CELEX: 62005CJ0443
Recurs
Taxe antidumping
Articolul 239 din Codul Vamal
Remiterea drepturilor de import
Articolul 907 primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93
Interpretare
Legalitate
Decizia Comisiei
Grup de experți reuniți în cadrul Comitetului Codului Vamal
Entitate distinctă pe plan funcțional
Articolul 2 și articolul 5 alineatul (2) din Decizia 1999/468/CE a Consiliului
Articolul 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului Vamal
Condiții de aplicare a articolului 239 din Codul Vamal
Inexistența neglijenței evidente

Prin recursul formulat, Common Market Fertilizers SA (denumită în continuare „CMF”) solicită anularea Hotărârii Tribunalului
de Primă Instanță al Comunităților Europene din 27 septembrie 2005, Common Market Fertilizers/Comisia (T‑134/03 și T‑135/03,
Rec., p. II‑3923, denumită în continuare „hotărârea atacată”), prin care s-au respins acțiunile având ca obiect anularea Deciziilor
C(2002) 5217 final și C(2002) 5218 final ale Comisiei din 20 decembrie 2002 (denumite în continuare „deciziile în litigiu”),
constatând că remiterea taxelor de import solicitată de CMF nu era justificată.

Cadrul juridic
Articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul (CE) nr. 3319/94 al Consiliului din 22 decembrie 1994 de instituire
a unei taxe antidumping definitive asupra importurilor de amestec de uree și de nitrat de amoniu în soluție, originar din
Bulgaria și Polonia, exportat de către alte societăți decât cele care sunt scutite de taxă și de percepere definitivă a sumelor
garantate de taxa provizorie (JO L 350, p. 20), instituie următoarea taxă antidumping specifică:
„Pentru importurile puse în liberă circulație nefacturate direct importatorului care nu are legătură cu unul dintre exportatorii
sau producătorii menționați mai sus situați în Polonia, se instituie următoarea taxă specifică:
pentru produsul originar din Polonia […] certificat ca fiind produs de Zaklady Azotowe Pulawy […] o taxă specială de 19 ECU
pe tona de produs […]” [traducere neoficială]
Articolul 239 din Regulamentul (CEE) nr. 2913/92 al Consiliului din 12 octombrie 1992 de instituire a Codului vamal comunitar
(JO L 302, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 5, p. 58), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 2700/2000 al Parlamentului
European și al Consiliului din 16 noiembrie 2000 (JO L 311, p. 17, Ediție specială, 02/vol. 13, p. 12, denumit în continuare
„Codul vamal”), prevede:
„(1) Taxele de import sau export se pot rambursa sau remite în alte situații decât cele menționate la articolele 236, 237
și 238:
–        care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului;
–        care rezultă din circumstanțe care nu implică înșelăciune sau neglijență evidentă din partea persoanei interesate. Situațiile
în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate cu procedura
comitetului. Rambursarea sau remiterea poate fi făcută în condiții speciale.
(2) Taxele se rambursează sau se remit pe motivele menționate la alineatul (1) în urma depunerii unei cereri la biroul vamal
corespunzător […]”
Articolul 4 din Codul vamal prevede:
„În sensul prezentului cod, se aplică următoarele definiții:
[…]
24. «Procedura comitetului» reprezintă procedura prevăzută fie la articolele 247 și 247a, fie la articolele 248 și 248a.”
Articolul 247 din Codul vamal prevede:
„Măsurile necesare punerii în aplicare a prezentului cod […] se adoptă în conformitate cu procedura de reglementare menționată
la articolul 247a alineatul (2) […].”
Articolul 247a din Codul vamal prevede:
„(1) Comisia este asistată de Comitetul Codului vamal (numit în continuare «comitet»).
(2) În cazul în care se face trimitere la prezentul alineat, se aplică articolele 5 și 7 din Decizia 1999/468/CE [a Consiliului
din 28 iunie 1999 de stabilire a normelor privind exercitarea competențelor de executare conferite Comisiei (JO L 184, p. 23,
Ediție specială, 01/vol. 2, p. 159, denumită în continuare «Decizia privind comitologia»)] […]
[…]
(3) Comitetul își adoptă regulamentul de procedură.”
Articolul 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului vamal este redactat după cum urmează:
„(1)      În conformitate cu articolul 14 alineatul (2), președintele transmite reprezentanțelor permanente și membrilor comitetului
convocarea, ordinea de zi, precum și proiectele de măsuri asupra cărora este necesar avizul comitetului și orice alt document
de lucru, de regulă, cu cel puțin 14 zile înaintea datei reuniunii.
(2)      În cazuri urgente și atunci când măsurile care urmează să fie adoptate trebuie aplicate imediat, președintele poate, la cererea
unui membru al comitetului sau din proprie inițiativă, să reducă termenul de transmitere prevăzut la alineatul (1) până la
cinci zile calendaristice înaintea datei reuniunii.
(3)      În caz de extremă urgență, președintele poate renunța la termenele stabilite la alineatele (1) și (2). Dacă se propune înscrierea
unei chestiuni pe ordinea de zi a unei reuniuni în cursul acesteia, este necesară aprobarea majorității simple a membrilor
comitetului.”
Articolul 905 alineatul (1) din Regulamentul (CEE) nr. 2454/93 al Comisiei din 2 iulie 1993 de stabilire a unor dispoziții
de aplicare a Regulamentului (CEE) nr. 2913/92 (JO L 253, p. 1, Ediție specială, 02/vol. 7, p. 3), astfel cum a fost modificat
prin Regulamentul (CE) nr. 1677/98 al Comisiei din 29 iulie 1998 (JO L 212, p. 18, Ediție specială, 02/vol. 11, p. 23, denumit
în continuare „regulamentul de aplicare”), prevede:
„(1) În cazul în care autoritatea vamală de decizie căreia i s‑a prezentat o cerere de rambursare sau remitere în conformitate
cu articolul 239 alineatul (2) din cod nu poate lua o decizie în baza articolului 899, dar cererea este susținută de dovezi
ce pot constitui o situație specială rezultând din circumstanțe ce nu au rezultat ca urmare a dolului sau neglijenței evidente
din partea persoanei respective, statul membru de care aparține autoritatea trimite cazul Comisiei pentru soluționare în conformitate
cu procedura prevăzută la articolele 906-909.
Totuși, exceptând cazul în care autoritatea vamală însărcinată cu luarea deciziei are rezerve, aceasta poate lua decizia de
a acorda dreptul la restituirea sau remiterea taxelor vamale în cazul în care consideră că sunt îndeplinite condițiile stipulate
în articolul 239 alineatul (1) din cod, cu condiția ca suma în cauză per operator legată de una sau mai multe operațiuni de
import sau export, dar care rezultă din una și aceeași situație specială, să fie mai mică de 50 000 ECU.
Expresia «persoană interesată» se interpretează în același fel ca la articolul 899.
În toate celelalte cazuri, autoritatea vamală de decizie refuză cererea.”
Articolul 906 din regulamentul de aplicare prevede:
„În termen de 15 zile de la data primirii dosarului menționat la articolul 905 alineatul (2), Comisia trimite statelor membre
o copie a acestuia.
Examinarea dosarului se înscrie cât mai curând posibil pe ordinea de zi a unei reuniuni a comitetului prevăzut la articolul
247 din cod.”
Ulterior faptelor din speță, articolul 906 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare a fost modificat prin Regulamentul
(CE) nr. 1335/2003 al Comisiei din 25 iulie 2003 de modificare a Regulamentului nr. 2454/93 (JO L 187, p. 16, Ediție specială,
02/vol. 16, p. 13), după cum urmează:
„Verificarea acestui dosar se înscrie cât mai curând posibil pe ordinea de zi a unei reuniuni a grupului de experți, menționat
la articolul 907.”
Articolul 906a din regulamentul de aplicare prevede:
„În cazul în care, la orice moment al procedurii stipulate în articolele 906 și 907, Comisia intenționează să ia o decizie
nefavorabilă împotriva solicitantului care cere restituirea sau remiterea, îi comunică în scris acestuia obiecțiile sale,
împreună cu toate documentele care stau la baza acestor obiecții. Solicitantul restituirii sau remiterii își exprimă punctul
de vedere în scris în termen de o lună de la data la care obiecțiile au fost trimise. Dacă persoana nu își exprimă punctul
de vedere în această perioadă, se consideră că a renunțat la dreptul de a‑și exprima poziția.”
Articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare prevede:
„După consultarea unui grup de experți compus din reprezentanții tuturor statelor membre reuniți în cadrul comitetului să
examineze cazul respectiv, Comisia adoptă o decizie care stabilește dacă situația specială respectivă justifică sau nu rambursarea
sau remiterea.”
Articolul 5 din Decizia privind comitologia, intitulat „Procedura de reglementare”, prevede:
„(1)      Comisia este asistată de un comitet de reglementare format din reprezentanții statelor membre și prezidat de reprezentantul
Comisiei.
(2)      Reprezentantul Comisiei prezintă comitetului un proiect de măsuri care urmează să fie luate. Comitetul își dă avizul cu privire
la acest proiect într‑un termen pe care președintele îl poate stabili în funcție de urgența chestiunii în cauză. Avizul este
emis cu majoritatea prevăzută la articolul 205 alineatul (2) [CE] pentru deciziile pe care Consiliul trebuie să le adopte
la propunerea Comisiei. Voturile reprezentanților statelor membre din cadrul comitetului sunt ponderate conform articolului
menționat anterior. Președintele nu participă la vot.
(3)      Fără a aduce atingere articolului 8, Comisia adoptă măsurile preconizate, în cazul în care acestea sunt conforme cu avizul
comitetului.
(4)      În cazul în care măsurile preconizate nu sunt conforme cu avizul comitetului sau în absența avizului, Comisia prezintă Consiliului,
fără întârziere, o propunere cu privire la măsurile care urmează să fie adoptate și informează Parlamentul European.
[…]”

Situația de fapt
CMF, societate stabilită în Belgia, exercită o activitate de distribuție angro de produse chimice, în special soluții azotate
(uree și nitrat de amoniu). Grupul său cuprinde în special societatea Rellmann GmbH (denumită în continuare „Rellmann”), stabilită
în Hamburg (Germania), filială deținută 100 % de CMF, și societatea Agro Baltic GmbH (denumită în continuare „Agro Baltic”),
stabilită în Rostock (Germania), filială deținută 100 % de Rellmann. În 1989, CMF a achiziționat societatea Champagne Fertilisants,
care este reprezentantul său fiscal pentru operațiunile sale în Franța.
Întreprinderea poloneză Zaklady Azotowe Pulawy (denumită în continuare „ZAP”) exportă produse și le vinde către Agro Baltic.
În cadrul grupului recurentei, Agro Baltic revinde produsele către Rellmann, care le revinde, la rândul său, către CMF. Se
emit facturile corespunzătoare acestor operațiuni.
În ceea ce privește cauza T‑134/03, Agro Baltic a cumpărat de la ZAP, în perioada martie‑septembrie 1997, trei încărcături
de amestec de uree și de nitrat de amoniu. Aceste încărcături au urmat circuitul comercial descris la punctul precedent.
Cogema, comisionar vamal agreat, a fost mandatată să pună produse în liberă circulație în numele Agro Baltic și să le pună
în consum în numele CMF.
Astfel, mărfurile au fost, într‑o primă fază, puse în liberă circulație în numele Agro Baltic, sub declarația EU0, căreia
i‑au fost atașate facturile emise de ZAP către Agro Baltic și certificatele EUR.1, care atestă originea poloneză a mărfurilor.
Mărfurile au fost puse în același timp în regim de antrepozit, din care au ieșit câteva minute mai târziu pentru a fi puse
în consum în numele Champagne Fertilisants.
În ceea ce privește cauza T‑135/03, Agro Baltic a cumpărat de la ZAP o încărcătură în cursul lunii ianuarie 1995, care a urmat
apoi circuitul comercial descris la punctul 15 din prezenta hotărâre.
Agro Baltic a mandatat societatea SCAC Rouen, comisionar vamal agreat, pentru a pune mărfurile în liberă circulație în numele
Agro Baltic și pentru a le pune în consum în numele CMF. Aceasta presupunea depunerea, pentru aceeași marfă, la același birou
vamal, a două declarații vamale de import menționând doi destinatari diferiți, astfel încât să se diferențieze plata taxelor
vamale de aceea a taxei pe valoarea adăugată.
SCAC Rouen a utilizat o procedură de vămuire simplificată de punere în liberă circulație și de punere în consum doar în numele
CMF. În acest scop, aceasta a depus o declarație IM4 în numele CMF, căreia i‑au fost atașate factura emisă de Rellmann și
un certificat EUR.1 atestând originea poloneză a mărfurilor.
În cele două cauze, T‑134/03 și T‑135/03, autoritățile franceze competente au acceptat mai întâi declarațiile, au acordat
scutirea de taxe vamale de import pe baza certificatelor EUR.1 și nu au cerut plata taxelor antidumping.
Ca urmare a unui control
a posteriori
, autoritățile au considerat totuși că taxa specială de 19 ECU pe tonă, prevăzută la articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf
din Regulamentul nr. 3319/94, ar fi trebuit aplicată pentru toate încărcăturile. Într‑adevăr, în opinia acestora, adevăratul
importator al mărfurilor era CMF, care nu era destinatară a unei facturi directe din partea ZAP, deși produsele în cauză erau
certificate ca fiind produse de aceasta din urmă.
În ceea ce privește încărcăturile din cauza T‑134/03, autoritățile franceze competente au considerat că antrepozitarea intermediară
a mărfurilor reprezintă o ficțiune juridică, datorită duratei sale extrem de scurte, și că CMF achiziționase deja mărfurile
în cele trei operațiuni, chiar înainte de depunerea declarațiilor de punere în liberă circulație în numele Agro Baltic. Prin
urmare, acestea au obligat CMF la plata unor taxe vamale și alte taxe în valoare totală de 3 911 497 FRF (564 855 euro).
În ceea ce privește încărcăturile din cauza T‑135/03, aceste autorități au arătat că fusese efectuată o singură declarație
de punere în liberă circulație și de punere în consum în numele CMF. În aceste condiții, acestea au obligat CMF la plata unor
taxe vamale și alte taxe în valoare totală de 840 271 FRF (128 098 euro).
În cursul lunilor noiembrie și decembrie 1999, CMF a introdus la administrația franceză a vămilor cereri de remitere a taxelor,
în temeiul articolului 239 din Codul vamal. La 14 februarie 2002, aceasta din urmă a transmis Comisiei cererile menționate.
Prin scrisorile din 9 și 10 septembrie 2002, Comisia a indicat recurentei că intenționa să adopte o decizie negativă în fiecare
dintre cele două dosare.
În cursul lunii noiembrie 2002, grupul de experți REM/REC s‑a reunit în cadrul Comitetului Codului vamal, secțiunea rambursări.
Votul final al acestuia a dus la următorul rezultat în cele două dosare: „șase delegații votează în favoarea propunerii Comisiei,
patru delegații se abțin și cinci delegații votează împotriva propunerii Comisiei”.
La 20 decembrie 2002, considerând că a existat neglijență evidentă din partea CMF, că nu există o situație specială și că,
astfel, condițiile de aplicare ale articolului 239 din Codul vamal nu erau îndeplinite, Comisia a adoptat deciziile în litigiu.
Aceasta a notificat deciziile respective administrației franceze a vămilor, care, la rândul său, le‑a transmis CMF la 10 februarie
2003.

Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererile depuse la grefa Tribunalului la 18 aprilie 2003, înregistrate cu numerele T‑134/03 și T‑135/03, CMF a solicitat
anularea deciziilor în litigiu.
În susținerea acțiunilor sale, aceasta a invocat trei motive.
Primul motiv, întemeiat pe o încălcare a unor norme substanțiale de procedură și a dreptului la apărare, era împărțit în cinci
aspecte:
–        încălcarea articolului 7 CE și a articolului 5 din Decizia privind comitologia;
–        încălcarea articolului 906 alineatul (1) din regulamentul de aplicare;
–        încălcarea articolului 4 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului vamal;
–        încălcarea articolului 3 din Regulamentul nr. 1 al Consiliului din 15 aprilie 1958 de stabilire a regimului lingvistic al
Comunității Economice Europene (JO 1958, 17, p. 385, Ediție specială, 01/vol. 1, p. 3);
–        încălcarea dreptului la apărare.
Al doilea motiv, întemeiat pe o eroare vădită de apreciere în aplicarea articolului 239 din Codul vamal, era structurat în
trei aspecte:
–        refuzul Comisiei de a recunoaște existența unei situații speciale;
–        inexistența unei manevre dolosive din partea CMF;
–        refuzul Comisiei de a se pronunța pentru inexistența neglijenței evidente din partea CMF.
Al treilea motiv era întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare prevăzută la articolul 253 CE.
Cele două cauze, T‑134/03 și T‑135/03, au fost conexate în vederea procedurii orale și a hotărârii.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins acțiunile și a obligat recurenta la plata cheltuielilor de judecată.

Concluziile părților
CMF solicită Curții:
–        anularea hotărârii atacate;
–        admiterea concluziilor prezentate în primă instanță;
–        obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente atât procedurii de recurs, cât și procedurii în primă instanță.
Comisia solicită Curții:
–        respingerea recursului;
–        obligarea recurentei la plata cheltuielilor de judecată.

Cu privire la recurs
CMF invocă patru motive de anulare a hotărârii atacate:
–        prezentarea incompletă a cadrului juridic;
–        denaturarea stării de fapt;
–        interpretarea eronată a noțiunii de încălcare a unor norme substanțiale de procedură;
–        aplicarea eronată a articolului 239 din Codul vamal.

Cu privire la motivul întemeiat pe o prezentare incompletă a cadrului juridic
Argumentele părților
–       Argumentele recurentei
Împărțind motivul în două aspecte, recurenta reproșează Tribunalului că nu a menționat în prezentarea cadrului juridic al
cauzei:
–        considerentul (39) al Regulamentului nr. 3319/94, potrivit căruia „[…] dată fiind existența diferitelor circuite de import
prin intermediul unor societăți din state terțe, se consideră adecvat să se instituie o taxă variabilă la un nivel care să
permită industriei comunitare să își mărească prețurile până la un nivel rentabil pentru importurile facturate direct de către
producătorii bulgari sau polonezi sau de către părți care au exportat produsul vizat în perioada de anchetă și, pe de altă
parte, o taxă specială, calculată pornind de la aceeași bază, pentru toate celelalte importuri, pentru a se evita eludarea
măsurilor antidumping” [traducere neoficială];
–        articolul 2 din Decizia privind comitologia, care prevede:
„Alegerea modalităților procedurale pentru adoptarea măsurilor de punere în aplicare trebuie să se orienteze după următoarele
criterii:
(a)      măsurile de gestionare, cum sunt cele referitoare la aplicarea politicii agricole comune și politicii comune în domeniul pescuitului
sau cele referitoare la punerea în aplicare a programelor având implicații bugetare substanțiale, trebuie să fie adoptate
conform procedurii de gestionare;
(b)      măsurile cu caracter general, destinate să pună în aplicare dispozițiile esențiale ale actelor de bază, inclusiv măsurile
referitoare la protecția sănătății sau securității persoanelor, animalelor sau plantelor, ar trebui adoptate conform procedurii
de reglementare.
Atunci când un act de bază prevede că anumite dispoziții neesențiale ale actului pot fi adaptate sau actualizate prin intermediul
procedurilor de executare, aceste măsuri ar trebui să fie adoptate conform procedurii de reglementare;
(c)      fără a aduce atingere literelor (a) și (b), procedura de consultare se aplică în toate cazurile în care se consideră ca fiind
cea mai indicată.”
Întrucât nu a luat în considerare considerentul (39) al Regulamentului nr. 3319/94, Tribunalul nu s‑ar fi raportat la considerentul
menționat în interpretarea articolului 1 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament, așa cum ar fi trebuit să o
facă. Dacă ar fi făcut acest lucru, ar fi ajuns la concluzia că, dacă legislația antidumping nu a fost eludată în fapt, ca
și în speță, nu poate fi impusă o taxă specifică.
Prin nemenționarea articolului 2 din Decizia privind comitologia, articol care ar pune la dispoziție criterii neconstrângătoare
în ceea ce privește alegerea procedurii de urmat, Tribunalul ar fi declarat, în mod eronat, la punctul 55 din hotărârea atacată,
că procedura de reglementare nu poate fi utilizată decât pentru măsuri cu caracter general.
–       Argumentele Comisiei
Comisia apreciază că recurgerea la considerentul (39) al Regulamentului nr. 3319/94 nu este relevantă în vederea interpretării
articolului 1 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament, care prevede o taxă specială atunci când sunt îndeplinite
două condiții obiective, o situație de facturare indirectă și, respectiv, importul unui produs de la ZAP.
În ceea ce privește articolul 2 din Decizia privind comitologia, aceasta contestă afirmația CMF potrivit căreia Tribunalul
ar fi declarat că procedura de reglementare nu poate fi utilizată decât pentru măsuri cu caracter general.
Aprecierea Curții
Cele două aspecte ale motivului examinat și, în consecință, însuși acest motiv nu au existență autonomă.
Într‑adevăr, prin aceste două aspecte, care constau, aparent, în a reproșa doar lipsa formală a menționării, în prezentarea
cadrului juridic al hotărârii atacate, a unui considerent al unui regulament și a unui articol dintr‑o decizie, recurenta
invocă, în realitate, lipsa luării în considerare de către Tribunal a acestor dispoziții la momentul interpretării dreptului
în cauză, respectiv la momentul analizei juridice.
Or, astfel cum a arătat avocatul general la punctul 41 din concluzii, cele două aspecte ale motivului examinat sunt invocate
în special în cadrul celui de al patrulea și, respectiv, al celui de al treilea motiv al recursului, prin care se contestă
analiza pur juridică a Tribunalului.
Acestea se confundă, așadar, cu respectivele motive.
În consecință, nu este necesară examinarea lor separată.

Cu privire la motivul întemeiat pe o denaturare a stării de fapt
Argumentele părților
–       Argumentele recurentei
CMF susține că, la punctele 14‑28 din hotărârea atacată, consacrate expunerii contextului de fapt al cauzei, Tribunalul a
adoptat construcția juridică complet fictivă a autorităților naționale competente cu privire la existența unei facturări indirecte.
Această prezentare ar fi incompletă și eronată, ducând la o denaturare a faptelor. Această denaturare ar fi condus Tribunalul
să considere, în mod greșit, că exista efectiv o situație de facturare indirectă și să aplice, în mod eronat, articolul 1
alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94.
–       Argumentele Comisiei
Comisia apreciază că motivul invocat, lipsit de relevanță, este inoperant.
Într‑adevăr, litigiul dintre CMF și Comisie nu s‑ar fi referit și nici nu s‑ar fi putut referi la aspectul dacă taxele erau
într‑adevăr datorate. Litigiul ar fi avut ca obiect numai întrebarea dacă cerințele cu privire la remiterea de datorie erau
îndeplinite.
Aprecierea Curții
Contrar afirmației recurentei, Tribunalul nu a statuat cu privire la existența, în speță, a unei situații de facturare indirecte
și, prin urmare, cu privire la existența datoriei vamale.
Deciziile în litigiu au dus la respingerea unor cereri de remitere de datorii vamale prin ipoteză existente, cereri care se
întemeiau pe articolul 239 din Codul vamal.
Tribunalul a fost sesizat cu un motiv întemeiat pe o eroare vădită de apreciere în aplicarea acestui articol, pe care l‑a
examinat la punctele 135‑150 din hotărârea atacată.
În cadrul aprecierii sale, acesta a analizat una dintre condițiile cumulative cerute de articolul menționat, respectiv inexistența
neglijenței evidente din partea persoanei interesate.
Ajungând la concluzia că respectiva condiție nu era îndeplinită, Tribunalul a respins motivul.
Motivul examinat al recursului trebuie, așadar, să fie respins ca inoperant.

Cu privire la motivul întemeiat pe o interpretare eronată a noțiunii de încălcare a normelor substanțiale de procedură
Argumentele părților
–       Argumentele recurentei
CMF reproșează Tribunalului că a procedat la o interpretare eronată a articolului 907 primul paragraf din regulamentul de
aplicare, hotărând că acest articol îi permite Comisiei să decidă singură în materie de remitere și de rambursare a taxelor
vamale.
Aceasta consideră că o asemenea interpretare ar implica nelegalitatea dispoziției în cauză.
Recurenta arată că articolul 907 primul paragraf face parte dintr‑un regulament de aplicare a regulamentului de bază, respectiv
Codul vamal.
Aceasta subliniază că articolul 247 din Codul vamal prevede că măsurile necesare pentru punerea în aplicare a acestuia se
dispun în conformitate cu procedura de reglementare prevăzută la articolul 247a alineatul (2) din acesta.
Prin urmare, regulamentul de aplicare nu ar putea conține decât măsuri de punere în executare.
Or, competența pe care și‑a atribuit‑o Comisia de a decide singură în materia remiterii și a rambursării taxelor vamale și
de a crea
ex nihilo
un grup de experți nu reprezintă o măsură de punere în executare a regulamentului de bază.
Articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare nu ar putea, așadar, constitui baza juridică a unei astfel de atribuiri
de competență. În consecință, Tribunalul nu ar fi putut concluziona că, în temeiul acestei prevederi, Comisia a acționat în
cadrul competențelor sale.
Competența în cauză nu ar fi nici ea prevăzută explicit în Tratatul CE.
Articolul 7 CE, în temeiul căruia fiecare instituție acționează în limitele atribuțiilor care îi sunt conferite prin tratat,
ar fi fost astfel încălcat.
CMF arată că a ridicat în fața Tribunalului o excepție de nelegalitate a articolului 907 primul paragraf din regulamentul
de aplicare.
Aceasta reproșează Tribunalului că, la punctul 51 din hotărârea atacată, a statuat că această excepție de nelegalitate era
inadmisibilă, întrucât a fost ridicată la momentul replicii, fără a se întemeia pe un element de drept sau de fapt care a
apărut în cursul procedurii, cum prevede articolul 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului.
CMF admite că dezbaterea privind nelegalitatea acestui articol a fost antrenată tocmai de interpretarea dată de Comisie articolului
907 primul paragraf din regulamentul de aplicare, în memoriul său în apărare, potrivit căreia grupul de experți prevăzut de
această dispoziție nu este un comitet guvernat de Decizia privind comitologia.
Totuși, CMF consideră că această interpretare a Comisiei constituie un element de drept apărut în cursul procedurii.
Recurenta reproșează Tribunalului că a statuat apoi, la punctul 52 din hotărârea atacată, că nu era obligat, cu justificarea,
în opinia sa, eronată că acest motiv nu ar fi de ordine publică, să invoce din oficiu nelegalitatea articolului 907 primul
paragraf din regulamentul de aplicare.
CMF susține în plus că, pentru a stabili natura juridică a comitetului consultat de către Comisie, Tribunalul a procedat,
la punctul 55 din hotărârea atacată, la o interpretare eronată a criteriilor de alegere între procedura de gestionare și procedura
de reglementare prevăzute la articolul 2 din Decizia privind comitologia (a se vedea punctul 40 din prezenta hotărâre), reținând
că procedura de reglementare se utilizează pentru măsurile cu caracter general având ca scop să pună în aplicare elementele
esențiale ale unui act de bază.
Potrivit acesteia, criteriul „măsurilor cu caracter general” nu este criteriul unic pentru a recurge la procedura de reglementare.
În plus, criteriile menționate la articolul 2 din Decizia privind comitologia nu ar fi constrângătoare. Astfel, Consiliul
ar fi fost îndreptățit să prevadă că, pentru măsuri de remitere sau de rambursare a taxelor vamale, trebuie urmată procedura
de reglementare.
Mai mult, însăși interpretarea Tribunalului prezentată la punctul 56 din hotărârea atacată, potrivit căreia deciziile în litigiu
ar fi decizii individuale lipsite de caracter general, ar fi eronată. Într‑adevăr, aceste decizii ar avea și un caracter general,
în măsura în care, referindu‑se la o datorie vamală, afectează în mod direct chiar resursele proprii ale Comunității Europene.
CMF afirmă că intenția legiuitorului comunitar a fost să impună, în cadrul articolului 239 alineatul (1) din Codul vamal,
procedura comitetului de reglementare pentru adoptarea deciziilor în materia rambursării sau remiterii taxelor vamale.
Aceasta arată că articolul 239 alineatul (1) se referă de două ori la „procedura comitetului”, prima oară atunci când vizează
„situațiile […] care urmează a fi stabilite în conformitate cu procedura comitetului”, apoi, a doua oară, atunci când menționează
că „situațiile în care se poate aplica această dispoziție și procedura de urmat în acest scop sunt definite în conformitate
cu procedura comitetului”.
Prima referire privește luarea deciziei pe fond, în materia rambursării sau remiterii. A doua se raportează la dispozițiile
de aplicare a articolului 239 alineatul (1) din Codul vamal, care trebuie adoptate și definite în regulamentul de aplicare.
Orice altă explicație a acestei duble referințe ar duce la concluzia că legiuitorul comunitar s‑a repetat fără niciun motiv.
Recurenta reproșează Tribunalului că nu a reținut în hotărârea atacată că, astfel cum a subliniat aceasta, grupul de experți
consultat funcționase timp de mai mulți ani în afara oricărui cadru bugetar. În opinia sa, deciziile în litigiu fuseseră luate
astfel cu încălcarea directă a dreptului bugetar comunitar. Această încălcare s‑ar adăuga lipsei unui temei juridic al deciziilor
în litigiu și ar accentua contextul de completă nelegalitate în care au fost adoptate.
CMF reproșează în continuare Tribunalului că, la punctul 59 din hotărârea atacată, a menționat că grupul de experți prevăzut
la articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare este o entitate distinctă pe plan funcțional de Comitetul Codului
vamal, fără a preciza natura exactă a acestei entități. Tribunalul ar fi comis o eroare de drept, întrucât a renunțat să clarifice
temeiul juridic al înființării grupului de experți.
În sfârșit, recurenta reproșează Tribunalului că a statuat, la punctele 78 și 79 din hotărârea atacată, că persoanele fizice
sau juridice nu s‑ar putea prevala de o pretinsă încălcare a articolului 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului
vamal.
În opinia sa, Tribunalul ar fi trebuit să țină seama de jurisprudența care rezultă din Hotărârea din 15 iunie 1994, Comisia/BASF
și alții (C‑137/92 P, Rec., p. I‑2555), și din Hotărârea din 10 februarie 1998, Germania/Comisia (C‑263/95, Rec., p. I‑441,
punctele 31 și 32), pe care aceasta le‑a citat în fața Tribunalului.
CMF apreciază că respectarea termenului de 14 zile prevăzut la articolul 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului
vamal era deosebit de importantă. Arătând, la punctul 77 din hotărârea atacată, că membrii grupului de experți avuseseră la
dispoziție 13 zile calendaristice pentru a lua cunoștință de răspunsul recurentei, Tribunalul ar fi trebuit să constate o
încălcare a normelor fundamentale de procedură.
–       Argumentele Comisiei
Comisia arată că articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare trebuie interpretat în sensul că grupul de experți
prevăzut de această dispoziție nu este un comitet de reglementare în sensul articolului 5 din Decizia privind comitologia.
Statutul său juridic nu ar decurge dintr‑o competență delegată de Consiliu, ci dintr‑o dispoziție, articolul 907 din regulamentul
de aplicare, adoptată de Comisie.
Comisia ar fi fost astfel competentă să adopte deciziile în litigiu în temeiul acestei din urmă dispoziții.
În consecință, Tribunalul nu ar fi comis o eroare de drept apreciind că articolul 907 primul paragraf din regulamentul de
aplicare conferă Comisiei competența de a adopta deciziile în litigiu.
În ceea ce privește excepția de nelegalitate a acestei dispoziții, ridicată în fața Tribunalului, aceasta ar fi fost diferită
de motivul invocat inițial în cerere. Tribunalul ar fi statuat, în mod întemeiat, că, întrucât a fost ridicată la momentul
replicii, aceasta era inadmisibilă și că, în măsura în care nelegalitatea invocată nu era de ordine publică, excepția în cauză
nu ar fi trebuit ridicată din oficiu.
Cu privire la fond, Comisia subliniază că deciziile în litigiu sunt decizii individuale, în pofida consecințelor lor pe plan
bugetar.
În opinia sa, conform prevederilor articolului 239 din Codul vamal, articolul 907 din regulamentul de aplicare este cel care
trebuia să fie adoptat și a fost adoptat cu avizul Comitetului Codului vamal, iar nu deciziile individuale adoptate ulterior
pe baza articolului 907 menționat. În consecință, Tribunalul nu ar fi încălcat articolul 239 din Codul vamal.
În ceea ce privește funcționarea grupului de experți timp de mai mulți ani fără un cadru bugetar propriu, Comisia precizează
că ea însăși furnizase aceste informații ca răspuns la întrebări scrise adresate de Tribunal în vederea ședinței.
Pe parcursul acesteia, recurenta ar fi ridicat astfel problema cadrului bugetar ca un element suplimentar de natură să accentueze
motivul său principal, potrivit căruia grupul de experți era, în realitate, comitetul de reglementare.
Comisia arată că, dacă CMF apreciază în prezent că lipsa invocată a unui cadru bugetar este un motiv distinct, acesta trebuie
considerat ca inadmisibil, întrucât nu a fost invocat în cadrul cererilor introduse în primă instanță.
În plus, fiind lipsit de relevanță, acest motiv ar fi inoperant. Deciziile în litigiu nu ar privi cheltuielile efectuate de
Comisie după consultarea grupului de experți. În ceea ce privește argumentul întemeiat pe faptul că Tribunalul nu ar fi precizat
natura exactă a grupului de experți după ce indicase că era vorba despre o entitate distinctă, Comisia afirmă că o astfel
de precizare nu era necesară, Tribunalul netrebuind să se pronunțe decât cu privire la aspectul dacă grupul de experți era
sau nu era un comitet de reglementare.
În ceea ce privește pretinsa încălcare a articolului 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului vamal, aceasta
consideră că Hotărârea Comisia/BASF și alții, citată anterior, nu este relevantă, Curtea arătând în această cauză că formalitatea
de autentificare în speță respecta scopul precis și specific de a garanta securitatea juridică pentru destinatarul actului.
Or, în hotărârea atacată, Tribunalul ar fi examinat natura formalității impuse prin articolul 4 din Regulamentul de procedură
al Comitetului Codului vamal, apoi ar fi concluzionat că această formalitate avea ca scop să asigure funcționarea internă
a comitetului și nu să protejeze interesele destinatarului actului de adoptat.
Aprecierea Curții
Motivul examinat se împarte în cinci aspecte:
–        interpretarea eronată a articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare, întrucât Tribunalul a admis că, în aplicarea
acestei dispoziții, Comisia adoptă ea însăși deciziile în litigiu, fără a fi necesar să obțină în prealabil un aviz din partea
Comitetului Codului vamal, emis cu majoritatea prevăzută la articolul 5 alineatul (2) din Decizia privind comitologia, care
face trimitere la majoritatea prevăzută la articolul 205 alineatul (2) CE;
–        încălcarea articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, în măsura în care Tribunalul a considerat
inadmisibilă excepția de nelegalitate a articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare, ridicată de recurentă;
–        nerespectarea caracterului de ordine publică al nelegalității invocate de recurentă pe cale de excepție, în măsura în care
Tribunalul nu a constatat din oficiu nelegalitatea articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare;
–        încălcarea dreptului bugetar comunitar, în măsura în care deciziile în litigiu au fost adoptate după consultarea unui grup
de experți care ar fi funcționat în afara oricărui cadru bugetar;
–        încălcarea articolului 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului vamal, în măsura în care Tribunalul a statuat
că o nerespectare a acestei dispoziții nu poate fi invocată de particulari,
care trebuie examinate în ordinea prezentării.
–       Cu privire la primul aspect, întemeiat pe o interpretare eronată a articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare
Articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare prevede consultarea de către Comisie „a unui grup de experți alcătuit
din reprezentanți ai tuturor statelor membre, reuniți în cadrul comitetului”.
În ceea ce privește această formulare, Tribunalul a statuat, în mod întemeiat, la punctul 59 din hotărârea atacată, că „expresia
«în cadrul comitetului» reflectă faptul că grupul de experți prevăzut la articolul 907 este în mod evident o entitate distinctă
pe plan funcțional de Comitetul Codului vamal”.
Această interpretare nu este contrazisă de articolul 906 al doilea paragraf din regulamentul de aplicare, potrivit căruia
„[e]xaminarea dosarului se înscrie cât mai curând posibil pe ordinea de zi a unei reuniuni a comitetului prevăzut la articolul
247 din cod”.
Într‑adevăr, articolul 906 al doilea paragraf, menționat, trebuie înțeles în sensul că se sesizează Comitetul Codului vamal
nu pentru a emite el însuși un aviz, ci în calitate de organ în cadrul căruia se va solicita grupului de experți, diferit
de organul menționat, să își formuleze opinia.
Așadar, recurenta reproșează în mod eronat Tribunalului că nu a statuat că deciziile în litigiu ar fi trebuit adoptate cu
avizul Comitetului Codului vamal.
Aceasta nu ar fi putut, în mod rezonabil, să reproșeze Tribunalului că nu a precizat natura exactă a grupului de experți.
Într‑adevăr, Tribunalul trebuia să hotărască numai dacă grupul de experți era sau nu era un comitet de reglementare.
În consecință, primul aspect al motivului examinat trebuie respins.
–       Cu privire la al doilea aspect, întemeiat pe o încălcare a articolului 48 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Tribunalului
Conform articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului, „[p]e parcursul procesului,
invocarea de motive noi este interzisă, cu excepția cazului în care acestea se bazează pe elemente de fapt și de drept care
au apărut în cursul procedurii”.
Nu se contestă că, în fața Tribunalului, recurenta a invocat nelegalitatea articolului 907 primul paragraf din regulamentul
de aplicare ca urmare a memoriului în răspuns al Comisiei.
Contrar celor susținute de aceasta, simpla interpretare dată de Comisie acestei din urmă dispoziții în cadrul respectivului
memoriu nu constituie, potrivit articolului 48 alineatul (2) primul paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului,
un element de drept apărut în cursul procedurii.
Așadar, Tribunalul a reținut în mod întemeiat, la punctele 51 și 53 din hotărârea atacată, că excepția de nelegalitate era
inadmisibilă.
Astfel, al doilea aspect al motivului examinat trebuie respins.
–       Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o nerespectare a caracterului de ordine publică al nelegalității invocate de
recurentă pe cale de excepție, în măsura în care Tribunalul nu a constatat din oficiu nelegalitatea articolului 907 primul
paragraf din regulamentul de aplicare
La punctul 52 din hotărârea atacată, Tribunalul a considerat, cu siguranță, că eventuala nelegalitate a articolului 907 primul
paragraf din regulamentul de aplicare nu este de ordine publică, adăugând ulterior că nu rezultă din jurisprudență că trebuie
să se examineze din oficiu dacă, prin adoptarea articolului menționat, care este temeiul juridic al deciziilor în litigiu,
Comisia și‑a depășit competențele.
Cu toate acestea, la același punct din hotărârea atacată, Tribunalul a subliniat:
„[…] este neîndoielnic, în speță, că prin adoptarea deciziilor în litigiu Comisia a acționat în limita competențelor sale.
Într‑adevăr, aceste decizii au fost luate în temeiul articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare, el însuși
adoptat cu avizul Comitetului Codului vamal […]”
Or, statuând astfel, Tribunalul a considerat, în mod întemeiat, că articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare
nu era afectat de nelegalitatea invocată, considerând implicit, dar în mod necesar, că doar adoptarea acestei dispoziții,
nu și adoptarea, ulterior, a deciziilor individuale de către Comisie, era supusă procedurii comitetului de reglementare.
În această privință, trebuie amintit că articolul 202 a treia liniuță CE abilitează Consiliul să confere Comisiei, prin actele
pe care le adoptă, competențele de executare a normelor pe care acesta le adoptă, impunând, după caz, anumite condiții pentru
exercitarea acestor competențe sau rezervându‑și dreptul, în anumite cazuri, de a exercita în mod direct competențele de executare.
Noțiunea „executare” în sensul acestui articol cuprinde în același timp elaborarea de norme de aplicare și aplicarea normelor
la situații determinate prin intermediul actelor cu caracter individual (Hotărârea din 23 februarie 2006, Comisia/Parlamentul
European și Consiliul, C‑122/04, Rec., p. I‑2001, punctul 37 și jurisprudența citată).
În temeiul articolului 202 a treia liniuță CE, Consiliul a adoptat Decizia privind comitologia, care stabilește modalitățile
de exercitare a competențelor de executare conferite Comisiei.
Articolul 2 din această decizie (a se vedea punctul 40 din prezenta hotărâre) menționează criteriile potrivit cărora ar trebui
să se facă alegerea între trei tipuri de procedură, respectiv procedura de gestionare, procedura de reglementare și procedura
de consultare.
Cele trei proceduri prevăzute sunt definite la articolele 3-5 din aceeași decizie.
Textul articolului 2 din Decizia privind comitologia arată că aceste criterii aplicabile pentru alegerea procedurii comitetului
nu sunt constrângătoare, aspect confirmat în mod expres de considerentul (5) al deciziei menționate.
Astfel, fără a aduce atingere unei eventuale aplicări a procedurii de consultare, în sfera de aplicare a articolului 2 litera
(a) sau (b) din Decizia privind comitologia pot intra măsuri cu caracter general (a se vedea Hotărârea Comisia/Parlamentul
European și Consiliul, citată anterior, punctul 38).
Aceste măsuri pot intra în sfera procedurii de gestionare atunci când sunt strâns legate de măsuri cu caracter individual
și se înscriu într‑un cadru suficient precizat chiar de către actul de bază (a se vedea Hotărârea Comisia/Parlamentul European
și Consiliul, citată anterior, punctul 41).
În schimb, fără a se aduce atingere, de asemenea, unei eventuale aplicări a procedurii de consultare, măsurilor cu caracter
individual li se poate aplica doar articolul 2 litera (a) din Decizia privind comitologia (Hotărârea Comisia/Parlamentul European
și Consiliul, citată anterior, punctul 38).
În prezenta cauză, trebuie constatat că articolul 239 din Codul vamal este conținut într‑un act al Consiliului.
În cadrul acestei dispoziții, Consiliul a conferit Comisiei, în conformitate cu articolul 202 a treia liniuță CE, competențe
de executare pentru a stabili, pe de o parte, situațiile în care se poate proceda la rambursarea sau remiterea taxelor vamale
și, pe de altă parte, procedura de urmat în acest scop.
Prin prisma articolului 4 punctul 24 și a articolelor 247 și 247a din Codul vamal, trimiterea la procedura comitetului pe
care o face articolul 239 din Codul vamal presupune recurgerea la procedura de reglementare aplicabilă măsurilor cu caracter
general.
Contrar afirmației recurentei, o decizie a Comisiei în materia rambursării sau remiterii taxelor vamale nu are un caracter
general, chiar dacă produce efecte asupra resurselor proprii ale Comunității.
Similar unei decizii a Comisiei care impune amenzi în materia concurenței, care produce de asemenea astfel de efecte, această
decizie este o decizie individuală.
În consecință, Consiliul ar fi putut supune adoptarea acesteia numai procedurii de gestionare, posibilitate care nu a fost
utilizată în cadrul articolelor 239, 247 și 247a din Codul vamal.
Prin urmare, recurenta susține în mod eronat, pe de o parte, că pentru adoptarea deciziilor privind operatorii particulari
Consiliul putea impune aplicarea procedurii de reglementare și, pe de altă parte, că Tribunalul a dat o interpretare greșită
criteriilor de alegere între procedura de gestionare și procedura de reglementare, prevăzute la articolul 2 din Decizia privind
comitologia.
În cadrul unei interpretări atât literale, cât și sistematice a articolului 239 alineatul (1) din Codul vamal, trebuie să
se considere că termenul „situații” se referă, în cele două apariții ale sale, la situații definite în mod abstract, iar nu
la situații ale operatorilor particulari, apreciate în mod concret în cadrul deciziilor individuale.
Această concluzie este susținută prin juxtapunerea pe același plan, în a doua frază a aceluiași articol, a „situațiilor în
care se poate aplica această dispoziție” și a „procedurii de urmat”, care intră, ele însele, în sfera măsurilor cu caracter
general.
Adoptând măsura cu caracter general pe care o constituie articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare, Comisia
a exercitat competența de executare conferită prin articolul 239 din Codul vamal în ceea ce privește procedura de urmat.
Este cert că, în acest scop, Comisia a obținut în mod legal avizul Comitetului Codului vamal.
Întrucât articolul 239 din Codul vamal nu i‑a impus aplicarea unei anumite proceduri în scopul examinării concrete a cererilor
de rambursare sau de remitere a taxelor vamale, aceasta a putut, în mod legal:
–        să își atribuie o putere de decizie precedată de un aviz consultativ al unui grup de experți distinct pe plan funcțional de
Comitetul Codului vamal, la fel cum ar fi putut să își atribuie aceeași competență fără participarea unui asemenea grup și
la fel cum a putut, pe de altă parte, să prevadă la articolul 905 alineatul (1) al doilea paragraf din regulamentul de aplicare
că autoritatea vamală poate decide ea însăși să ramburseze sau să remită taxele dacă cererea este inferioară unui anumit cuantum;
–        să nu supună avizul grupului de experți aprobării cu o majoritate calificată.
Articolul 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare nu încalcă, prin urmare, articolul 239 din Codul vamal, el însuși
adoptat în conformitate cu articolul 202 a treia liniuță CE.
În consecință, acesta nu încalcă nici articolul 7 CE.
Rezultă din cele precedente că obiecția invocată de recurentă împotriva motivului hotărârii atacate, potrivit căruia eventuala
nelegalitate a articolului 907 primul paragraf din regulamentul de aplicare nu ar fi de ordine publică, este îndreptată împotriva
unui motiv suplimentar al hotărârii menționate, astfel încât, fiind inoperant, nu ar putea duce la anularea acesteia (a se
vedea în special Hotărârea din 28 octombrie 2004, Van den Berg/Consiliul și Comisia, C‑164/01 P, Rec., p. I‑10225, punctul
60, precum și Hotărârea din 28 iunie 2005, Dansk Rørindustri și alții/Comisia, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P‑C‑208/02 P
și C‑213/02 P, Rec., p. I‑5425, punctul 148).
Într‑adevăr, chestiunea caracterului de ordine publică al unei nelegalități nu este relevantă atunci când Tribunalul consideră,
în mod întemeiat, că actul nu este afectat de nelegalitate și nu ridică, așadar, o excepție de nelegalitate din oficiu.
Prin urmare, al treilea aspect al motivului examinat trebuie respins.
–       Cu privire la al patrulea aspect, întemeiat pe o încălcare a dreptului bugetar comunitar
Fără a fi necesar să se examineze dacă recurenta a invocat efectiv în fața Tribunalului, ca motiv de anulare a deciziilor
în litigiu, o încălcare a dreptului bugetar comunitar, este suficient să se arate că prezenta cauză nu are legătură cu nicio
cheltuială efectuată de către Comisie cu ocazia funcționării grupului de experți.
În aceste condiții, existența sau inexistența unui cadru bugetar nu afectează legalitatea deciziilor în litigiu, care se referă
la cereri de remitere a taxelor vamale.
Rezultă că al patrulea aspect al motivului examinat, inoperant în orice ipoteză, trebuie respins.
–       Cu privire la al cincilea aspect, întemeiat pe o încălcare a articolului 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului
vamal
Articolul 4 din Regulamentul de procedură al Comitetului Codului vamal prevede, în special, că proiectele de măsuri asupra
cărora se cere avizul comitetului, precum și orice alt document de lucru se transmit membrilor comitetului de regulă cu 14
zile calendaristice înaintea datei reuniunii, termen care poate fi redus până la cinci zile în caz de urgență și chiar mai
mult, în caz de extremă urgență.
Tribunalul a statuat în mod întemeiat, la punctul 79 din hotărârea atacată, că regula stabilită de această dispoziție are
ca obiect să asigure funcționarea internă a Comitetului Codului vamal cu deplina respectare a prerogativelor membrilor săi.
Acesta a arătat în continuare că persoanele fizice sau juridice nu s‑ar putea prevala de o pretinsă încălcare a acestei reguli,
care nu este destinată să asigure protecția particularilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 7 mai 1991, Nakajima/Consiliul,
C‑69/89, Rec., p. I‑2069, punctele 49 și 50).
Mai cu seamă, constatând, pe de altă parte, că grupul de experți nu era un comitet de reglementare și că, în plus, recurenta
era o terță parte, Tribunalul a înlăturat, în mod întemeiat, aplicarea jurisprudenței ce rezultă din Hotărârea Germania/Comisia,
citată anterior, care, fiind pronunțată în urma acțiunii unui stat membru cu privire la un comitet permanent în domeniul construcțiilor
compus din reprezentanți desemnați de către fiecare stat membru, a anulat decizia atacată în temeiul nerespectării termenului
acordat de către regulamentul de procedură al comitetului menționat pentru trimiterea documentelor către membrii săi.
De asemenea, Tribunalul nu a comis o eroare de drept nici atunci când nu a aplicat prin analogie jurisprudența rezultând din
Hotărârea Comisia/BASF și alții, citată anterior, pronunțată în legătură cu articolul 12 primul paragraf din Regulamentul
de procedură al Comisiei în vigoare la acea dată, în temeiul căruia trebuia ca actele adoptate de Comisie, în plen sau prin
intermediul procedurii scrise, să fie autentificate, în limba sau în limbile autentice, prin semnăturile președintelui și
secretarului executiv.
Într‑adevăr, la punctele 75-78 din această hotărâre, Curtea a reținut un motiv invocat de către o persoană juridică, întemeiat
pe încălcarea articolului 12 primul paragraf din Regulamentul de procedură, pe motivele, care nu pot fi transpuse în prezenta
cauză, că autentificarea actelor prevăzută de această dispoziție avea ca scop să asigure securitatea juridică, prin redactarea
textului adoptat de colegiu în limbile autentice și că, în consecință, autentificarea menționată reprezenta o normă fundamentală
de procedură.
În aceste condiții, al cincilea aspect al motivului examinat trebuie respins.
Rezultă din cele precedente că acest motiv trebuie el însuși respins în întregime.

Cu privire la motivul întemeiat pe o aplicare eronată a articolului 239 din Codul vamal
Argumentele părților
–       Argumentele recurentei
Recurenta apreciază că Tribunalul a interpretat eronat articolul 239 din Codul vamal statuând că cerința referitoare la inexistența
neglijenței evidente nu era îndeplinită.
Acest motiv se împarte în trei aspecte.
În cadrul primului aspect al acestui motiv, CMF reproșează Tribunalului că, prin trimiterea la Hotărârea din 21 septembrie
2004, Gondrand Frères/Comisia (T‑104/02, Rec., p. II‑3211, punctul 66), Tribunalul a considerat, în mod greșit, că articolul
1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94 nu prezenta dificultăți de interpretare notabile, respectiva
dispoziție fiind instituită cu scopul de a înlătura riscul de eludare a măsurilor antidumping prin aplicarea unor circuite
de import triunghiulare și implicând o prezumție de risc de eludare atunci când importurile nu se facturează direct de către
producător sau de către exportator importatorului care nu are legătură cu aceștia.
Or, articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94 nu ar impune o taxă specială în cazul riscului
eludării. Dacă Tribunalul l‑ar fi interpretat în coroborare cu considerentul (39) al aceluiași regulament (a se vedea punctul
40 din prezenta hotărâre), ar fi ajuns la concluzia că o taxă specială nu este datorată decât în cazul existenței unei eludări.
Interpretarea Tribunalului ar arăta că dispoziția în cauză era dificil de interpretat.
Prin al doilea aspect al motivului, recurenta reproșează Tribunalului că a considerat că aceasta nu putea fi exonerată de
răspunderea care îi revenea ca urmare a erorilor comise de către agenții săi vamali și că dispunea de o experiență profesională
suficientă în sectorul în cauză.
Aceasta arată că răspunderea profesională a comisionarilor vamali a fost recunoscută în dreptul comunitar (Hotărârea din 13
noiembrie 1984, Van Gend & Loos și Expeditiebedrijf Wim Bosman/Comisia, 98/83 și 230/83, Rec., p. 3763, punctul 16).
Aceasta susține, în plus, în ceea ce privește experiența sa profesională, că exercită activitatea de distribuție angro de
produse chimice și de mărfuri pentru agricultură, în special de soluții azotate, și că, în consecință, cumpără frecvent produsele
prevăzute în Regulamentul nr. 3319/94, foarte des provenind din Polonia și din Lituania.
Totuși, acest lucru nu ar însemna că ar fi specializată în procedurile de vămuire a acestor produse în Franța. Tocmai de aceea
ea ar apela la experți vamali francezi pentru a efectua formalitățile de vămuire complexe.
Recurenta ar putea fi, așadar, calificată ca operator economic experimentat în domeniul importurilor și exporturilor de soluții
azotate, dar nu ca operator experimentat în domeniul operațiunilor de vămuire.
Erorile săvârșite de comisionarii vamali nu ar angaja, așadar, răspunderea sa.
Prin al treilea aspect al motivului, CMF susține că, în baza unei interpretări incorecte a faptelor, Tribunalul a apreciat,
în mod eronat, că recurenta nu s‑ar fi comportat suficient de diligent.
La punctele 143 și 144 din hotărârea atacată, Tribunalul ar fi apreciat, în mod eronat, că CMF nu solicitase deloc consiliere
din partea comisionarilor săi vamali și că săvârșise erori în întocmirea facturilor.
Recurenta subliniază că, prin scrisoarea din 7 martie 2000, a solicitat administrației franceze a vămilor clarificări în temeiul
Regulamentului nr. 3319/94.
Pe de altă parte, erorile de facturare vizate în formularea generală a Tribunalului nu ar fi privit, de fapt, decât cauza
T‑134/03 și, mai mult, o singură încărcătură dintre cele trei avute în vederea de aceasta.
Una dintre cele două erori comise, rectificate rapid, ar fi constat într‑o facturare în franci francezi în loc de dolari,
cealaltă într‑o omisiune de contabilizare a comisioanelor de agent la încărcare.
Astfel de erori ar face parte din riscurile comerciale normale ale acestui gen de operațiuni. Ele nu ar putea caracteriza
o lipsă de diligență a recurentei.
–       Argumentele Comisiei
Comisia consideră că Tribunalul nu a comis o eroare de apreciere statuând că articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf
din Regulamentul nr. 3319/94 nu prezenta dificultăți de interpretare notabile. Într‑adevăr, această dispoziție nu ar presupune
niciun element subiectiv ce implică o examinare a intenției operatorului în cauză. Aplicarea sa ar necesita numai întrunirea
a două condiții obiective prevăzute de acesta.
În ceea de privește erorile imputate de recurentă comisionarilor săi vamali, Comisia arată că o eventuală răspundere a acestora
nu o exclude pe aceea a recurentei, care trebuie să își asume, dacă este cazul, răspunderea menționată.
În ceea ce privește experiența profesională a operatorului, Comisia afirmă că aceasta trebuie evaluată nu în funcție de experiența
referitoare la procedurile de vămuire, ci în funcție de experiența sa cu privire la activități comerciale de import și export
(Hotărârea din 11 noiembrie 1999, Söhl & Söhlke, C‑48/98, Rec., p. I‑7877, punctul 57).
În ceea ce privește aspectul referitor la diligența CMF, Comisia arată mai întâi că aceasta a solicitat clarificări din partea
administrației naționale ulterior faptelor prezentei cauze.
Ea susține în continuare că este inadmisibilă contestarea aprecierii de către Tribunal a erorilor de facturare, întrucât repune
în discuție o apreciere a faptelor care, sub rezerva unei denaturări a elementelor prezentate, nu constituie o chestiune de
drept supusă, ca atare, controlului Curții în cadrul unui recurs.
În orice caz, contestarea nu ar privi decât o parte din faptele examinate de către Tribunal. Pe de altă parte, nu este mai
puțin adevărat că recurenta ar fi dat comisionarilor săi vamali instrucțiuni precise, dar nerealizabile și că ar fi solicitat
tardiv clarificări din partea administrației naționale.
Aprecierea Curții
Tribunalul a amintit cu exactitate, la punctul 135 din hotărârea atacată, că, pentru a aprecia dacă există neglijență evidentă,
în sensul articolului 239 din Codul vamal, trebuie să se țină cont, în special, de complexitatea dispozițiilor a căror neexecutare
a dus la nașterea datoriei vamale, precum și de experiența profesională și de diligența operatorului (Hotărârea Söhl & Söhlke,
citată anterior, punctul 56, și Hotărârea din 13 martie 2003, Țările de Jos/Comisia, C‑156/00, Rec., p. I‑2527, punctul 92).
Acesta a reamintit, în mod corect, la punctul 136 din aceeași hotărâre, că rambursarea sau remiterea taxelor de import sau
a taxelor de export, care nu poate fi acordată decât în anumite condiții și în cazuri special prevăzute, constituie o excepție
de la regimul normal al importurilor și exporturilor și, în consecință, că dispozițiile care prevăd o astfel de rambursare
sau o astfel de remitere sunt de strictă interpretare (Hotărârea Söhl & Söhlke, citată anterior, punctul 52).
–       Cu privire la primul aspect, întemeiat pe complexitatea articolului 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94
La punctul 137 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat, referindu‑se la Hotărârea Gondrand Frères/Comisia, citată anterior
(punctul 66), că articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94 nu prezenta dificultăți de interpretare
notabile.
Făcând acest lucru, Tribunalul a procedat la o calificare juridică a faptelor pentru a stabili dacă reglementarea vamală în
cauză putea fi considerată „complexă”, în vederea aplicării articolului 239 din Codul vamal (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
din 3 martie 2005, Biegi Nahrungsmittel și Commonfood/Comisia, C‑499/03 P, Rec., p. I‑1751, punctele 42 și 43).
În această privință, trebuie să se constate că articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94 prevede,
ca unice condiții de impunere a taxei specifice, existența unei facturări indirecte și importul unui produs al ZAP.
Acesta nu cere, în plus, dovada unei intenții a operatorului de a eluda taxa antidumping.
Considerentul (39) al Regulamentului nr. 3319/94 nu repune în discuție această din urmă constatare. El prevede obiectivul
„de a evita” eludarea măsurilor antidumping. Respectiva intenție apare în mod clar ca un obiectiv general de prevenire, iar
nu de impozitare a situațiilor de eludare existente.
Statuând că articolul 1 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 3319/94, în măsura în care trebuia înțeles ca
vizând să „înlăture riscul eludării”, nu ar prezenta dificultăți de interpretare notabile, Tribunalul nu a comis, așadar,
o eroare de calificare juridică a elementelor susceptibile de a constitui una dintre condițiile de aplicare a articolului
239 din Codul vamal.
Rezultă că primul aspect al motivului examinat trebuie respins.
–       Cu privire la al doilea aspect, întemeiat, pe de o parte, pe excluderea de la o exonerare de răspundere ca urmare a erorilor
comise de comisionarii vamali, precum și, pe de altă parte, pe luarea în considerare a unei experiențe profesionale suficiente
a recurentei în sectorul în cauză
La punctul 139 din hotărârea atacată, Tribunalul a statuat că recurenta nu putea să fie exonerată de propria răspundere invocând
eroarea, reală sau nereală, a comisionarilor săi.
În această privință, trebuie să amintim că, în conformitate cu articolul 5 alineatul (2) din Codul vamal, în scopul îndeplinirii
actelor și formalităților prevăzute de legislația vamală, reprezentarea unui operator poate fi ori directă, atunci când reprezentantul
acționează în numele și pe seama acestuia, ori indirectă, atunci când reprezentantul acționează în nume propriu, dar pe seama
altuia.
Trebuie să se evidențieze, pe de altă parte, că:
–        potrivit articolului 4 punctul 18 din Codul vamal, declarantul reprezintă persoana care întocmește declarația vamală în nume
propriu sau persoana în numele căreia se face o declarație vamală;
–        potrivit articolului 201 alineatul (3) din același cod, debitorul vamal este declarantul și, de asemenea, în situația unei
reprezentări indirecte, persoana în numele căreia se face declarația vamală.
Rezultă din dispozițiile astfel amintite că operatorul care a recurs la un comisionar vamal, în cadrul unei reprezentări fie
directe, fie indirecte, este, în orice caz, debitorul datoriei vamale față de autoritățile vamale.
În consecință, Tribunalul nu a comis nicio eroare de drept prin excluderea oricărei exonerări de răspundere a recurentei ca
urmare a eventualelor erori săvârșite de comisionarii săi, întrucât răspunderea pe care aceștia au atras‑o, după caz, în sarcina
CMF, interesează doar raporturile lor contractuale cu aceasta din urmă.
În ceea ce privește condiția legată de experiența profesională a operatorului, Tribunalul a amintit, în mod întemeiat, la
punctul 140 din hotărârea atacată, că trebuie să se verifice dacă este vorba sau nu este vorba despre un operator economic
a cărui activitate profesională constă, în esență, în operațiuni de import și export și dacă acesta a acumulat o anumită experiență
în exercitarea acestor operațiuni (Hotărârea Söhl & Söhlke, citată anterior, punctul 57).
Constatând ulterior, la punctul 141 din aceeași hotărâre, că recurenta a admis ea însăși că deține o anumită experiență în
legătură cu operațiunile de import de produse azotate vizate de Regulamentul nr. 3319/94, fapt confirmat de aceasta ulterior în cadrul recursului său (a se vedea punctul 160 din prezenta hotărâre), Tribunalul a
concluzionat astfel, în mod întemeiat, că s‑ar fi putut considera de către Comisie că recurenta dispunea de experiența profesională
cerută.
Rezultă că al doilea aspect al motivului examinat trebuie respins.
–       Cu privire la al treilea aspect, întemeiat pe o eroare comisă în examinarea condiției legate de diligența operatorului
La punctul 142 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit în principal că operatorului îi revine sarcina, atunci când are
îndoieli cu privire la aplicarea exactă a dispozițiilor a căror neexecutare poate da naștere unei datorii vamale, de a se
informa și de a căuta toate clarificările posibile pentru a nu contraveni dispozițiilor vizate (Hotărârea Söhl & Söhlke, citată
anterior, punctul 58).
Acesta a subliniat ulterior, la punctul 143 din aceeași hotărâre, că recurenta, în pofida susținerii sale cu privire la dificultățile
inerente de aplicare a Regulamentului nr. 3319/94, nu numai că nu solicitase deloc consiliere din partea comisionarilor săi
vamali, ci le transmisese acestora, în plus, instrucțiuni foarte exacte.
La punctul 144 din hotărârea atacată, Tribunalul a adăugat: „În plus, chiar erorile recurentei în întocmirea facturilor dovedesc
o lipsă de diligență din partea sa.”
La punctul 146 din hotărârea atacată, Tribunalul a concluzionat că atitudinea recurentei pe parcursul derulării operațiunilor
în cauză nu putea fi considerată suficient de diligentă.
În această privință, trebuie mai întâi arătat că, prin aceasta, Tribunalul a procedat la o calificare juridică a faptelor
pentru a decide dacă cerința privind „diligența” era îndeplinită (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Biegi Nahrungsmittel
și Commonfood/Comisia, citată anterior, punctele 42 și 43). În consecință, contrar afirmației Comisiei, contestația recurentei
cu privire la erorile de facturare este admisibilă.
Totuși, este necesar să se observe că, prin constatarea faptului că CMF s‑a abținut să solicite orice informație și orice
clarificare utilă pentru operațiunile vamale în cauză, în pofida susținerii sale cu privire la o „complexitate” a Regulamentului
nr. 3319/94, concluzia formulată părea deja suficient de justificată.
Într‑adevăr, potrivit redactării articolului 1 alineatul (3) al doilea paragraf din acest regulament, recurenta nu putea avea
îndoieli cu privire la eventuala aplicare a taxei specifice unei scheme de import, aleasă de ea, potrivit căreia între exportatorul
polonez și ea însăși interveneau două societăți.
În aceste condiții, dacă CMF aprecia considerentul (39) al Regulamentului nr. 3319/94 ca exprimând, nu atât un obiectiv general
de prevenire, cât o condiție de probă cu privire la o eludare efectivă, adăugându‑se unicelor două condiții enunțate la articolul
1 alineatul (3) al doilea paragraf din același regulament, aceasta ar fi trebuit în acest caz să se informeze și să caute
toate clarificările posibile, anterior operațiunilor vamale în cauză, iar nu în cursul anului 2000, așa cum a susținut în
prezenta procedură.
Prin urmare, chiar dacă ar fi presupus ca întemeiat, motivul recurentei cu privire la erorile de facturare, pe care Tribunalul
le‑a luat în considerare mai degrabă ca elemente suplimentare de analiză, nu este susceptibil să vicieze printr‑o eroare de
drept concluzia trasă în hotărârea atacată în privința condiției legate de diligența operatorului.
În definitiv, niciunul dintre motivele de recurs nefiind fondat, recursul trebuie el însuși respins.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului
118 din același regulament, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât
recurenta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform cererii Comisiei.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară și hotărăște:
1)
Respinge recursul.
2)
Obligă Common Market Fertilizers SA la plata cheltuielilor de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.