisija norāda, ka tā nav pamatojusies uz tādiem pieņēmumiem.
Apstrīdētajā lēmumā ir tikai konstatēts, ka Vācijas iestādes nevarēja izslēgt, ka meitas sabiedrības faktiski izmantoja atbalstu
holdinga sabiedrības
Lintra
sniegto pakalpojumu samaksai. Komisija piebilst, ka gadījumā, ja holdinga sabiedrība
Lintra
atbalstu ir izlietojusi, tas jāatgūst no meitas sabiedrībām, kas saņēma holdinga vadības pakalpojumus. Gadījumā, ja prasītājai
bija pierādījumi, ka tā nav saņēmusi minētos pakalpojumus bez atlīdzības, tai vajadzēja iesniegt tos Komisijai administratīvās
procedūras laikā, atbildot uz Komisijas uzaicinājumu iesniegt piezīmes.
Pirmās instances tiesas vērtējums
80     Prasītāja lietā T‑111/01 būtībā apstrīd, ka atbalsta daļa DEM 22 978 000 apmērā, pamatojoties uz kuru aprēķināja summu DEM 3 195 559
apmērā, kuras atmaksu paredz apstrīdētais lēmums, izmantota ļaunprātīgi. Prasītāja uzskata, ka šis atbalsts izmantots tās
reorganizācijai atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam.
81     Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī prasības pamata pārbaude ir veicama divos posmos. Vispirms ir jāpārbauda 1996. gada
13. marta Lēmuma precīzais apjoms. Pēc tam, ņemot vērā šo pārbaudi, Pirmās instances tiesa pārbaudīs, vai Komisija varēja
apstrīdētajā lēmumā atzīt, ka atbalsta summa, pamatojoties uz kuru aprēķināta summa, kas prasītājai lietā T‑111/01 ir jāatmaksā,
izmantota ļaunprātīgi EKL 88. panta 2. punkta izpratnē.
–       Par 1996. gada 13. marta Lēmuma apjomu
82     1996. gada 13. marta Lēmumā Komisija vispirms pārbaudīja astoņu holdinga sabiedrības
Lintra
pārvaldīto meitas sabiedrību, starp tām arī prasītājas lietā T‑111/01, individuālo stāvokli no ekonomiskā, sociālā un paredzētās
dzīvotspējas aspekta saistībā ar Vācijas iestāžu plānoto reorganizāciju. Komisija arī norādīja, ka pēc izsludinātā konkursa,
kura mērķis bija reorganizēt un privatizēt uzņēmumus, Vācijas iestādes izvēlējās
Emans & Partners GbR
pirkuma piedāvājumu visu uzņēmumu kopumam, jo šo piedāvājumu atzina par labāko, it īpaši ņemot vērā darbavietu saglabāšanu,
ieguldījumu plānu, pircēja personāla iesaistīšanu, finansiālās saistības pret
Treuhandanstalt
un katra uzņēmuma perspektīvas.
Treuhandanstalt
(vēlāk –
BvS
) pārdeva 100 % holdinga sabiedrībai
Lintra
piederošo uzņēmumu daļas. Komisija precizēja Vācijas iestāžu paredzētos finansiālos pasākumus
Lintra
grupas uzņēmumu reorganizācijai un privatizācijai, tas ir atbalstu DEM 970 200 000 apmērā, kas vēlāk samazināts līdz DEM 824 200 000.
Savā analīzē par atbalsta saderību Komisija norādīja, ka, “neskatoties uz konkursa procedūru, [netika] atrasts neviens investors,
kas [bija] gatavs uzņemties ar attiecīgo uzņēmumu reorganizāciju saistīto ekonomisko risku, nepastāvot valsts atbalstam”,
un, “tā kā uzņēmumi [bija] pārdoti tam, kas piedāvāja visaugstāko cenu, privatizācijas līgumā paredzētais valsts atbalsts
[bija] ierobežots ar visnepieciešamāko, lai dotu iespēju uzņēmumiem ilgtermiņā atjaunot to konkurētspēju”. Komisija precizēja,
ka “uzņēmumi to kopumā darboj[ā]s attīstības stadijā esošā tirgū, kur nepastāv[ēja] strukturāla spēja saražot vairāk produkcijas
nekā vajadzīgs”, un ka “finansiālais atbalsts bija ierobežots laikā”. No tā Komisija secināja, ka “atbalsts atbild[a] reorganizācijas
nosacījumiem (konkurētspēja, samērīgums, jaudas samazināšana)”.
83     Pārbaudes beigās Komisija, no vienas puses, secināja, ka “ja izskat[ītu] visu reorganizācijai paredzēto atbalstu, [varētu]
konstatēt, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu Līguma 92. panta 3. punkta c) apakšpunkta izpratnē [..], jo tas [bija]
ierobežots ar visnepieciešamāko un nepiešķīra uzņēmumiem privileģētu stāvokli salīdzinājumā ar konkurentiem”. No otras puses,
Komisija tāpat uzskatīja, ka “tas, ka visi uzņēmumi [bija] dibināti apvidū, uz kuru attiecas Līguma 92. panta 3. punkta a) apakšpunktā
paredzētais izņēmums [..], ņemot vērā uzņēmumu, kam sniegts atbalsts, skaitu un lielumu, to piedāvāto produktu dažādību un
to, ka tādējādi nevar[ēja] rasties sinerģijas efekts, kā arī atbalsta relatīvi ierobežoto summu, attiecīgais atbalsts [tika]
atzīts par saderīgu ar kopējo tirgu Līguma 92. panta 3. punkta a) apakšpunkta izpratnē”.
84     No 1996. gada 13. marta Lēmuma izriet, ka atļautā atbalsta saņēmējas bija astoņas
Lintra
meitas sabiedrības, ieskaitot prasītāju lietā T‑111/01, kuru stāvoklis ekonomiskā, sociālā un dzīvotspējas ziņā bija īpaši
aprakstīts lēmuma 1.–5. lapaspusē, izņemot holdinga sabiedrību
Lintra
, kuras funkcijās ietilpa grupas vadība ar mērķi, cik vien drīz iespējams, reorganizēt un privatizēt meitas sabiedrības. Kaut
arī Vācijas iestāžu paredzēto finansiālo pasākumu mērķis bija rekapitalizēt sabiedrības un finansēt reorganizācijas pasākumus,
tostarp ar
BvS
līdzdalību zaudējumu segšanā, ar ieguldījumiem paredzēto atbalstu un sabiedrību naudas līdzekļu vajadzību nosegšanu, 1996. gada
13. marta Lēmums atļāva tikai tādu atbalstu, ko holdinga sabiedrība
Lintra
var izmantot savas darbības finansēšanai. Tas, ka Vācijas iestādes varēja piešķirt atbalstu holdinga sabiedrībai
Lintra
grupas vadības ietvaros, netraucē uzskatīt, ka šīs grupas meitas sabiedrības saņem no tā priekšrocību (šajā sakarā skat.
Tiesas 1985. gada 19. septembra spriedumu apvienotajās lietās 172/83 un 226/83
Hoogovens Groep
/Komisija,
Recueil
, 2831. lpp., 34. punkts) un patiesībā ir ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautā atbalsta saņēmējas. No tā izriet, ka 1996. gada
13. marta Lēmumā Komisija atļāva atbalstu tikai
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācijai, ieskaitot prasītāju lietā T‑111/01.
–       Par secinājumu, ka atbalsts, kura atmaksa prasītājai lietā T‑111/01 tiek prasīta, ir izmantots ļaunprātīgi
85     Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam, ja Komisija konstatē, ka atbalsts ir izlietots nepareizi,
tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts jāizbeidz vai jāmaina.
86     No EKL 88. panta 2. punkta savienojumā ar Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) apakšpunktu un 16. pantu izriet, ka Komisijai ir
jāpierāda, ka saņēmējs ir ļaunprātīgi izmantojis ar tās agrāku lēmumu iepriekš atļautu atbalstu vai tā daļu. Nepastāvot šādiem
pierādījumiem, ir uzskatāms, ka uz šo atbalstu attiecas iepriekšējais lēmums, ar kuru atļauts atbalsts. Tomēr Regulas Nr. 659/1999
16. panta atsauce uz 13. pantu atļauj Komisijai gadījumā, kad dalībvalsts neizpilda rīkojumu sniegt informāciju, pieņemt lēmumu
izbeigt formālo izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz pieejamo informāciju. Tādējādi, ja dalībvalsts nesniedz pietiekami
skaidru un precīzu informāciju par atbalsta izmantošanu, attiecībā uz kuru Komisija, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju,
pauž šaubas par tās iepriekšējā lēmuma, ar kuru atļauts atbalsts, ievērošanu, Komisija var atzīt, ka attiecīgais atbalsts
ir izmantots ļaunprātīgi.
87     Turklāt jāatgādina, ka šajā gadījumā apstrīdētā lēmuma 42. apsvērumā Komisija ir konstatējusi:
“Tiktāl, ciktāl
Lintra
grupai piešķirtais atbalsts nav izmantots apstiprinātajā reorganizācijas plānā paredzētajiem mērķiem, uz to neattiecas 1996. gada
13. marta Lēmums, saskaņā ar kuru atbalsts bija jāizmanto tieši
Lintra
meitas sabiedrību reorganizācijai. Atbalsta izmantošana [holdinga] sabiedrībā
Lintra
[..] nebija tieši paredzēta ne reorganizācijas plānā, ne minētajā lēmumā. Turklāt šāda iespēja nemaz nevarēja pastāvēt, jo
minētā sabiedrība nebija grūtībās nonācis uzņēmums. Tas, ka meitas sabiedrības izmantos atbalstu [holdinga sabiedrības]
Lintra
sniegto pakalpojumu finansēšanai [..], nebija tieši paredzēts ne reorganizācijas plānā, ne arī 1996. gada 13. marta Lēmumā.
Vācijas iestādes apstiprināja, ka nevarēja izslēgt, ka meitas sabiedrības faktiski izmantoja atbalstu minētās sabiedrības
sniegto pakalpojumu samaksai. Turklāt, atbildot uz rīkojumu sniegt informāciju attiecībā uz [holdinga sabiedrības]
Lintra
[..] kopējiem izdevumiem (personāla izdevumi, juridiskie izdevumi, biroju īre, utt.), Vācijas iestādes iesniedza tikai kopsavilkuma
skaitļus un precīzi neatspoguļoja, kādus pakalpojumus pret atlīdzību šī sabiedrība sniedza, kādām meitas sabiedrībām un kādā
laikposmā. Ņemot vērā, ka Vācijas iestādes šajā sakarā nevarēja sniegt pietiekamus pierādījumus, Komisija uzskata, ka uz summu
34,978 miljonu DEM apmērā, kas atradās [holdinga] sabiedrības
Lintra
kasē [..], neattiecās 1996. gada 13. marta Lēmums.”
88     Līdz ar to Komisija apstrīdētā lēmuma 43. apsvērumā secina:
“Piešķirtā atbalsta daļa, kas palika [holdinga sabiedrības]
Lintra
rīcībā [..], kopsummā 34,978 miljoni DEM, nav izmantota atbilstoši apstiprinātā reorganizācijas plāna noteikumiem. Tādējādi
atbalsta saņēmējs to ir izmantojis, pārkāpjot 1996. gada 13. marta Lēmumu, kas ir ļaunprātīga izmantošana EKL 88. panta 2. punkta
[..] un Regulas Nr. 659/1999 1. panta g) [apakšpunkta] apvienoto noteikumu izpratnē [..].”
89     Attiecībā uz summas daļu DEM 22 978 000 apmērā Komisija apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā konstatēja, ka “Vācijas iestādes atbildē
uz rīkojumu sniegt informāciju [nesniedza] detalizētus pierādījumus” attiecībā uz atbalsta izmantošanu. Tāpat Komisija apstrīdētā
lēmuma 45. apsvērumā norādīja, ka “Vācijas iestādes [nepierādīja], ka šī summa tālāk novirzīta meitas sabiedrībām”, lai gan
tā uzsvēra, ka “no Vācijas iestāžu iesniegtās informācijas izriet, ka [nebija] šaubu par to, ka [holdinga] sabiedrība
Lintra
[..] [saņēma] visu atbalsta summu”. Līdz ar to Komisija pieprasīja, lai no holdinga sabiedrības
Lintra
un tās meitas sabiedrībām tiktu atgūta visa summa atbilstoši apstrīdētā lēmuma 46. apsvērumā paredzētajiem nosacījumiem.
Atbilstoši šim apsvērumam Vācijas Federatīvajai Republikai no prasītājas lietā T‑111/01 ir jāpieprasa DEM 3 195 559 atmaksa.
90     No iepriekš minētajiem apstrīdētā lēmuma apsvērumiem un lietas materiāliem izriet, ka ir vispāratzīts, ka valsts atbalsta
daļa DEM 22 978 000 apmērā ir palikusi holdinga sabiedrības
Lintra
kontos. Tāpat ir vispāratzīts, ka
Lintra
grupas vadības ietvaros holdinga sabiedrība
Lintra
sniedza dažādus pakalpojumus
Lintra
meitas sabiedrībām. Savukārt esošā prasības pamata ietvaros lietas dalībniekiem ir atšķirīgi viedokļi par to, vai Komisija
varēja atzīt, ka summa DEM 22 978 000 apmērā izmantota ļaunprātīgi, neskatoties uz to, ka tā nevarēja noteikt, kā šī summa
faktiski izmantota, jo Vācijas iestādes, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par informācijas sniegšanu, nebija iesniegušas
detalizētus pierādījumus.
91     Šajā sakarā jāatgādina, ka Komisijai, veicot pārbaudi, ir jāņem vērā un jānovērtē sarežģīti ekonomiskie fakti un apstākļi.
Kopienu tiesa nevar aizstāt Komisijas veikto komplekso ekonomisko faktu un apstākļu novērtēšanu ar pašas vērtējumu; Pirmās
instances tiesa līdz ar to pārbauda tikai, vai ir ievēroti procesuālie noteikumi un vai ir sniegts pamatojums, faktu precizitāti,
kā arī, vai nepastāv acīmredzamas kļūdas vērtējumā un pilnvaru nepareiza izmantošana (Tiesas 1980. gada 29. oktobra spriedums
lietā 138/79
Roquette Frères
/Padome,
Recueil
, 3333. lpp., 25. punkts; 1993. gada 15. jūnija spriedums lietā C‑225/91
Matra
/Komisija,
Recueil
, I‑3203. lpp., 25. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 15. jūlija spriedums lietā T‑17/93
Matra Hachette
/Komisija,
Recueil
, II‑595. lpp., 104. punkts; 1995. gada 8. jūnija spriedums lietā T‑9/93
Schöller
/Komisija,
Recueil
, II‑1611. lpp., 140. punkts; iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
Skibsværftsforeningen
u.c./Komisija, 170. punkts, un 1997. gada 24. oktobra spriedums lietā T‑243/94
British Steel
/Komisija,
Recueil
, II‑1887. lpp., 113. punkts).
92     Šajā gadījumā Komisijas secinājums, ka summa DEM 22 978 000 apmērā izmantota ļaunprātīgi, nav saistāms ar acīmredzamu kļūdu
vērtējumā.
93     Nevar pārmest Komisijai, ka tā ir pieņēmusi apstrīdēto lēmumu, neskatoties uz to, ka tā nevarēja noteikt, kā attiecīgā summa
faktiski izmantota. Ņemot vērā iepriekš minēto 86. punktu, ja Komisijai ir jāpierāda, ka tās iepriekš atļautais atbalsts izmantots
ļaunprātīgi, dalībvalstij jebkurā gadījumā ir jāiesniedz Komisijas rīkojumā par informācijas sniegšanu prasītā informācija,
un ja tas netiek izdarīts, Komisija var pieņemt lēmumu izbeigt formālo izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz pieejamo informāciju.
94     No lietas materiāliem izriet, ka Vācijas iestādes neiesniedza vajadzīgo informāciju, neskatoties uz Komisijas lūgumu iesniegt
“informāciju, kas ļautu noteikt, kā starp meitas uzņēmumiem tika sadalīti [holdinga sabiedrības
Lintra
] izdevumi”, “informāciju par iespējamu citādu holdinga rīcībā esošā atlikuma [DEM 22 978 000 apmērā] sadalījumu starp meitas
sabiedrībām, tas ir, precīzu informāciju par bilanci un par atbalsta kopsummu, ko meitas sabiedrības saņēma pirmajā reorganizācijas
fāzē (1994–1996)”, kā arī “informāciju, kas vajadzīga, lai novērtētu, kādā apmērā meitas sabiedrību nomaksātie grupas izdevumi
segti no atbalsta līdzekļiem”. Faktiski 2000. gada 2. oktobra vēstulē, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par informācijas
sniegšanu, Vācijas iestādes sniedza tikai vispārējus skaitļus par summas DEM 22 978 000 apmērā saistībā ar dažādiem holdinga
sabiedrības
Lintra
sniegtajiem pakalpojumiem, kas atradās minētās sabiedrības kontos, sadalījumu, nespējot norādīt šīs summas precīzu sadalījumu
starp meitas sabiedrībām.
95     Šādos apstākļos summas DEM 22 978 000 atrašanos holdinga sabiedrības
Lintra
kontos Komisija varēja interpretēt tikai divos veidos: vai nu holdinga sabiedrība
Lintra
, kurai
BvS
izmaksāja meitas sabiedrību reorganizācijai paredzēto atbalstu, neizmaksāja summu DEM 22 978 000 apmērā meitas sabiedrībām
un tādā gadījumā šāda situācija bija pretrunā 1996. gada 13. marta Lēmumam, ar kuru atļauts
Lintra
meitu sabiedrību reorganizācijai paredzētais atbalsts; vai arī meitas sabiedrības norēķinājās ar holdinga sabiedrību
Lintra
par pakalpojumiem, attiecībā uz kuriem, kaut arī tie varēja būt sniegti meitas sabiedrību reorganizācijas mērķiem, Vācijas
iestādes nesniedza nekādus precīzus pierādījumus saistībā ar to raksturu, to, kam tie paredzēti, un to izmaksas datumu, kas
savukārt varēja likt Komisijai uzskatīt, kā tas arī norādīts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā, ka summa DEM 22 978 000 apmērā
netika izmaksāta meitas sabiedrībām, kas neatbilda 1996. gada 13. marta Lēmumam.
96     Atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 noteikumiem atbalstu var uzskatīt par ļaunprātīgi izmantotu tikai tad, ja šī darbība ir attiecināma
uz tā saņēmēju.
97     Šajā sakarā no apstrīdētā lēmuma 43. un 44. apsvēruma izriet, ka Komisija uzskatīja, ka saņēmējs, uz kuru attiecināma atbalsta
DEM 22 978 000 apmērā ļaunprātīga izmantošana, ir
Lintra
grupa tās kopumā kā 1996. gada 13. marta Lēmuma atļautā atbalsta sākotnējais saņēmējs. Kā atzīts iepriekš 84. punktā, ar
1996. gada 13. marta Lēmumu atļautā atbalsta sākotnējās saņēmējas bija vienīgi
Lintra
meitas sabiedrības un nevis visa grupa. Tomēr, tā kā summa DEM 22 978 000 apmērā palika holdinga sabiedrības
Lintra
kontos, Komisija, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī tās rīcībā esošo informāciju, pamatoti varēja atzīt, ka minētais
atbalsts nav izmantots atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam.
98     Visbeidzot, pretēji prasītājas apgalvotajam Komisijai pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nevajadzēja arī veikt pārbaudi uz
vietas atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 22. panta 1. punktam.
99     Jāatgādina, ka saskaņā ar šo noteikumu, “ja Komisijai ir nopietnas šaubas par to, vai tiek pildīti lēmumi necelt iebildumus,
pozitīvi lēmumi vai nosacīti lēmumi attiecībā uz individuālu atbalstu, attiecīgā dalībvalsts pēc tam, kad tai bijusi iespēja
iesniegt savas piezīmes, ļauj Komisijai veikt vizītes, lai īstenotu uzraudzību uz vietas”. Regulas Nr. 659/1999 22. panta
1. punkts jālasa, ņemot vērā Regulas 20. apsvērumu, saskaņā ar kuru “šajā nolūkā uzraudzība uz vietas ir atbilstīgs un lietderīgs
līdzeklis, jo īpaši gadījumos, kad atbalsts var būt izmantots ļaunprātīgi”.
100   Šajā gadījumā pietiek konstatēt, ka pēc Vācijas iestāžu 2000. gada 2. oktobra atbildes uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par
informācijas sniegšanu Komisija attiecībā uz diviem iepriekš 95. punktā minētajiem gadījumiem vairs nevarēja paust nopietnas
šaubas par tās 1996. gada 13. marta Lēmuma neievērošanu saistībā ar summas DEM 22 978 000 apmērā izmantošanu. Šādos apstākļos
Komisijai nebija pienākuma veikt uzraudzību uz vietas nolūkā pārbaudīt 1996. gada 13. marta Lēmuma ievērošanu.
101   Ņemot vērā visus minētos iemeslus, prasības pamats attiecībā uz kļūdu, konstatējot, ka ar Komisijas 1996. gada 13. marta Lēmumu
atļautais atbalsts ir izmantots ļaunprātīgi, ir noraidāms.

Par kopējo prasības pamatu attiecībā uz Komisijas kļūdu, nosakot apstrīdētā atbalsta saņēmēju
Lietas dalībnieku argumenti
–       Lietā T‑111/01
102   Prasītāja lietā T‑111/01 norāda, ka ar Komisijas 1996. gada 13. marta Lēmumu atļauto atbalstu Vācijas Federatīvā Republika
izmaksāja tieši holdinga sabiedrībai
Lintra
. Prasītāja, tāpat kā pārējās
Lintra
meitas sabiedrības, atbalstu tādējādi saņēma tikai netiešā veidā. Pēc prasītājas domām, šo secinājumu apstiprināja arī pati
Komisija. Savā 2000. gada 1. augusta Lēmumā par informācijas sniegšanu, kas adresēts Vācijas iestādēm, Komisija atzina, ka,
pamatojoties uz pieejamo informāciju, nebija pamata uzskatīt, ka summa DEM 34 978 000 apmērā bija izmaksāta meitas sabiedrībām.
Prasītāja uzskata, ka līdz ar to apstrīdēto atbalstu var atprasīt tikai no holdinga sabiedrības
Lintra
. Prasītāja lūdz Pirmās instances tiesu pārbaudīt, vai pienākums atmaksāt atbalstu nav
Lintra
vienīgajam akcionāram laikposmā no 1994. līdz 1997. gadam, kā arī
BvS
un pašai Vācijas Federatīvajai Republikai.
103   Tāpat prasītāja apstrīd apstrīdētajā lēmumā paredzēto holdinga sabiedrības
Lintra
un tās meitas sabiedrību solidāro atbildību. Šādai solidārai atbildībai nav nekāda juridiska pamatojuma, un tā rada “apgrieztu
grupas atbildību”, atbilstoši kurai meitas sabiedrība ir atbildīga par savas mātes sabiedrības parādiem. Prasītāja uzskata,
ka tāda veida atbildība nav sastopama nedz Vācijas tiesībās, nedz arī, ciktāl prasītājai zināms, Kopienu tiesībās. Turklāt
Komisija šādu solidāro atbildību ir paredzējusi vienīgi vienkāršības nolūkos, ņemot vērā holdinga sabiedrības
Lintra
maksātnespējas situāciju.
104   Komisija iebilst, ka 1996. gada 13. marta Lēmums kā atļautā atbalsta saņēmējas paredzēja
Lintra
meitas sabiedrības. Pēc Komisijas domām, no tā izriet, ka minētās meitas sabiedrības ir līdzatbildīgas par pareizu atbalsta
izlietošanu. Tādējādi nav patvaļīgi no Komisijas puses nolemt, ka ļaunprātīgi izmantotais atbalsts ir atgūstams arī no meitas
sabiedrībām, ja to nav iespējams atgūt no holdinga sabiedrības
Lintra
. Šajā sakarā Komisija paskaidro, ka, tā kā šajā gadījumā Vācijas iestādes neiesniedza pārliecinošu informāciju par piešķirtā
atbalsta izlietošanu, bija nepieciešams noteikt visu meitas sabiedrību solidāru atbildību.
105   Komisija uzskata, ka prasītāja tādējādi nav atbildīga par mātes sabiedrības saistībām atbilstoši “apgrieztai grupas atbildībai”,
bet gan par saistībām, kas tai ir kā atbalsta saņēmējai. Pēc Komisijas domām, vienīgais iemesls, kādēļ apstrīdētais lēmums
paredzēja solidāru atbildību, ir tas, ka, pārzinot grupas struktūru un plānu novirzīt atbalstu caur holdinga sabiedrību
Lintra
, Komisija nevarēja izslēgt, ka atbalsta daļa atrodas holdinga sabiedrības
Lintra
kontos. Katrā ziņā Komisija piebilst – tas, ka iebildumu rakstā aprakstītā juridiskā situācija “Vācijas tiesībām ir sveša”,
ir mazsvarīgi, jo Kopienu tiesības nav interpretējamas, ņemot vērā valsts tiesisko sistēmu. Papildus tam Komisija uzsver,
ka prasītājas lūgums Pirmās instances tiesai pārbaudīt, vai ir nepieciešams, ka apstrīdēto atbalstu atmaksā Vācijas Federatīvā
Republika vai
BvS
, ir bezjēdzīgs un jautājums par to, vai pienākums atmaksāt atbalstu bija jāparedz holdinga sabiedrības
Lintra
vienīgajam akcionāram, ir valsts tiesību jautājums.
–       Lietā T‑133/01
106   Prasītājs lietā T‑133/01 apgalvo, ka, paredzot atbalsta atgūšanu no prasītāja sabiedrības, Komisija pārkāpa savu rīcības brīvību.
Pēc prasītāja domām, vienīgi holdinga sabiedrība
Lintra
saņēma atbalstu. Turklāt ar 1996. gada 13. marta Lēmumu Komisija pauda savu piekrišanu reorganizācijai paredzētajam atbalstam
holdinga sabiedrības
Lintra
privatizācijas kontekstā. Šādos apstākļos prasītājs nepiekrīt apstrīdētajā lēmumā paredzētajai holdinga sabiedrības
Lintra
un tās meitas sabiedrību solidārajai atbildībai attiecībā uz summas daļu DEM 22 978 000 apmērā, kā arī tās daļējai atbildībai
(šajā gadījumā DEM 4 077 000) attiecībā uz naudas līdzekļu aizdevuma veidā piešķirtā atbalsta atmaksu. Šajā sakarā prasītājs
apgalvo, ka nevar būt runa pat par daļēju apstrīdētajā lēmumā paredzētās summas DEM 4 077 000 apmērā atmaksu, jo prasītājs
nezina, kādā veidā Komisija to ir noteikusi.
107   Komisija vispirms norāda, ka atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam piešķirtā atbalsta saņēmējas bija astoņas holdinga sabiedrības
Lintra
meitas sabiedrības. Tieši šajā sakarā tās ir atbildīgas par pareizu atbalsta izlietošanu.
108   Komisija atgādina, ka, tiklīdz tā konstatē valsts atbalsta nesaderību ar kopējo tirgu, tai ir jāpieprasa tā atmaksa. Šajā
sakarā Komisijai nav nekādas rīcības brīvības, kā to paredz Regulas Nr. 659/1999 14. pants. Mērķis atjaunot iepriekš pastāvošo
situāciju, kas paredz valsts pienākumu izbeigt atbalstu, ir sasniegts, līdzko tā saņēmējs ir atmaksājis atbalstu, vajadzības
gadījumā pieskaitot kavējuma procentus.
109   Attiecībā uz summas daļu DEM 12 000 000 apmērā Komisija uzskata, ka uz šo summu neattiecas 1996. gada 13. marta Lēmums un
tādējādi tā ir jāatmaksā. Šajā sakarā Komisija atgādina, ka ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautais atbalsts bija paredzēts
grupai, ko veido meitas sabiedrības, to reorganizācijas un kopējas privatizācijas nolūkā. Pēc Komisijas domām, summa DEM 12 000 000
apmērā izmaksāta 1997. gada aprīlī un jūnijā, pēc pirmās reorganizācijas neveiksmes un laikā, kad grupa šķietami atradās denacionalizācijas
stāvoklī, jo
BvS
nebija pārņēmis kontroli. Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka ir acīmredzams, ka 1996. gada 13. marta Lēmums neattiecās
uz summu DEM 12 000 000 apmērā un ka atmaksas pieprasījums ir pilnībā pamatots.
110   Visbeidzot, attiecībā uz jautājumu par solidāro atbildību Komisija norāda, ka šis jautājums apstrīdētajā lēmumā netika izskatīts,
jo Komisija nevarēja izslēgt, ka atbalsta daļa var atrasties holdinga sabiedrības
Lintra
kontos. Šajā sakarā Komisija precizē, ka pretēji prasītāja apgalvotajam prasītājs nav atbildīgs par holdinga sabiedrības
Lintra
parādiem. Tieši pretēji, holdinga sabiedrība
Lintra
ir meitas sabiedrību parādu solidārā parādniece.
Pirmās instances tiesas vērtējums
111   Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši Kopienu tiesībām, tiklīdz tiek konstatēts, ka atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu,
Komisija var likt dalībvalstij atgūt atbalstu no tā saņēmējiem (Tiesas 1973. gada 12. jūlija spriedums lietā 70/72 Komisija/Vācija,
Recueil
, 813. lpp., 20. punkts; 2003. gada 8. maija spriedums apvienotajās lietās C‑328/99 un C‑399/00 Itālija un
SIM 2 Multimedia
/Komisija,
Recueil
, I‑4035. lpp., 65. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑277/00 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑3925. lpp., 73. punkts).
112   Nelikumīga atbalsta izbeigšana atgūšanas veidā ir secinājuma par tā nelikumību loģiskas sekas, un tās mērķis ir atjaunot agrāko
stāvokli (iepriekš 111. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 74. punkts).
113   Šis mērķis ir sasniegts, tiklīdz saņēmējs vai, citiem vārdiem – uzņēmumi, kas faktiski izlietojuši atbalstu, ir atmaksājuši
attiecīgo atbalstu, vajadzības gadījumā kopā ar kavējuma procentiem. Ar šo atmaksu saņēmējs faktiski zaudē priekšrocību, ko
tas bija ieguvis tirgū, salīdzinot ar tā konkurentiem, un ir atjaunots pirms atbalsta piešķiršanas pastāvošais stāvoklis (šajā
sakarā skat. Tiesas 1995. gada 4. aprīļa spriedumu lietā C‑350/93 Komisija/Itālija,
Recueil
, I‑699. lpp., 22. punkts; 2003. gada 3. jūlija spriedumu lietā C‑457/00 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑6931. lpp., 55. punkts, un iepriekš 111. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 75. punkts).
114   No tā izriet, ka nelikumīgi piešķirta valsts atbalsta atmaksas pamatmērķis ir novērst konkurences traucējumu, kas izraisīts
ar nelikumīgā atbalsta radīto konkurences priekšrocību (iepriekš 111. punktā minētais spriedums lietā Vācija/Komisija, 76. punkts).
115   Tāpat vajadzētu būt arī attiecībā uz valsts piešķirtu atbalstu, kas atbilstoši Komisijas pieņemtam lēmumam ir uzskatīts par
ļaunprātīgi izmantotu atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam un Regulas Nr. 659/1999 1. punkta g) apakšpunktam. Šajā sakarā ir
pietiekami konstatēt, ka Regulas Nr. 659/1999 16. pants tostarp paredz, ka minētās regulas 14. pantu, ciktāl tas paredz par
nelikumīgu atzītā atbalsta atgūšanu no tā saņēmēja,
mutatis mutandis
piemēro ļaunprātīgi izmantota atbalsta gadījumā. Līdz ar to ļaunprātīgi izmantots atbalsts principā ir jāatgūst no uzņēmuma,
kurš to faktiski saņēmis, nolūkā novērst konkurences traucējumus, kas radušies ar šo atbalstu piešķirtās konkurences priekšrocības
rezultātā.
116   Apstrīdētā lēmuma 3. pantā paredzētā apstrīdētā atbalsta atgūšanas rīkojuma likumība ir pārbaudāma, ņemot vērā šos apsvērumus.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, novērtēs rīkojuma par atbalsta daļas DEM 22 978 000 apmērā atgūšanu likumību,
kas paredz, ka šajā gadījumā no sabiedrības
Saxonia Edelmetalle
atgūstama summa DEM 3 195 559 apmērā un no sabiedrības
ZEMAG
– summa DEM 2 419 271 apmērā. Otrkārt, Pirmās instances tiesa pārbaudīs rīkojumu par summas DEM 12 000 000 apmērā atmaksu,
šajā gadījumā no sabiedrības
ZEMAG
atgūstama summa DEM 4 077 000 apmērā.
–       Par apstrīdētā atbalsta atgūšanas rīkojumu attiecībā uz atbalsta daļu DEM 22 978 000 apmērā, kas paredzēts apstrīdētā lēmuma
3. pantā (lietas T‑111/01 un T‑133/01)
117   Vispirms jāatgādina, kā tas arī ir konstatēts prasītājas lietā T‑111/01 iepriekš izvirzītā prasības pamata pārbaudes ietvaros,
ka Komisija nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, secinot, ka atbalsta daļa DEM 22 978 000 apmērā ir izmantota ļaunprātīgi.
Prasītājs lietā T‑133/01 turklāt nav nopietni apstrīdējis Komisijas apsvērumus par šīs summas ļaunprātīgu izmantošanu, ciktāl
tas attiecas uz prasītāju.
118   Jāatgādina, ka atbilstoši apstrīdētajam lēmumam Komisija 44. apsvērumā konstatēja:
“Tā kā atbalsts sākotnēji tika piešķirts visai
Lintra
grupai un tā kā šī grupa vairs nepastāv, Komisijai nav jāpārbauda, ciktāl dažādie grupas uzņēmumi varēja gūt labumu no minētā
atbalsta. Ņemot to vērā, atgūšanas pienākums ir jāattiecina uz visiem uzņēmumiem, kas atbalsta piešķiršanas brīdī bija grupas
sastāvā.”
119   Apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā Komisija norādīja:
“Vadoties no Vācijas iestāžu sniegtās informācijas, nav šaubu par to, ka [holdinga] sabiedrība
Lintra
[..] saņēma visu atbalsta summu. Attiecībā uz 22,978 miljoniem DEM Vācijas iestādes nav pierādījušas, ka šī summa tika tālāk
izmaksāta meitas sabiedrībām. Šādos apstākļos visa piešķirtā summa ir jāatgūst no [holdinga sabiedrības]
Lintra
[..] un tās meitas sabiedrībām.”
120   Tālāk atbilstoši sadalījuma kārtībai, kas pamatota ar minēto uzņēmumu saņemtā atbalsta intensitāti, kas apstrīdētajā lēmumā
atzīts par izmantotu atbilstoši 1996. gada 13. marta Lēmumam, Komisija precizēja summas DEM 22 978 000 apmērā atgūšanas nosacījumus
no
Lintra
meitas sabiedrībām.
121   Apstrīdētajā lēmumā Komisijai tādējādi nācās konstatēt, ka, nepastāvot informācijai no Vācijas iestādēm, kas pierādītu pretējo,
summa DEM 22 978 000 apmērā, kas palika holdinga sabiedrības
Lintra
kontos, netika tālāk novirzīta meitas sabiedrībām. Kā jau iepriekš 64. punktā minēts, savos apsvērumos Komisija tāpat atzina,
ka summas DEM 22 978 000 apmērā atgūšana no prasītājiem nebija paredzēta sakarā ar to, ka meitas sabiedrības bija nelikumīgi
izmantojušas atbalstu, bet gan sakarā ar to, ka holdinga sabiedrība
Lintra
to bija paturējusi sev.
122   Šādos apstākļos jāatzīst, ka Komisija nevarēja uzlikt par pienākumu Vācijas Federatīvajai Republikai atgūt no prasītājiem
apstrīdētā lēmuma 3. pantā ietvertajā tabulā norādītās summas, jo atbilstoši apstrīdētajam lēmumam un Komisijas paustajam
šie uzņēmumi nebija summas DEM 22 978 000 apmērā saņēmēji, jo tie nebija faktiski izlietojuši šo ļaunprātīgi izmantoto summu.
123   Pret šo vērtējumu neiestājas arī apstrīdētā lēmuma 44. apsvērumā paredzētais secinājums, atbilstoši kuram saskaņā ar 1996. gada
13. marta Lēmumu atbalsts sākotnēji tika piešķirts visai
Lintra
grupai, un līdz ar to Komisijai nav jāpārbauda, kādā apmērā dažādie grupas uzņēmumi varēja gūt labumu no šā atbalsta. Pietiekami
ir atgādināt, kā tas jau ir norādīts iepriekš 84. punktā, ka, ja
Lintra
grupa ar holdinga sabiedrības
Lintra
starpniecību saņēma
BvS
izmaksāto atbalstu, atbalsta sākotnējais saņēmējs bija nevis
Lintra
grupa, ko veido meitas sabiedrības un holdinga sabiedrība
Lintra
, bet gan tikai meitas sabiedrības to reorganizācijas un privatizācijas nolūkiem. Jāuzsver, ka Komisija, apstrīdētā lēmuma
42. apsvērumā tostarp norādot, ka nevarēja būt pat runa par to, ka holdinga sabiedrība
Lintra
ir izmantojusi atbalstu, jo tas nebija grūtībās nonācis uzņēmums, pati ir atzinusi, ka tā nebija grupa kā tāda, kam vajadzēja
būt ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautā atbalsta sākotnējam saņēmējam. Šādos apstākļos premisa, uz kuru balstījās Komisija,
uzskatot, ka tai nevajadzēja pārbaudīt, ciktāl dažādie grupas uzņēmumi varēja gūt labumu no summas DEM 22 978 000 apmērā,
ir kļūdaina.
124   Tomēr ir jāprecizē, ka, ņemot vērā šajā lietā esošos apstākļus, Komisijai apstrīdētajā lēmumā nevajadzēja noteikt, kādā apmērā
katrs uzņēmums guva labumu no summas DEM 22 978 000 apmērā, bet tā varēja aprobežoties ar lūgumu Vācijas iestādēm atgūt šo
atbalstu no tā saņēmēja vai saņēmējiem, tas ir, no uzņēmuma vai uzņēmumiem, kas to faktiski izlietoja. Tādējādi Vācijas Federatīvajai
Republikai saskaņā ar tās Kopienu tiesībās paredzētajiem pienākumiem vajadzētu atgūt attiecīgo summu. Gadījumā, kad šā rīkojuma
par atmaksu izpildes gaitā dalībvalstij rodas neparedzētas grūtības, jāatgādina, ka tā var informēt par šīm problēmām Komisiju,
un šādā gadījumā Komisijai un dalībvalstij atbilstoši lojālas sadarbības pienākumam, kas tostarp paredzēts EKL 10. pantā,
ir labticīgi jāsadarbojas nolūkā pārvarēt grūtības saistībā ar Līguma noteikumu un tostarp noteikumu attiecībā uz atbalstu
ievērošanu (skat. it īpaši Tiesas 1991. gada 21. marta spriedumu lietā C‑303/88 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑1433. lpp., 58. punkts, un 2002. gada 13. jūnija spriedumu lietā C‑382/99 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑5163. lpp., 50. punkts).
125   Savukārt, neesot precīzākai informācijai un ņemot vērā, ka atbalsta summa atradās holdinga sabiedrības
Lintra
kontos, Komisija nevarēja automātiski paredzēt prasītāju pienākumu atmaksāt apstrīdēto atbalstu, pamatojoties tikai uz to,
ka tie bija ar 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautā atbalsta sākotnējie saņēmēji, kā Komisija to norādījusi savos rakstveida
apsvērumos. Šī pieeja faktiski neņēma vērā noteikumu, ka priekšrocība, no kuras gūts labums, ir jākompensē tam uzņēmumam,
kas faktiski izlietoja ļaunprātīgi izmantoto atbalstu.
126   Līdz ar to Komisija kļūdaini paredzēja, ka sabiedrībai
Saxonia Edelmetalle
ir jāatmaksā summa DEM 3 195 559 apmērā un sabiedrībai
ZEMAG
– summa DEM 2 419 271 apmērā.
127   No tā izriet, ka apstrīdētā lēmuma 3. pants ir jāatceļ tiktāl, ciktāl tas paredz, ka Vācijas Federatīvajai Republikai no prasītājas
lietā T‑111/01 ir jāatgūst summa DEM 3 195 559 apmērā un no prasītāja lietā T‑133/01 – summa DEM 2 419 271 apmērā.
–       Par apstrīdētā atbalsta atgūšanas rīkojumu attiecībā uz summas daļu DEM 12 000 000 apmērā, kas paredzēta apstrīdētā lēmuma
3. pantā (lieta T‑133/01)
128   Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 29. apsvērumam:
“Summa 12 miljonu DEM apmērā naudas līdzekļu aizdevuma
Lintra
meitas sabiedrībām veidā tika piešķirta pēc pirmās reorganizācijas neveiksmes ar mērķi sagatavot reorganizācijas turpinājumu
[..]. Šie naudas līdzekļi kalpoja nenomaksāto rēķinu samaksai, un 1997. gada aprīlī un jūnijā tika izmaksāti meitas sabiedrībām,
attiecībā uz kurām šķita iespējams veikt otru reorganizāciju. Tā kā šo atbalstu
BvS
piešķīra pēc pirmās
Lintra
grupas reorganizācijas neveiksmes un nolūkā sagatavoties otrajai reorganizācijai, 1996. gada 13. marta Lēmums uz to acīmredzami
neattiecas.”
129   Atbilstoši apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumam summu DEM 12 000 000 apmērā varēja “nepārprotami attiecināt uz meitas sabiedrībām,
kurām to piešķīra pēc pirmās
Lintra
grupas reorganizācijas neveiksmes”. No Vācijas iestāžu sniegtās informācijas izriet, ka bija paredzēts, ka summas DEM 12 000 000
apmērā atmaksu prasīs no dažādām attiecīgajām meitas sabiedrībām atbilstoši minētajā apsvērumā iekļautajai tabulai, kas vēlreiz
atspoguļota apstrīdētā lēmuma 3. pantā.
130   Jāuzsver, ka prasītājs lietā T‑133/01 neapstrīd, ka apstrīdētais atbalsts ir izmantots ļaunprātīgi, kā tas ir norādīts apstrīdētajā
lēmumā. Jāatzīmē, ka atbilstoši Vācijas iestāžu 2000. gada 10. marta Komisijai adresētajai vēstulei uz summu DEM 12 000 000
apmērā neattiecās Komisijas 1996. gada 13. marta Lēmums. 2000. gada 2. oktobra vēstulē, atbildot uz 2000. gada 1. augusta
Lēmumu par informācijas sniegšanu, Vācijas iestādes neapstrīdēja šo nostāju. Tādējādi ir jāatzīmē, ka apstrīdētā lēmuma pieņemšanas
brīdī Komisijai bija tiesības uzskatīt, ka uz summu DEM 12 000 000 apmērā neattiecās nedz 1996. gada 13. marta Lēmums, nedz
arī tā bija likumīga, jo par to nebija formāli paziņots Komisijai.
131   Prasītāja lietā T‑133/01, pirmkārt, apstrīd secinājumu, ka tā ir saņēmusi summas DEM 12 000 000 daļu, kuras atmaksu Komisija
prasa, un, otrkārt, vēlas noskaidrot, kādā veidā aprēķināta summa DEM 4 077 000 apmērā, kuras atmaksa no tās tiek prasīta.
132   Attiecībā uz jautājumu, vai sabiedrība
ZEMAG
faktiski izmantoja atbalsta DEM 12 000 000 apmērā daļu, Pirmās instances tiesa uzskata, ka, ņemot vērā apstrīdētā lēmuma
pieņemšanas brīdī Komisijas rīcībā esošo informāciju, sabiedrība
ZEMAG
ir to izmantojusi.
133   Šajā sakarā jāatgādina, ka iepriekš minētajā 2000. gada 10. marta vēstulē Vācijas iestādes apstiprināja, ka summa DEM 12 000 000
apmērā izmaksāta meitas sabiedrībām 1997. gada aprīlī un jūnijā sakarā ar paredzēto otro šo uzņēmumu privatizāciju. Vācijas
iestādes iesniedza informāciju par “pirmo šo naudas līdzekļu sadalījumu” starp attiecīgajām meitas sabiedrībām, kas iekļauta
minētās vēstules pielikumā. Sabiedrība
ZEMAG
2000. gada 10. marta vēstules pielikumā esošajā tabulā bija pieminēta trīs reizes, un attiecīgi norādītās summas kopsummā
veidoja DEM 4 077 000.
134   2000. gada 1. augustā atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktam Komisija lūdza Vācijas Federatīvajai Republikai
tostarp iesniegt “informāciju, kas ļautu noteikt, kā starp meitas sabiedrībām [tika] sadalīti [
Lintra
] holdinga izdevumi”. Tāpat Komisija atgādināja, ka informācijas, skaitļu un dokumentu, kas vajadzīgi atbalsta likumības izvērtēšanai,
neiesniegšanas gadījumā tai būs pienākums pieņemt lēmumu, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju.
135   Vācijas iestādes uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par informācijas sniegšanu atbildēja ar 2000. gada 2. oktobra vēstuli, kurai
tās pievienoja finanšu eksperta ziņojumu. Atbilstoši šai informācijai summa DEM 7 910 000 apmērā (kā summas DEM 12 000 000
apmērā daļa) bija attiecināma uz meitas sabiedrībām atbilstoši atbalsta faktiskajai izmantošanai. Attiecībā uz sabiedrību
ZEMAG
Vācijas iestāžu iesniegtajā sinoptiskajā tabulā (kas ietverta arī finanšu eksperta ziņojumā) bija norādīts, ka uz šo uzņēmumu
attiecināma summa DEM 107 000 apmērā. Attiecībā uz atlikušo daļu DEM 4 090 000 apmērā (12 000 000 – 7 910 000) Vācijas iestādes
paskaidroja, ka šī summa ir attiecināma uz holdinga sabiedrību
Lintra
, ciktāl šī summa daļēji (DEM 421 000 apmērā) bija paredzēta citām ar privatizāciju saistītām darbībām 1998. gadā un otra
tās daļa (DEM 3 669 000 apmērā) – holdinga sabiedrības
Lintra
aprīkojuma un personāla izdevumu finansēšanai. Vācijas iestādes tāpat piebilda, ka par summu, kas attiecināma uz meitas sabiedrībām,
Komisijai tika paziņots attiecīgo uzņēmumu otrās privatizācijas ietvaros.
136   No iepriekš minētās Vācijas iestāžu Komisijai iesniegtās informācijas izriet, ka Komisija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī
varēja secināt, ka sabiedrība
ZEMAG
faktiski izmantoja tā atbalsta daļu DEM 12 000 000 apmērā, kas atzīts par ļaunprātīgi izmantotu.
137   Tomēr attiecībā uz prasītājas argumentu, ka summa DEM 4 077 000 apmērā, kuras atgūšana no tās tiek prasīta, nav pietiekami
pamatota, Pirmās instances tiesa uzskata, ka turpmāk izklāstīto iemeslu dēļ šī sūdzība ir pamatota.
138   Jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai nodrošinātu EKL 253. panta prasības, lēmuma pamatojumam jābūt piemērotam
attiecīgā akta raksturam un skaidri un nepārprotami jāatspoguļo iestādes, kas ir akta autors, argumentācija, lai ļautu ieinteresētajām
personām iepazīties ar pieņemtā pasākuma pamatojumu un Kopienu tiesai veikt tās pārbaudi. Pat ja netiek prasīts, ka pamatojumā
jānorāda visa attiecīgā faktiskā un tiesiskā informācija, tas tomēr ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai akta formulējumu, bet
arī tā kontekstu, kā arī visu to juridisko normu kopumu, kas reglamentē attiecīgo jautājumu (Tiesas 1996. gada 29. februāra
spriedums lietā C‑56/93 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑723. lpp., 86. punkts, 2002. gada 12. decembra spriedums lietā C‑5/01 Beļģija/Komisija,
Recueil
, I‑11991. lpp., 68. punkts; iepriekš 48. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Skibsværftsforeningen
u.c./Komisija, 230. punkts, un 1999. gada 16. decembra spriedums lietā T‑158/96
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, II‑3927. lpp., 167. punkts).
139   Šajā gadījumā vienīgais iemesls, kas norādīts apstrīdētā lēmuma 45. apsvērumā attiecībā uz Vācijas Federatīvajai Republikai
uzlikto pienākumu atgūt summu DEM 4 077 000 apmērā no sabiedrības
ZEMAG
, balstās uz “Vācijas iestāžu sniegto informāciju”.
140   Ņemot vērā kontekstu, kādā apstrīdētais lēmums pieņemts, jāuzskata, ka šāds pamatojums nav pietiekams.
141   Kā norādīts iepriekš 133. punktā, jāatgādina, ka iepriekš minētajā 2000. gada 10. marta vēstulē Vācijas iestādes tieši norādīja,
ka informācija, ko tās iesniedza Komisijai, ir tikai summas DEM 12 000 000 apmērā “pirmais sadalījums” starp meitas sabiedrībām.
2000. gada 2. oktobra vēstulē, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par “informācijas sniegšanu, kas ļautu noteikt, kā
holdinga [sabiedrības] [
Lintra
] izdevumi sadalīti starp meitas uzņēmumiem”, Vācijas iestādes norādīja iepriekš 135. punktā minētos aprēķinus, atbilstoši
kuriem summa DEM 107 000 apmērā (summas DEM 12 000 000 apmērā daļa) jāattiecina uz sabiedrību
ZEMAG
, un tā, pēc Vācijas iestāžu domām, būtu “atbalsta faktiska izmantošana”.
142   Atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu par iemesliem, kādēļ apstrīdētā lēmuma 3. pantā summa DEM 4 077 000 apmērā tika
attiecināta uz sabiedrību
ZEMAG
, Komisija norādīja, ka no Vācijas iestāžu iesniegtās informācijas, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par informācijas
sniegšanu, nav saprotams, kā aprēķināts atlikums DEM 107 000 apmērā, kas sastāvēja no parāda, kas balstās uz holdinga sabiedrības
Lintra
tās meitas sabiedrībām novirzīto parādu, un meitas sabiedrību iespējami paturētā parāda. Iegūto skaitli sīkāk nav izskaidrojušas
arī Vācijas iestādes. Komisija piebilda, ka savukārt nav apstrīdams, ka naudas līdzekļu aizdevums DEM 12 000 000 apmērā bija
jāatgūst tā kopumā un ka, nepastāvot precīzākiem un saprotamākiem norādījumiem, par pamatu Komisijas atmaksas rīkojumam kalpoja
iepriekš minētais Vācijas iestāžu 2000. gada 10. marta vēstulē norādītais sadalījums.
143   No iepriekš minētā izriet, ka Komisija pieņēma lēmumu par summas DEM 4 077 000 apmērā atgūšanu no sabiedrības
ZEMAG
, nepierādot vai vismaz nepaskaidrojot, kādēļ tiek prasīta tieši tāda summa.
144   Saprotams, ir pareizi, kā to arī norāda Komisija, ka ir jāsasniedz mērķis atgūt summu DEM 12 000 000 apmērā. Tomēr jāatgādina,
ka šā atbalsta sadalījuma starp tā reālajiem saņēmējiem kārtību nevar veidot, neskatoties uz to, vai apstrīdētais lēmums ir
pietiekami pamatots, vai balstoties uz vienkāršu pieņēmumu.
145   Šajā sakarā, kaut arī atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktam Komisijas pieņemta lēmuma par informācijas sniegšanu
ietvaros Komisija saskaņā ar šīs regulas 13. panta 1. punktu gadījumā, “ja dalībvalsts nepilda rīkojumu sniegt informāciju”,
var pieņemt lēmumu slēgt izmeklēšanas procedūru, pamatojoties uz pieejamo informāciju, Komisija tomēr nav atbrīvota no pienākuma
detalizēti izskaidrot iemeslus, kādēļ tā ir uzskatījusi, ka dalībvalsts, atbildot uz rīkojumu par informācijas sniegšanu,
iesniegto informāciju tās galīgajā lēmumā nevar ņemt vērā. Šādu situāciju nevar pielīdzināt situācijai, kad dalībvalsts, atbildot
uz rīkojumu par informācijas sniegšanu, kas pieņemts atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 10. panta 3. punktam, neiesniedz Komisijai
visu informāciju, kas ir gadījums, kad pamatojumā var būt iekļauta tikai norāde, ka dalībvalsts nav atbildējusi uz minēto
rīkojumu. Šajā gadījumā Komisijai apstrīdētajā lēmumā tādējādi vajadzēja norādīt iemeslus, kādēļ tā uzskatīja, ka, nosakot
atbalsta summu, kas sabiedrībai
ZEMAG
jāatmaksā, nevarēja ņemt vērā informāciju, ko Vācijas iestādes sniedza, atbildot uz 2000. gada 1. augusta Lēmumu par informācijas
sniegšanu.
146   Tāpat jāatgādina, ka Vācijas Federatīvā Republika savā iepriekš 135. punktā minētajā 2000. gada 2. oktobra vēstulē vērsa Komisijas
uzmanību uz jaunu attiecīgajām meitas sabiedrībām to otrās reorganizācijas ietvaros piešķirtā atbalsta paziņojumu; šī norāde
ir minēta arī apstrīdētā lēmuma 41. apsvērumā. Komisija apstrīdētā lēmuma pieņemšanas brīdī nevarēja neņemt vērā, ka 2001. gada
1. februārī, tas ir, aptuveni divus mēnešus pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas, tā bija nolēmusi sākt formālu izmeklēšanas
procedūru attiecībā uz
ZEMAG
sabiedrības reorganizācijai paredzēto atbalstu; tā teksts ir pārņemts uzaicinājumā iesniegt piezīmes, kas publicēts
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 133, 3. lpp.), kurā tā secināja, ka no šai sabiedrībai, sākot ar 1997. gada 1. janvāri, piešķirtā atbalsta “atbalsts
DEM 107 000 apmērā tika pārbaudīts lēmuma attiecībā uz lietu 41/99
Lintra Beteilgungsholding GmbH
ietvaros”, tas ir, procedūras ietvaros, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šādos apstākļos Komisijai vajadzēja
vismaz pamatot atšķirību starp summu, kas tika attiecināta uz sabiedrību
ZEMAG
, un apstrīdētajā lēmumā paredzēto summu.
147   No tā izriet, ka, ņemot vērā EKL 253. pantu, pamatojums, uz kuru balstīts apstrīdētais lēmums, ir nepietiekams tiktāl, ciktāl
tas attiecas uz Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu atgūt atbalstu DEM 4 077 000 apmērā no sabiedrības
ZEMAG
.
148   Ņemot vērā iepriekš minēto, apstrīdētā lēmuma 3. pants ir atceļams tiktāl, ciktāl tas paredz Vācijas Federatīvajai Republikai
atgūt, no vienas puses, summu DEM 3 195 559 apmērā, ieskaitot attiecīgos procentus, no prasītājas lietā T‑111/01 un, no otras
puses, atbalstu DEM 6 496 271 apmērā, ieskaitot attiecīgos procentus, no prasītāja lietā T‑133/01.
149   Pastāvot šādiem apstākļiem, nav nepieciešams izskatīt prasītāju kopējo prasības pamatu par atmaksājamās summas DEM 22 978 000
apmērā sadalījuma kārtības starp prasītājiem patvaļīgo raksturu, jo rīkojums par apstrīdētā atbalsta, kas aprēķināts, pamatojoties
uz iepriekš minēto summu, atmaksu attiecībā uz prasītājiem ir atcelts. Tāpat nav nepieciešams izskatīt kopējo prasības pamatu
par iespējamo kļūdu saistībā ar paredzēto pienākumu atmaksāt apstrīdēto atbalstu sakarā ar prasītājai lietā T‑111/01 un prasītājam
lietā T‑133/01 piederošo kapitāldaļu pārdošanu, jo rīkojums par apstrīdētā atbalsta atmaksu abās lietās ir atcelts.

Par tiesāšanās izdevumiem
150   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums nav labvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar prasītāju prasījumiem, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma
tiesvedību lietā T‑111/01.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
3. pants Komisijas 2001. gada 28. marta Lēmumā Nr. 2001/673/EK par Vācijas Federatīvās Republikas piešķirto valsts atbalstu
EFBE Verwaltungs GmbH & Co. Management KG
(pašlaik –
Lintra Beteiligungsholding GmbH
, ar sabiedrībām
Zeitzer Maschinen
,
Anlagen Geräte GmbH
,
LandTechnik Schlüter GmbH
,
ILKA MAFA Kältetechnink GmbH
,
SKL Motoren- und Systembautechnik GmbH
,
SKL Spezialapparatebau GmbH
,
Magdeburger Eisengießerei GmbH
,
Saxonia Edelmetalle GmbH
un
Gothaer Fahrzeugwerk GmbH
) tiek atcelts tiktāl, ciktāl tas paredz Vācijas Federatīvās Republikas pienākumu atgūt summu DEM 3 195 559 apmērā, ieskaitot
attiecīgos procentus, no sabiedrības
Saxonia Edelmetalle GmbH
un atbalsta summu DEM 6 496 271 apmērā, ieskaitot attiecīgos procentus, no sabiedrības
Zeitzer Maschinen
,
Anlagen Geräte
(
ZEMAG
)
GmbH
;
2)
prasību pārējā daļā noraidīt;
3)
Eiropas Kopienu Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus, ieskaitot tiesāšanās izdevumus par pagaidu noregulējuma tiesvedību
lietā T‑111/01.
Vesterdorf
Jaeger
Mengozzi
Martins Ribeiro

Dehousse
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2005. gada 11. maijā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
H. Jung

B. Vesterdorf
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
Prāvas priekšvēsture
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
Par kopējo prasības pamatu attiecībā uz prasītāju tiesību pārkāpumu EKL 88. panta 2. punktā paredzētās procedūras ietvaros
Lietas dalībnieku argumenti
– Lietā T‑111/01
– Lietā T‑133/01
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par prasības pamatu attiecībā uz faktiska rakstura kļūdām apstrīdētajā lēmumā (lieta T‑133/01)
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
Par izvirzīto prasības pamatu par iespējamo kļūdu, secinot, ka ar Komisijas 1996. gada 13. marta Lēmumu atļautais atbalsts
ir izmantots ļaunprātīgi (lieta T‑111/01)
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
– Par 1996. gada 13. marta Lēmuma apjomu
– Par secinājumu, ka atbalsts, kura atmaksa prasītājai lietā T‑111/01 tiek prasīta, ir izmantots ļaunprātīgi
Par kopējo prasības pamatu attiecībā uz Komisijas kļūdu, nosakot apstrīdētā atbalsta saņēmēju
Lietas dalībnieku argumenti
– Lietā T‑111/01
– Lietā T‑133/01
Pirmās instances tiesas vērtējums
– Par apstrīdētā atbalsta atgūšanas rīkojumu attiecībā uz atbalsta daļu DEM 22 978 000 apmērā, kas paredzēts apstrīdētā lēmuma
3. pantā (lietas T‑111/01 un T‑133/01)
– Par apstrīdētā atbalsta atgūšanas rīkojumu attiecībā uz summas daļu DEM 12 000 000 apmērā, kas paredzēta apstrīdētā lēmuma
3. pantā (lieta T‑133/01)
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – vācu.