CELEX: 62007CJ0265
Handelstransaktioner
direktiv 2000/35/EF
bekæmpelse af forsinket betaling
inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner (
EFT L 200, s. 35
).
Anmodningen er fremsat i forbindelse med en retssag mellem Caffaro Srl (herefter »Caffaro«) — kreditor — og Azienda Unità Sanitaria Locale RM/C (herefter »Azienda«), en italiensk offentlig myndighed — skyldner — vedrørende tvangsfuldbyrdelse ved udlæg i sidstnævntes fordringer på Banca di Roma SpA (herefter »Banca di Roma«) — tredjemand, hos hvem udlægget er blevet foretaget.
Retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Det anføres i betragtning 15 til direktiv 2000/35:
»Dette direktiv definerer udelukkende udtrykket »tvangsfuldbyrdelsesgrundlag«, men vedrører ikke de forskellige procedurer for tvangsfuldbyrdelse af et sådant grundlag og fastsætter ikke, på hvilke betingelser tvangsfuldbyrdelse af et sådant grundlag kan standses eller suspenderes.«
Artikel 2 i direktiv 2000/35 bestemmer:
»I dette direktiv forstås ved:
[…]
5)
»tvangsfuldbyrdelsesgrundlag«alle former for afgørelser, domme eller betalingspålæg fra en domstol eller anden kompetent myndighed, uanset om de vedrører omgående betaling eller betaling i rater, som sætter kreditor i stand til at inddrive sit krav på skyldneren ved tvangsfuldbyrdelse; de omfatter afgørelser, domme eller betalingspålæg, som kan fuldbyrdes på et foreløbigt grundlag, selv om skyldneren appellerer dem.«
Det anføres i betragtning 23 til samme direktiv:
»Ifølge dette direktivs artikel 5 skal inddrivelsesproceduren for ubestridte krav afsluttes hurtigt i overensstemmelse med national lovgivning, men den kræver ikke, at medlemsstaterne vedtager en særlig procedure eller ændrer deres eksisterende retsprocedurer på en bestemt måde.«
Nævnte direktivs artikel 5 har følgende ordlyd:
»1.   Medlemsstaterne sikrer, at der normalt inden 90 kalenderdage efter indgivelse af stævning eller anmodning fra kreditor til retten eller en anden kompetent myndighed uanset beløbets størrelse kan opnås et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag, så længe gælden eller aspekter af proceduren ikke bestrides. Denne forpligtelse skal opfyldes af medlemsstaterne i overensstemmelse med deres respektive nationale love og administrative bestemmelser.
2.   Efter de respektive nationale love og administrative bestemmelser skal samme betingelser gælde for alle kreditorer, der er etableret i Fællesskabet.
[…]
4.   Denne artikel berører ikke bestemmelserne i Bruxelleskonventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.«
Nationale bestemmelser
Artikel 14 i lovdekret nr. 669 af 31. december 1996, som ophøjet til lov efter ændringer ved lov nr. 30 af 28. februar 1997, som ændret ved artikel 147 i lov nr. 388 af 23. december 2000 (almindeligt tillæg til GURI nr. 302 af 29.12.2000, herefter »lovdekret nr. 669/1996«), bestemmer:
»Statslige organer og forvaltninger samt ikke-erhvervsdrivende offentlige enheder foretager procedurer til gennemførelse af retsafgørelser og voldgiftsbeslutninger med eksigibel virkning og forpligtelse til betaling af penge inden for en frist på 120 dage regnet fra forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget. Før udløbet af denne frist kan kreditor ikke foretage tvangsfuldbyrdelse eller forkyndelse af et påkrav.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Caffaro har, udstyret med et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag, der opfylder kravene i den italienske lovgivning, hvorved direktiv 2000/35 gennemføres i national ret, indledt en tvangsfuldbyrdelsesprocedure over for Azienda.
Tvangsfuldbyrdelsen tog form af et udlæg i Aziendas fordringer på Banca di Roma, på grundlag af en indkaldelse til at give møde for den forelæggende ret, som blev forkyndt for såvel Azienda som Banca di Roma.
I retsmødet den 13. juni 2006 gav Banca di Roma møde for den forelæggende ret og afgav en bekræftelse af, at der på bankens konti indestod beløb, som tilhørte Azienda, ligesom den bekræftede, at udlægget var blevet gennemført.
Under samme retsmøde fastslog den forelæggende ret, at der var sket tvangsfuldbyrdelse, uden at fristen i henhold til artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996 på 120 dage fra forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget var udløbet.
Caffaro, som fandt, at artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996 ikke er forenelig med direktiv 2000/35, gjorde gældende, at der skulle ses bort fra denne bestemmelse, og begærede subsidiært, at der blev truffet afgørelse om forelæggelse for Domstolen med henblik på fortolkning, således at denne kunne tage stilling til, om nævnte nationale bestemmelse er forenelig med nævnte direktiv.
På denne baggrund har Tribunale civile di Roma besluttet at udsætte sagen og at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål, hvis formulering kan gengives som følger:
»Skal direktiv [2000/35] fortolkes således, at det er til hinder for artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996, hvorefter kreditor, udstyret med et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for en ubestridt betaling, der skyldes af en offentlig myndighed som vederlag for en handelstransaktion, ikke kan anmode om tvangsfuldbyrdelse mod denne myndighed før udløbet af en frist på 120 dage efter forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget over for den offentlige myndighed?«
Om det præjudicielle spørgsmål
Det skal indledningsvis bemærkes, at direktiv 2000/35 skal fortolkes under hensyn til dets formål og den ordning, det indfører (jf. i denne retning dom af 23.3.2006, sag
C-465/04, Honyvem Informazioni Commerciali, Sml. I, s. 2879
, præmis 17).
I denne henseende er det ubestridt, at direktiv 2000/35 kun har til formål i videst muligt omfang at harmonisere betalingsregler og -praksis i medlemsstaterne med henblik på at bekæmpe forsinket betaling i handelstransaktioner.
Som Domstolen allerede har haft lejlighed til at præcisere, vedrører direktivet således kun visse særlige regler om bekæmpelse af sådanne forsinkelser, nemlig morarenter i tilfælde af forsinket betaling (artikel 3), ejendomsforbehold (artikel 4) og inddrivelsesprocedurer for ubestridte krav (artikel 5) (jf. dom af 26.10.2006, sag
C-302/05, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 10597
, præmis 23, og af 3.4.2008, sag
C-306/06, 01051 Telecom, Sml. I, s. 1923
, præmis 21).
Direktivet henviser desuden flere steder til anvendelse af national lovgivning. Som det fremgår af betragtning 15 til direktivet, er dette bl.a. tilfældet i relation til de forskellige procedurer for tvangsfuldbyrdelse af et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag og i relation til betingelserne for, at tvangsfuldbyrdelsen af et sådant kan standses eller suspenderes (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Italien, præmis 24).
Inden for rammerne af den ordning, som er indført ved direktiv 2000/35, er dettes artikel 5 således begrænset til at kræve, at medlemsstaterne sikrer, at tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget, som defineret i dette direktivs artikel 2, nr. 5, normalt kan opnås inden 90 kalenderdage efter indgivelse af stævning eller anmodning fra kreditor til en domstol eller en anden kompetent myndighed, så længe gælden eller aspekter af proceduren ikke bestrides. Heraf fremgår, at nævnte direktiv for så vidt angår procedurerne for inddrivelse af ubestridte fordringer kun harmoniserer fristen for at opnå nævnte tvangsfuldbyrdelsesgrundlag og ikke regulerer procedurerne for tvangsfuldbyrdelse, som forbliver undergivet medlemsstaternes nationale lovgivning.
Det bemærkes, at en national bestemmelse som den i hovedsagen omhandlede på ingen måde påvirker den frist, inden for hvilken et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag kan opnås. En sådan bestemmelse forudsætter derimod netop, at kreditor allerede råder over et sådant grundlag.
Denne konklusion anfægtes ikke af den af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber fremførte argumentation, hvorefter artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996, der bestemmer, at tvangsfuldbyrdelsen suspenderes indtil udløbet af en frist på 120 dage, vedrører et stadie i proceduren for inddrivelse af fordringen, som går forud for tvangsfuldbyrdelsesproceduren, således at den henhører under direktiv 2000/35’s anvendelsesområde.
Selv om det forudsættes, at nævnte artikel 14, som anført af Kommissionen, bevirker, at indledningen af tvangsfuldbyrdelsesproceduren udskydes, påvirker dette således på ingen måde fristen for at opnå et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag. Som det fremgår af denne doms præmis 18, udgør denne frist det eneste aspekt af proceduren for inddrivelse af ubestridte fordringer, som er harmoniseret ved nævnte direktivs artikel 5.
Selv om det fremgår af det ovenstående, at tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget i medfør af artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996 midlertidigt kan berøves sin eksigibilitet, følger det dog ikke heraf, som hævdet af Kommissionen, at den effektive beskyttelse af kreditor anfægtes under tilsidesættelse af direktiv 2000/35.
Ikke alene kan de procedurer, der er nødvendige for fuldbyrdelsen af betalingen fortsættes, således som generaladvokaten har anført i punkt 38 i forslaget til afgørelse, men herudover er de foranstaltninger fra Aziendas side, som er nødvendige med henblik på at foretage betalingen, således som den italienske regering bekræftede under retsmødet, på ingen måde suspenderet. Tværtimod er denne myndighed i medfør af nævnte artikel 14 forpligtet til at gøre alt for, at betalingsproceduren kan afsluttes inden for fristen på 120 dage.
På denne baggrund skal det rejste spørgsmål besvares med, at direktiv 2000/35 skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national bestemmelse som artikel 14 i lovdekret nr. 669/1996, hvorefter en kreditor, der er i besiddelse af et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for en ubestridt fordring på en offentlig myndighed, som udgør vederlaget for en handelstransaktion, ikke kan iværksætte tvangsfuldbyrdelse over for denne myndighed før udløbet af en frist på 120 dage fra forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget for den offentlige myndighed.
Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.

På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/35/EF af 29. juni 2000 om bekæmpelse af forsinket betaling i handelstransaktioner skal fortolkes således, at det ikke er til hinder for en national bestemmelse som artikel 14 i lovdekret nr. 669 af 31. december 1996, som ophøjet til lov efter ændringer ved lov nr. 30 af 28. februar 1997, som ændret ved artikel 147 i lov nr. 388 af 23. december 2000, hvorefter en kreditor, der er i besiddelse af et tvangsfuldbyrdelsesgrundlag for en ubestridt fordring på en offentlig myndighed, som udgør vederlaget for en handelstransaktion, ikke kan iværksætte tvangsfuldbyrdelse over for denne myndighed før udløbet af en frist på 120 dage fra forkyndelsen af tvangsfuldbyrdelsesgrundlaget for den offentlige myndighed.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: italiensk.