CELEX: 61996CJ0153
Appel
Tjenestemænd
Tillægssygeforsikringsordningen for tjenestemænd, der gør tjeneste i et tredjeland
Vilkårene for godtgørelse af udgifter i anledning af sygdom

Dommens præmisser
1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 7. maj 1996 har Jan Robert de Rijk i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen og de tilsvarende bestemmelser i EKSF- og Euratom-statutten for Domstolen ivaerksat appel til proevelse af dom afsagt den 7. marts 1996 af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans i sag T-362/94, De Rijk mod Kommissionen (Sml. Pers. II, s. 365, herefter »den appellerede dom«), hvorved appellanten ikke fik medhold i sine paastande om annullation af Kommissionens afgoerelse af 18. januar 1994 om godtgoerelse til appellanten af 4 412 BFR i henhold til tillaegssygeforsikringsordningen, om, at der om noedvendigt blev truffet bestemmelse om annullation af Kommissionens afgoerelse af 15. juli 1994 om afvisning af appellantens klage, om, at Kommissionen tilpligtedes at betale appellanten et beloeb, der fuldt ud svarer til forskellen mellem henholdsvis de faktisk afholdte udgifter og godtgoerelsen fra den faelles sygeforsikringsordning, dvs. 4 950 BFR, samt om, at det blev fastslaaet, at de almindelige gennemfoerelsesbestemmelser (herefter »gennemfoerelsesbestemmelserne«) til artikel 24, stk. 1 og 2, i bilag X til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter »vedtaegten«) er retsstridige, og foelgelig om annullation af disse.
2 Af den appellerede dom fremgaar foelgende:
»...
De relevante retsforskrifter
1 Den centrale bestemmelse i naervaerende sag er indeholdt i artikel 24, stk. 1, i bilag X til vedtaegten for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber (herefter henholdsvis 'bilag X' og 'vedtaegten'). Dette bilag blev indsat i vedtaegten ved Raadets forordning (Euratom, EKSF, EOEF) nr. 3019/87 af 5. oktober 1987 om indfoerelse af saerlige undtagelsesbestemmelser for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, der goer tjeneste i et tredjeland (EFT L 286, s. 3, herefter 'forordning nr. 3019/87'). Artikel 24, stk. 1, i bilag X lyder saaledes:
'Tjenestemanden, hans aegtefaelle, boern og andre personer, over for hvem han har forsoergerpligt, er omfattet af en tillaegssygeforsikring, der daekker forskellen mellem de faktisk afholdte udgifter og de ydelser, der udbetales i henhold til den i artikel 72 i vedtaegten omtalte sygesikringsordning med undtagelse af stk. 3 i naevnte artikel.'
2 Den naevnte bestemmelse er genstand for nogle almindelige gennemfoerelsesbestemmelser, der blev offentliggjort i Meddelelser fra Administrationen nr. 642 af 17. september 1990 (s. 3, herefter 'gennemfoerelsesbestemmelserne'), og hvis artikel 2 fastsaetter foelgende regler:
'Omfattet af tillaegssygeforsikringen er:
1) tjenestemaend, hvis tjenestested ligger uden for Faellesskabet
2) personer, som er forsikret gennem den i nr. 1 omhandlede tilsluttede tjenestemand i medfoer af vedtaegtens artikel 72, saaledes som praeciseret ved ordningen vedroerende sygesikring for tjenestemaend i De Europaeiske Faellesskaber, i det foelgende benaevnt "ordningen", hvis de har fast bopael paa tjenestestedet for den i henhold til nr. 1 daekkede tjenestemand.
Naar deres bopael befinder sig et andet sted, er de dog daekket under ophold paa tjenestemandens tjenestested samt, efter udtalelse fra den raadgivende laege, saafremt udgifterne som foelge af sygdom udelukkende skyldes den tilsluttedes tjenestested
3) en tjenestemand, som har tjenestefrihed af personlige aarsager i medfoer af vedtaegtens artikel 40, stk. 2, fjerde afsnit, naar den paagaeldende har fast bopael paa tjenestestedet for den i henhold til nr. 1 daekkede aegtefaelle.
Paa tjenestemandens anmodning opretholdes den daekning, der er omhandlet i nr. 2 og 3, i den periode, i hvilken vedkommende deltager i et efteruddannelseskursus i henhold til artikel 3 i bilag X til vedtaegten, forudsat at de beroerte opretholder deres bopael paa tjenestemandens tjenestested uden for Faellesskabet.'
Faktiske omstaendigheder og sagens baggrund
3 [Appellanten] er tjenestemand i loenklasse B2 og tjenestegoerende ved Kommissionens delegation i Finland.
4 I sommeren 1993 afholdt [appellanten] en raekke udgifter i anledning af sygdom hos personer, over for hvem han har forsoergerpligt, herunder udgifter i anledning af sygdom hos sin soen, der har saedvanlig bopael i Belgien. Den 18. august 1993 indgav han til Kommissionen en anmodning om godtgoerelse af i alt 26 631 BFR.
5 Den 6. oktober 1993 fremsendte Afregningskontoret for De Europaeiske Faellesskabers Faelles Sygeforsikringsordning en afregning til [appellanten], hvoraf det fremgik, at sygeforsikringsordningen paatog sig at afholde 21 681 BFR ud af et samlet beloeb paa 26 631 BFR, idet [appellanten] eventuelt ville kunne faa godtgjort restbeloebet paa 4 950 BFR paa grundlag af artikel 24 i bilag X.
6 Ved skrivelse af 18. januar 1994 meddelte Kommissionen [appellanten], at den alene paa grundlag af artikel 24 i bilag X ville godtgoere 4 412 BFR, mod det forlangte beloeb paa 4 950 BFR, saaledes at [appellanten] selv maatte baere den resterende udgift paa 538 BFR, idet Kommissionen anfoerte, at udgifterne for [appellantens] soen, der havde saedvanlig bopael i Belgien, alene kunne godtgoeres paa grundlag af vedtaegtens artikel 72.
7 Den 18. april 1994 paaklagede [appellanten] i medfoer af vedtaegtens artikel 90, stk. 2, denne afgoerelse.
8 Ved afgoerelse af 15. juli 1994, der blev meddelt [appellanten] den 4. august 1994, afviste Kommissionen klagen. I denne afgoerelse anfoerte den, at [appellantens] soen havde fast bopael i Belgien, og at de i anledning af sygdom i Belgien afholdte udgifter i modsaetning til de i Helsinki afholdte ikke kunne godtgoeres paa grundlag af artikel 24 i bilag X. Kommissionen begrundede sin afgoerelse med, at formaalet med tillaegssygeforsikringsordningen i henhold til denne bestemmelse er at daekke de risici, der er forbundet med de saerlige levevilkaar for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og med, at bestemmelsen ikke kunne finde anvendelse, da der ikke var nogen sammenhaeng mellem de afholdte udgifter og opholdet uden for Faellesskabet. Kommissionen tilfoejede, at et andet resultat ville indebaere en aabenbar forskelsbehandling af tjenestemaend, der goer tjeneste inden for Faellesskabet.«
3 Ved staevning indleveret til Rettens Justitskontor den 3. november 1994 anlagde appellanten herefter sag med paastand om annullation af Kommissionens afgoerelser af 18. januar og 15. juli 1994 og om, at det blev fastslaaet, at gennemfoerelsesbestemmelserne til artikel 24, stk. 1 og 2, i bilag X er retsstridige, saaledes at de burde annulleres.
4 Til stoette for sine paastande fremsatte appellanten to anbringender, hvorved han gjorde gaeldende, at der var sket en tilsidesaettelse af artikel 24 i bilag X, og at gennemfoerelsesbestemmelserne, paa grundlag af hvilke den anfaegtede afgoerelse var blevet truffet, er retsstridige.
5 Retten gav ikke appellanten medhold i sagen.
6 Om appellantens to anbringender bemaerkede Retten indledningsvis, i praemis 30, at de i det vaesentlige rejste det spoergsmaal, hvorvidt fuld godtgoerelse af udgifter i anledning af sygdom afholdt som foelge af sygdom hos et barn, som en tjenestemand, der goer tjeneste uden for Faellesskabet, har forsoergerpligt over for, alene er betinget af, at tjenestemanden er tjenestegoerende uden for Faellesskabet, eller om det tillige er en betingelse, at barnet har fast bopael i tjenestemandens tjenesteland.
7 Retten bemaerkede i foerste raekke naermere, i praemis 31, 32 og 33, at der maatte anlaegges en fortolkning af artikel 24 i bilag X, hvorved Retten inddrog Domstolens praksis tillige med den sammenhaeng, hvori bestemmelsen indgaar, og de maal, der forfoelges med denne ordning, som bestemmelsen udgoer en del af. Retten bemaerkede herefter, at det fremgaar af betragtningerne til forordning nr. 3019/87, at det var de saerlige levevilkaar for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, som foerte til indfoerelsen af den saerlige ordning i bilag X, og at det fremgaar af punkt 22 i begrundelsen til det forslag til forordning, der foerte til udstedelsen af forordning nr. 3019/87, at det er de meget hoeje omkostninger til laegebehandling i nogle lande og den ekstra risiko, som de paagaeldende tjenestemaend og deres familier loeber, der begrunder tillaegssygeforsikringsordningen.
8 Retten bemaerkede derefter, i praemis 34, at da formaalet med artikel 24 i bilag X er at kompensere for saadanne ulemper, kan den supplerende godtgoerelse kun antages at gaelde tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og personer med bopael i det paagaeldende tredjeland, som vedkommende tjenestemand har forsoergerpligt over for. Derimod maatte den almindelige ordning i henhold til vedtaegtens artikel 72 finde anvendelse paa udgifter i anledning af sygdom afholdt af en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, som foelge af sygdom hos en person med saedvanlig bopael i Faellesskabet, som tjenestemanden har forsoergerpligt over for, idet de ulemper, som faellesskabslovgiver maa antages at have villet kompensere for, ikke bestaar i saadanne tilfaelde.
9 Retten forkastede endvidere, i praemis 35, appellantens argument om, at den saerlige ordning i henhold til bilag X finder anvendelse, selv om der er tale om tredjelande, hvor udgifterne i anledning af og risikoen for sygdom ikke er hoejere end i Faellesskabet. Det maatte antages, at det var ud fra hensynet til en hensigtsmaessig administration, at faellesskabslovgiver valgte en ordning, hvorved det forudsaettes, at udgifterne i anledning af og risikoen for sygdom altid er hoejere i tredjelande, ligesom det maatte vaere det samme hensyn til enkelthed, der ligger til grund for, at tilfaelde, hvor udgifterne i anledning af sygdom er blevet afholdt af en i et tredjeland tjenestegoerende tjenestemand eller af personer, over for hvem denne har forsoergerpligt, under midlertidige ophold i Faellesskabet, ikke er blevet udelukket fra anvendelsesomraadet for ordningen i henhold til artikel 24 i bilag X. Dette valg kunne imidlertid ikke aendre det anfoerte med hensyn til, hvilket formaal der maa antages at ligge til grund for bestemmelsen.
10 Retten bemaerkede derefter, i praemis 36, at andre fortolkninger af artikel 24 i bilag X maatte antages at stride mod princippet om forbud mod forskelsbehandling. Forholdene for en i et tredjeland tjenestegoerende tjenestemand kan kun vaere nogle andre end forholdene for andre tjenestemaend i det omfang, den person, der modtager behandling i anledning af sygdom, er udsat for de ulemper, som er knyttet til det sted, hvor den tjenestemand, som vedkommende er forsikret gennem, goer tjeneste, dvs. saafremt vedkommende har saedvanlig bopael i tjenestelandet. Er dette ikke tilfaeldet, maa forholdene for den paagaeldende tjenestemand anses for at vaere de samme som dem, der gaelder for en tjenestemand, som goer tjeneste i Faellesskabet.
11 Hvad endelig angaar appellantens argument om, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, betaler et saerligt bidrag til sygeforsikringsordningen, et bidrag, som ikke betales af andre tjenestemaend, bemaerkede Retten, i praemis 37, at dette bidrag maa antages at tjene til delvis at finansiere daekning af de risici, som de paagaeldende tjenestemaend selv og de personer, som de har forsoergerpligt over for, er udsat for som foelge af opholdet i tjenestelandet, idet disse risici bestaar i, at udgifterne i anledning af og risikoen for sygdom i almindelighed er hoejere i tredjelande end i Faellesskabet.
12 Til stoette for appellen har appellanten fremsat tre anbringender, hvorved han goer gaeldende, at Retten har truffet afgoerelse i strid med henholdsvis artikel 24 i bilag X, retssikkerhedsprincippet og princippet om forbud mod forskelsbehandling og princippet i artikel 33 i EF-statutten for Domstolen, hvorefter domme skal begrundes. Hvad angaar anbringendet om, at der er truffet afgoerelse i strid med princippet om forbud mod forskelsbehandling, bemaerkes, at Retten har henvist til dette princip til stoette for sin fortolkning af artikel 24 i bilag X, saaledes at appellantens indsigelser paa dette punkt ikke er udtryk for et selvstaendigt anbringende i forhold til det foerste anbringende.
Formaliteten
13 I svarskriftet har Kommissionen gjort gaeldende, at appellantens argumentation blot er en gentagelse af hans argumentation for Retten, hvorfor appellen maa afvises.
14 Endvidere er det af appellanten anfoerte, hvorefter artikel 10 og 20 i bilag X fastlaegger begraensninger med hensyn til boerns bopaelssted eller levevilkaarene, mens artikel 24 i bilag X ikke fastsaetter nogen begraensninger - hvilket ifoelge appellanten godtgoer, at faellesskabslovgiver ikke har villet fastsaette et bopaelskrav i forbindelse med anvendelsen af denne bestemmelse - udtryk for et nyt argument, der ikke blev fremsat for Retten, hvorfor det ikke kan tages i betragtning.
15 Det bemaerkes herom indledningsvis, at det fremgaar af Domstolens faste praksis, at appel i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A og artikel 51 i statutten for Domstolen kun kan stoettes paa anbringender om tilsidesaettelse af retsregler og ikke paa anbringender vedroerende de faktiske omstaendigheder, der skal anses for endeligt afgjort af Retten, og at det i artikel 112, stk. 1, litra c), i Domstolens procesreglement er bestemt, at appelskriftet skal indeholde de retlige anbringender og argumenter, der paaberaabes til stoette for appellen. Det foelger af disse bestemmelser, at et appelskrift praecist skal angive de anfaegtede punkter i den afgoerelse, der paastaas ophaevet, samt de retlige anbringender, som denne paastand specielt stoettes paa (jf. herved dom af 19.6.1992, sag C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997, praemis 15, samt kendelse af 7.3.1994, sag C-338/93 P, De Hoe mod Kommissionen, Sml. I, s. 819, praemis 17 og 18, og af 26.9.1994, sag C-26/94 P, X mod Kommissionen, Sml. I, s. 4379, praemis 11 og 12).
16 Appellantens anbringender maa herved antages at opfylde dette krav, idet appellanten netop goer gaeldende, at Retten har anlagt en forkert fortolkning af artikel 24 i bilag X og ikke har begrundet sin dom. Anbringenderne kan derfor realitetsbehandles.
17 Hvad derimod angaar anbringendet om, at der er blevet truffet afgoerelse i strid med retssikkerhedsprincippet, har appellanten blot naevnt dette anbringende uden at anfoere nogen argumenter til stoette for det. Dette anbringende maa derfor afvises.
18 Det bemaerkes herefter, at det ligeledes fremgaar af Domstolens faste praksis, at artikel 113, stk. 2, og artikel 116, stk. 1, i Domstolens procesreglement er til hinder for, at nye anbringender, der ikke er indeholdt i soegsmaalet, fremsaettes i appelskriftet (dommen i sagen V. mod Parlamentet, a.st., praemis 21).
19 Ved at henvise til, at artikel 24 i bilag X i modsaetning til artikel 10 og 20 ikke fastlaegger nogen begraensninger med hensyn til boerns bopaelssted eller levevilkaarene, har appellanten ikke fremsat et nyt anbringende, men et argument til stoette for et anbringende, som Retten allerede har taget stilling til, nemlig anbringendet om, at der er blevet anlagt en forkert fortolkning af artikel 24 i bilag X.
20 Der maa herefter ske en undersoegelse af de af appellanten fremsatte anbringender, bortset fra anbringendet om, at der er blevet truffet afgoerelse i strid med retssikkerhedsprincippet.
Realiteten
Tilsidesaettelse af artikel 24 i bilag X
21 Appellanten har i foerste raekke gjort gaeldende, at ordlyden af artikel 24 i bilag X, i modsaetning til hvad Retten fandt, er klar, saaledes at det er ufornoedent naermere at undersoege, hvorledes bestemmelsen skal fortolkes. Saafremt en fortolkning alligevel maatte vaere noedvendig, maa der tages hensyn, ikke alene til de forhandlinger, der gik forud for udstedelsen af bestemmelsen, men ogsaa til den angivne begrundelse.
22 Appellanten anfoerer herved, at Kommissionen oenskede, at der blev indfoert et bopaelskrav i forbindelse med anvendelsen af artikel 24 i bilag X, saaledes at bestemmelsen kun skulle finde anvendelse paa tjenestemaend og deres ydelsesberettigede paaroerende, som delte bolig med dem. Ved fortolkningen af artikel 24 maa der tages hensyn til, at dette vilkaar bortfaldt under de forhandlinger, der gik forud for udstedelsen af bilag X, hvorfor den ved bestemmelsen indfoerte tillaegsforsikringsordning maa finde anvendelse, uden at der gaelder noget bopaelskrav for personer, som tjenestemanden har forsoergerpligt over for.
23 Appellanten goer herefter gaeldende, at det i begrundelsen til det forslag til forordning, der foerte til udstedelsen af forordning nr. 3019/87, i punkt 22 var angivet, at tillaegsforsikringsordningen var begrundet i de meget hoeje omkostninger til laegebehandling og i den ekstra risiko, som tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og deres familier i nogle af disse lande loeber. Paa trods heraf fastlagde faellesskabslovgiver indholdet af artikel 24 i bilag X til vedtaegten saaledes, at der herefter generelt skulle ske fuld godtgoerelse af udgifter i anledning af sygdom uden noget vilkaar om bopael.
24 Appellanten anfoerer yderligere, at artikel 24 i bilag X i modsaetning til artikel 10 og 20 i bilaget ikke angiver nogen begraensninger med hensyn til boerns bopaelssted eller levevilkaarene, og goer paa dette grundlag gaeldende, at det har vaeret faellesskabslovgivers hensigt, at enhver tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, skal vaere omfattet af tillaegsforsikringsordningen, uanset hvor vedkommendes boern har bopael.
25 Endelig anfoerer appellanten, at det var med urette, at Retten antog, at appellantens fortolkning stred mod princippet om forbud mod forskelsbehandling. For saa vidt tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, betaler et saerligt bidrag i henhold til artikel 24 i bilag X til vedtaegten, paahviler der disse tjenestemaend og deres familier oekonomiske byrder, som ikke paahviler andre tjenestemaend, hvorfor de udgoer en saerlig kategori af tjenestemaend, hvis saerlige forhold begrunder andre vilkaar. Endvidere foelger det af Rettens raesonnement, at forholdene for en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, og hvis barn har fast bopael paa hans tjenestested, er de samme som for en tjenestemand, der goer tjeneste i et tredjeland, og hvis barn har bopael i et andet tredjeland, men i sidstnaevnte tilfaelde ville barnet vaere underlagt andre vilkaar, da artikel 24 i bilag X ikke ville finde anvendelse paa det.
26 Der kan ikke gives appellanten medhold i nogen af hans argumenter til stoette for anbringendet.
27 Som Retten har bemaerket, fremgaar det af betragtningerne til forordning nr. 3019/87 og af begrundelsen til forslaget til denne forordning, at tillaegsforsikringsordningen, der daekker udgifter til laegebehandling, er begrundet i de meget hoeje omkostninger til laegebehandling i nogle lande og i den ekstra risiko, som de paagaeldende tjenestemaend og deres familier loeber.
28 Det ville stride mod den af faellesskabslovgiver forfulgte maalsaetning at udvide forsikringsordningen til ogsaa at omfatte personer, som den forsikrede har forsoergerpligt over for, for saa vidt der er tale om personer, der har bopael i Faellesskabet, og for hvem der derfor gaelder de samme udgifter og risici som dem, der gaelder personer, som tjenestemaend, der ikke goer tjeneste i et tredjeland, har forsoergerpligt over for.
29 Det tiltraedes, at Retten har bemaerket, at en saadan udvidelse ville stride mod ligebehandlingsprincippet, da tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, i saa fald uden nogen begrundelse ville vaere underlagt mere fordelagtige vilkaar end tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet. Det bemaerkes herved, at den omstaendighed, at tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, skal betale et saerligt bidrag, ikke kan begrunde, at der skulle vaere tale om en saerlig kategori af tjenestemaend i forhold til tjenestemaend, der goer tjeneste i Faellesskabet, idet den naevnte forpligtelse udelukkende har sammenhaeng med de saerlige risici for tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland.
30 Det bemaerkes herefter, at der ikke kan gives appellanten medhold i det af ham anfoerte, hvorefter der ville gaelde forskellige vilkaar for henholdsvis tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, og som har et barn, der har fast bopael paa tjenestemandens tjenestested, og tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, men hvis barn har bopael i et andet tredjeland.
31 Retten har herved udelukkende taget stilling til spoergsmaalet om, hvorvidt de relevante bestemmelser i gennemfoerelsesbestemmelserne er forenelige med artikel 24 i bilag X, for saa vidt sidstnaevnte bestemmelse herefter ikke finder anvendelse paa et barn, som en tjenestemand med tjenestested i et tredjeland har forsoergerpligt over for, og som har fast bopael i Faellesskabet. Hvad derimod angaar spoergsmaalet om, hvorvidt artikel 2 i gennemfoerelsesbestemmelserne udelukker godtgoerelse fuldt ud af udgifter i anledning af sygdom i det af appellanten naevnte tilfaelde, og i givet fald spoergsmaalet om, hvorvidt bestemmelsen er forenelig med artikel 24 i bilag X, er disse spoergsmaal ikke relevante i denne sag.
32 Det maa herefter fastslaas, at hverken argumentet om, at henholdsvis artikel 10 og 20 og artikel 24 i bilag X er affattet forskelligt, eller argumentet vedroerende de forhandlinger, der gik forud for udstedelsen af forordning nr. 3019/87, giver grundlag for en anden fortolkning af artikel 24 i bilag X end den i den appellerede dom anlagte.
33 Det tiltraedes foelgelig, at Retten har antaget, at de relevante regler i artikel 2 i gennemfoerelsesbestemmelserne ikke strider mod artikel 24 i bilag X til vedtaegten.
34 Det foerste anbringende til stoette for appellen maa herefter forkastes.
Tilsidesaettelse af princippet i artikel 33 i EF-statutten for Domstolen, hvorefter domme skal begrundes
35 Appellanten har gjort gaeldende, at den af Retten angivne begrundelse vedroerende aarsagen til, at udgifter i anledning af sygdom godtgoeres, naar der er tale om tredjelande, hvor udgifterne i anledning af eller risikoen for sygdom ikke er hoejere end i Faellesskabet, eller naar der er tale om udgifter, som de paagaeldende tjenestemaend eller personer, over for hvem de har forsoergerpligt, har afholdt under et midlertidigt ophold i Faellesskabet, dvs. hensynet til en mere hensigtsmaessig administration, er utilstraekkelig og i modstrid med Rettens bemaerkning om, at artikel 24 i bilag X kun kan finde anvendelse i det noeje omfang, de konkrete ulemper, der ligger til grund for bestemmelsen, foreligger.
36 Det bemaerkes herom, at det er med foeje, at Retten har antaget, at det ville have vaeret uforholdsmaessigt for hvert lands vedkommende at undersoege de faktiske udgifter til laegebehandling og spoergsmaalet om, hvor stor risikoen for sygdom er, naar henses til de med en saadan undersoegelse forbundne ressourcer, det lille antal lande, hvor udgifterne i anledning af eller risikoen for sygdom ikke er hoejere end i Faellesskabet, det ringe antal tjenestemaend, der goer tjeneste i saadanne lande, og vanskelighederne ved at sammenligne sundhedssystemerne i forskellige lande. Det tiltraedes derfor, at Retten er gaaet ud fra, at det ikke strider mod det oenske om kompensation for ulemper, der har ligget til grund for indfoerelsen af den saerlige ordning i henhold til bilag X, naar faellesskabslovgiver har valgt dels at opstille en formodningsregel, hvorefter udgifter til laegebehandling og risikoen for sygdom altid anses for at vaere hoejere i tredjelande, dels at fastsaette bestemmelse om, at den paagaeldende ordning ogsaa finder anvendelse paa udgifter i anledning af sygdom, som tjenestemaend, der goer tjeneste i et tredjeland, eller personer, over for hvem de har forsoergerpligt, har afholdt under et midlertidigt ophold i Faellesskabet, et valg, der saaledes er udtryk for ud fra hensynet til enkelthed at indfoere en ordning, der uden stoerre vanskeligheder kan administreres.
37 Naar det er blevet antaget, at denne ordning ud fra hensynet til en hensigtsmaessig administration maa finde anvendelse i de i praemis 35 i den appellerede dom omhandlede tilfaelde, er dette saaledes ikke i modstrid med Rettens bemaerkning i praemis 34 i den appellerede dom, hvorefter artikel 24 i bilag X kun kan have et formaal i det noeje omfang, de konkrete ulemper, der ligger til grund for indfoerelsen af den saerlige godtgoerelsesordning, maatte bestaa. Naar forholdet derimod er det, at det snarere er udgangspunktet end en undtagelse, at de paagaeldende konkrete ulemper ikke foreligger, dvs. naar vedkommende har fast bopael i Faellesskabet, goer de hensyn, som formaalet med ordningen er udtryk for, sig ikke gaeldende.
38 Der kan herefter ikke gives appellanten medhold i det andet anbringende, hvorfor appellen i sin helhed maa forkastes.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
39 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger. I henhold til procesreglementets artikel 70 baerer institutionerne selv deres egne omkostninger i tvister mellem dem og deres ansatte. I henhold til procesreglementets artikel 122 finder artikel 70 dog ikke anvendelse ved appel ivaerksat af tjenestemaend eller oevrige ansatte i institutionerne. Appellanten har tabt appelsagen og boer derfor doemmes til at betale dennes omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Appellanten betaler sagens omkostninger.