CELEX: 62008CJ0219
Nesplnění povinnosti státem
Volný pohyb služeb
Neodůvodněná překážka
Vysílání pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích států

Svou žalobou se Komise Evropských společenství domáhá, aby Soudní dvůr určil, že tím, že Belgické království vyžaduje v případě vyslání pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích států, podniky Společenství v rámci poskytování služeb:
—
povolení udělené před výkonem hospodářské činnosti;
—
aby povolení k pobytu udělené ve státě usazení zaměstnavatele bylo platné tři měsíce po ukončení poskytování služeb a
—
aby pracovník byl zaměstnán u téhož zaměstnavatele, který je poskytovatelem služeb, již nejméně šest měsíců,
nesplnilo povinnosti, které pro něj vyplývají z článku 49 ES.
Vnitrostátní právní rámec
Podle zákona ze dne 30. dubna 1999 o zaměstnávání zahraničních pracovníků (
Moniteur belge
ze dne , s. 17800) ve znění královské vyhlášky ze dne (
Moniteur belge
ze dne , s. 29642) musí zahraniční pracovník nejdříve získat pracovní povolení a jeho zaměstnavatel povolení k jeho zaměstnání. Článek 7 první pododstavec uvedeného zákona však stanoví:
„Král může vyhláškou přijatou Radou ministrů zprostit kategorie zahraničních pracovníků, které určí, povinnosti získat pracovní povolení.“
Článek 2 královské vyhlášky ze dne 9. června 1999, kterou se provádí zákon ze dne o zaměstnávání zahraničních pracovníků (
Moniteur belge
ze dne 26. června, s. 24162) ve znění královské vyhlášky ze dne (
Moniteur belge
ze dne , s. 9583), zní:
„Povinnosti získat pracovní povolení jsou zproštěni:
[…]
14)
pracovníci, kteří nejsou státními příslušníky členského státu Evropského hospodářského prostoru a jsou zaměstnáni podnikem usazeným v členském státě Evropského hospodářského prostoru a přemístí se do Belgie za účelem poskytování služeb, za podmínky, že:
a)
tito pracovníci mají v členském státě Evropského hospodářského prostoru svého bydliště právo na pobyt nebo povolení k pobytu delšímu než tři měsíce;
b)
těmto pracovníkům je legálně povoleno pracovat v členském státě svého bydliště a toto povolení je platné nejméně po dobu, po kterou budou poskytovat služby v Belgii;
c)
tito pracovníci podepsali řádnou pracovní smlouvu;
d)
tito pracovníci jsou podnikem zaměstnáni nepřetržitě již nejméně šest měsíců;
e)
v zájmu zaručení jejich návratu do jejich země původu nebo bydliště musí být tito pracovníci držiteli cestovního pasu a povolení k pobytu platného po dobu tří měsíců následujících po ukončení poskytování služeb.“
Postup před zahájením soudního řízení
Vzhledem k tomu, že Komise měla za to, že v oblasti vysílání pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích států a jež jsou zaměstnáni podnikem usazeným v jiném členském státě než v Belgickém království, porušil tento členský stát článek 59 Smlouvy o ES (nyní po změně článek 49 ES), zaslala dopisem ze dne 25. března 1997 uvedenému členskému státu výzvu, na kterou odpověděl tento členský stát dne .
Dopisem ze dne 9. září 1998 vydala Komise odůvodněné stanovisko, na které Belgické království odpovědělo dopisem ze dne .
Po další vzájemné výměně korespondence vydala Komise dopisem ze dne 13. července 2005 dodatečné odůvodněné stanovisko, na které odpovědělo Belgické království dopisem ze dne .
Jelikož odpověď Belgického království Komisi neuspokojila, rozhodla se podat projednávanou žalobu.
Řízení před Soudním dvorem
Usnesením předsedy Soudního dvora ze dne 9. října 2008 bylo povoleno vedlejší účastenství Polské republiky na podporu návrhových žádání Komise. Nicméně poté, co byl Soudní dvůr informován o tom, že se tento členský stát vzdává svého vedlejšího účastenství v projednávané věci, byl tento členský stát vyškrtnut jako vedlejší účastník řízení usnesením předsedy Soudního dvora ze dne .
Podáním došlým kanceláři dne 24. března 2009 informovala Komise Soudní dvůr, že vzhledem k tomu, že Belgické královstvím přijalo královskou vyhlášku ze dne , kterou se mění čl. 2 první pododstavec bod 14 královské vyhlášky ze dne , kterou se provádí zákon ze dne o zaměstnávání zahraničních pracovníků (
Moniteur belge
ze dne , s. 26202), o čemž ji informovalo dopisem ze dne , bere Komise svou žalobu zpět v části, která se týká jejího druhého a třetího žalobního důvodu.
K žalobě
V rámci prvního žalobního důvodu týkajícího se nezbytnosti získat povolení před výkonem hospodářské činnosti, který je poté, co Komise částečně vzala zpět žalobu, jediným žalobním důvodem, vytýká Komise Belgickému království, že neoprávněně omezuje vysílání pracovníků, kteří jsou státními příslušníky třetích států, podniky Společenství v rámci volného poskytování služeb, pokud jsou vysíláni z členského státu, který neuplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu, nebo pokud jsou vysíláni na dobu delší než tři měsíce z členského státu, který uplatňuje schengenské acquis v plném rozsahu. V takových případech ukládá Belgické království pracovníkovi, který si přeje být vyslán do tohoto členského státu, povinnost nejdříve získat vízum nebo povolení k přechodnému pobytu, a to ve složitém řízení, jehož účelem je ověřit, zda vyslání pracovníka splňuje veškerá kritéria vyplývající z rozsudku ze dne 9. srpna 1994, Vander Elst (
C-43/93, Recueil, s. I-3803
).
Komise má za to, že omezení volného poskytování služeb pramení zejména z toho, že belgické orgány žádají po dotčených pracovnících, aby předložili dokumenty prokazující jednak to, že se přemísťují do Belgie v rámci vyslání, a že jsou tím pádem zproštěni povinnosti získat pracovní povolení, a dále to, že mají dostatečné prostředky na obživu, ubytování v Belgii a cestovní pojištění k tomu, aby mohli získat vízum.
Belgické království nezpochybňuje, že vyžaduje předložení důkazů uvedených Komisí, přičemž tyto důkazy mohou být předloženy jakýmikoliv právními prostředky, zejména předložením osvědčení o vyslání vystaveném pojišťovnou sociálního zabezpečení státu původu (formulář E 101). Belgické království tvrdí, že cílem těchto důkazů je prokázat, že vyslaný pracovník splňuje kritéria definovaná Úmluvou k provedení Schengenské dohody ze dne 14. června 1985 mezi vládami států Hospodářské unie Beneluxu, Spolkové republiky Německo a Francouzské republiky o postupném odstraňování kontrol na společných hranicích (
Úř. věst. 2000, L 239, s. 19
; Zvl. vyd. 19/02, s. 9), podepsanou dne v Schengenu (Lucembursko) a poté upřesněná v konzulárních instrukcích k vízům pro diplomatické mise a konzulární úřady (
Úř. věst. 2005, C 326, s. 1
).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury článek 49 ES nevyžaduje pouze vyloučení jakékoliv diskriminace poskytovatele služeb usazeného v jiném členském státě z důvodu jeho státní příslušnosti, ale rovněž odstranění jakéhokoliv omezení, i když se toto omezení použije bez rozdílu na vnitrostátní poskytovatele i na poskytovatele z jiných členských států, pokud může znemožnit, ztížit nebo učinit méně atraktivní činnost poskytovatele usazeného v jiném členském státě, ve kterém legálně poskytuje podobné služby (viz zejména rozsudek ze dne 19. ledna 2006, Komise v. Německo,
C-244/04, Sb. rozh. s. I-885
, bod 30).
Nicméně vnitrostátní právní úprava oblasti, která nebyla na úrovni Společenství harmonizována a která se bez rozdílu uplatňuje na všechny osoby nebo podniky vykonávající svou činnost na území dotčeného členského státu, může být, i přes svůj omezující účinek na volné poskytování služeb, odůvodněná, pokud odpovídá naléhavému důvodu obecného zájmu, jenž již není chráněn pravidly, kterým poskytovatel služeb podléhá v členském státě, kde je usazen, je způsobilá zaručit uskutečnění cíle, který sleduje, a nepřekračuje meze toho, co je k dosažení tohoto cíle nezbytné (výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 31 a citovaná judikatura).
Zejména již bylo judikováno, že členský stát může ověřit, zda podnik usazený v jiném členském státě, který vysílá na jeho území pracovníky, kteří jsou státními příslušníky třetího státu, nevyužívá svobody poskytování služeb k jinému účelu než k provedení dotčeného poskytnutí služby (výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, bod 40 a citovaná judikatura).
V tomto kontextu považoval Soudní dvůr požadavek, aby poskytovatel služeb předložil pouze prohlášení potvrzující, že se dotčení pracovníci nacházejí v legálním postavení, zejména pokud jde o pobyt, pracovní povolení a sociální zabezpečení, ve státě, kde je tento podnik zaměstnává, za opatření, které v zásadě nepřekračuje meze nezbytné k předcházení zneužívání, k němuž by mohlo vést provádění svobody poskytování služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 21. října 2004, Komise v. Lucembursko,
C-445/03, Sb. rozh. s. I-10191
, bod 46, jakož i výše uvedený rozsudek Komise v. Německo, body 41 a 42).
Na jednání Komise upřesnila, že neusiluje o zpochybnění této judikatury. Nicméně tvrdila, že skutečnost, že belgické orgány požadují po dotčených pracovnících formulář E 101, představuje náročnější postup než předložení předchozího prohlášení poskytovatele služeb.
Podle Belgického království představuje předložení formuláře E 101 pro dotčeného pracovníka naopak jednodušší postup než předložení předchozího prohlášení poskytovatele služeb. Uvedený členský stát však na jednání výslovně připustil, že jelikož důkazy vyžadované belgickými orgány, popsané v bodě 11 tohoto rozsudku, mohou být předloženy jakýmikoliv právními prostředky, mohou být předloženy také dodáním předchozího prohlášení poskytovatele služeb ve smyslu judikatury citované v bodě 16 tohoto rozsudku.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že Komise neprokázala, že Belgické království vyžaduje povolení udělené před výkonem hospodářské činnosti v případě vysílání pracovníků, kteří jsou příslušníky třetích států, podniky Společenství v rámci poskytování služeb.
V rámci svého žalobního důvodu Komise vytýká Belgickému království také nedostatek řádné péče při udělování vyžadovaného víza, jelikož vízum je udělováno ve lhůtě až 48 hodin od okamžiku, kdy dotčená osoba předloží požadované písemnosti. Vytýká mu také nedostatek transparentnosti. Zvláště v situaci, kdy nebyl přijat oběžník, přestože se belgické orgány již o něm zmiňovaly, nemohou hospodářské subjekty předem zjistit podmínky, které musejí splnit k tomu, aby mohly poskytovat služby v Belgii.
V tomto ohledu však stačí uvést, že i kdyby takové výtky byly opodstatněné, neumožňují prokázat, že Belgické království vyžaduje povolení udělované před výkonem hospodářské činnosti.
Z toho vyplývá, že žaloba musí být zamítnuta.
K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Mimoto podle odst. 5 prvního pododstavce téhož článku na návrh účastníka, který vzal žalobu zpět, je náhrada nákladů uložena druhému účastníku řízení, odůvodňuje-li to chování uvedeného účastníka.
V projednávané věci Komise neměla úspěch v jediném žalobním důvodu, na němž setrvala. Pokud jde o částečné zpětvzetí žaloby Komisí, došlo k němu na základě sdělení královské vyhlášky ze dne 23. dubna 2008 Belgickým královstvím po podání projednávané žaloby.
Za těchto okolností je třeba rozhodnout, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Komise Evropských společenství a Belgické království ponesou vlastní náklady řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.