CELEX: 62002CJ0361
Direktiv 76/308/EØF
gensidig bistand ved inddrivelse af told
anvendelse på fordringer, der er opstået før direktivet trådte i kraft

Ved domme af 28. juni 2002, indgået til Domstolens Justitskontor den 8. oktober 2002, har Dioikitiko Efeteio Peiraios i medfør
af artikel 234 EF forelagt et præjudicielt spørgsmål vedrørende fortolkningen af artikel 1 i Rådets direktiv 76/308/EØF af
15. marts 1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med de foranstaltninger, der er finansieret
af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, samt af landbrugsimportafgifter og told og i forbindelse med
merværdiafgift og visse punktafgifter (EFT L 73, s. 18), som ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs,
Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske
Union (EFT 1994 C 241, s. 21, herefter »direktivet«).
Spørgsmålet er blevet rejst under to sager mellem Elliniko Dimosio (den græske stat) og Nikolaos Tsapalos på den ene side
og Konstantinos Diamantakis på den anden side vedrørende inddrivelse af toldfordringer for Den Italienske Republik, der er
opstået før direktivet blev vedtaget, og før det trådte i kraft i Grækenland.
Relevante retsforskrifter
Fællesskabsbestemmelser
Direktivet har til formål at fjerne hindringerne for det fælles markeds oprettelse og funktion som følge af, at anvendelsen
af nationale bestemmelser om inddrivelse af fordringer, navnlig af told, er begrænset til det nationale område. Dette forhold
kan, som det fremgår af anden betragtning til direktivet, gøre det lettere at »gennemføre svigagtige handlinger«.
Ved direktivet indføres i den forbindelse fælles regler om gensidig bistand ved inddrivelse. Direktivets artikel 8, stk. 1
og 2, har således følgende ordlyd:
»Det dokument, der hjemler ret til eksekution af fordringen, stadfæstes, anerkendes, suppleres eller erstattes i givet fald
og i overensstemmelse med de bestemmelser, der gælder i den medlemsstat, i hvilken den myndighed, der anmodes om bistand,
befinder sig, ved et dokument, der hjemler ret til eksekution på denne medlemsstats område.
Stadfæstelse, anerkendelse, supplering eller erstatning af dokumentet skal finde sted snarest muligt efter modtagelsen af
anmodningen om inddrivelse. Dette kan ikke afslås, når det dokument, der hjemler ret til eksekution i den medlemsstat, i hvilken
den myndighed, der anmoder om bistand, befinder sig, er formelt korrekt.«
I henhold til direktivets artikel 2, litra c) og f), gælder direktivet bl.a. for fordringer i forbindelse med told som defineret
i bl.a. artikel 2, litra b), i Rådets afgørelse 70/243/EKSF/EØF/Euratom af 21. april 1970 angående udskiftning af medlemsstaternes
finansielle bidrag med Fællesskabets egne indtægter (EFT 1970 I, s. 201) samt for renter og gebyrer i forbindelse med de i
artiklen nævnte fordringer.
I henhold til artikel 2 i akten vedrørende vilkårene for Den Hellenske Republiks tiltrædelse og tilpasningerne af traktaterne
(EFT 1979 L 279, s. 17, herefter »tiltrædelsesakten«) er de af Fællesskabernes institutioner vedtagne retsakter endvidere
bindende for Den Hellenske Republik og gælder i denne stat fra den 1. januar 1981.
Tiltrædelsesaktens artikel 145 bestemmer:
»Medmindre der i listen i bilag XII eller i andre af denne akts bestemmelser er fastsat en frist, iværksætter Den Hellenske
Republik de forholdsregler, der er nødvendige for, at den fra tiltrædelsen kan overholde bestemmelserne i direktiver […] efter
EØF-traktatens artikel 189 […].«
I tiltrædelsesakten er der ikke fastsat en sådan frist med hensyn til direktivet.
Nationale bestemmelser
Direktivet er gennemført i græsk ret ved artikel 86-98 (kapitel 1 A, med overskriften »Gensidig bistand ved inddrivelse af
fordringer«) i lov nr. 1402/1983 om tilpasning af toldlovgivningen til De Europæiske Fællesskabers ret (EØF) (FEK A 167, del
I, herefter »lov nr. 1402/1983«) og ved Finansministerens bekendtgørelse nr. 1243/319 af 26. marts 1984 om gennemførelsesbestemmelser
til ordningen med gensidig bistand mellem medlemsstaterne ved inddrivelse af fordringer (FEK A 179, del I, herefter »den ministerielle
bekendtgørelse«).
Artikel 103 i lov nr. 1402/1983 bestemmer, at »medmindre andet er bestemt i denne lov, træder den i kraft den 1. januar 1981«.
Endvidere har den ministerielle bekendtgørelses artikel 21, stk. 1, følgende ordlyd:
»Enhver fordring, der er omfattet af en anmodning fra en myndighed i en anden medlemsstat om inddrivelse eller om, at der
træffes retsbevarende foranstaltninger, behandles af de kompetente toldkontorer eller af statskassen som en fordring, der
er opstået i Grækenland, og dens inddrivelse er omfattet af bestemmelserne i den græske lovgivning, navnlig bestemmelserne
i »lov om inddrivelse af offentlige fordringer« […].«
Tvisten i hovedsagerne og det præjudicielle spørgsmål
Ved dom af 8. oktober 1970 fra Corte d'appello di Catania (Italien) blev medlemmerne af besætningen på »Ster«, et skib, der
førte panamansk flag, herunder de sagsøgte i hovedsagen, idømt fængselsstraffe og pålagt at betale told og andre afgifter
for ulovligt at have indført tobak på italiensk område. Ved dom af 31. januar 1972 forkastede Corte suprema di cassazione
(Italien) den appel, der var iværksat af den nævnte dom.
De italienske myndigheders anmodning om inddrivelse af de pågældende fordringer, der beløber sig til 1 787 485 050 ITL, renter
og andre gebyrer inklusive, blev sendt til de kompetente græske myndigheder (dvs. tolddirektoratets særlige tjeneste for toldundersøgelser),
der ved afgørelser af 6. februar 1996, der blev truffet i medfør af direktivet samt lov nr. 1402/1983 og den ministerielle
bekendtgørelse, bestemte, at det italienske dokument, der hjemler inddrivelse af de pågældende fordringer, var eksigibelt
på det græske område.
Nikolaos Tsapalos og Konstantinos Diamantakis indbragte de nævnte afgørelser for Dioikitiko Protodikeio Peiraios (Grækenland),
der ophævede dem, for så vidt som de angik de sagsøgte i hovedsagen, med den begrundelse, at den gensidige bistand mellem
Den Hellenske Republik og de andre medlemsstater ved inddrivelse af fordringer kun vedrører fordringer, der er opstået efter
ikrafttrædelsen af lov nr. 1402/1983. Den italienske stats omtvistede fordring er imidlertid opstået i 1968, hvor smugleriet
blev opdaget, og er blevet bekræftet ved de ovennævnte domme fra Corte d'appello di Catania af 1970 og fra Corte suprema di
cassazione af 1972.
Elliniko Dimosio iværksatte appel af denne dom til Dioikitiko Efeteio Peiraios med påstand om, at bestemmelserne i lov nr. 1402/1983
skal fortolkes i lyset af formålet med direktivet, hvis artikel 1 henviser til inddrivelse af fordringer, der »opstår« i en
anden medlemsstat, således at fordringer, der er opstået inden ikrafttrædelsen af disse bestemmelser, også er omfattet af
disse.
Dioikitiko Efeteio Peiraios har derfor udsat sagen og forelagt Domstolen følgende præjudicielle spørgsmål, der har samme ordlyd
i begge sager:
»Skal [direktivets] artikel 1 […] fortolkes således, at direktivets bestemmelser også omfatter fordringer, der er opstået
i en medlemsstat, før direktivet trådte i kraft, og som fremgår af et dokument, der også blev udfærdiget af de kompetente
myndigheder i denne medlemsstat før direktivets ikrafttræden, således som det er tilfældet i den foreliggende sag med et dokument
udfærdiget af den italienske stat, og at disse fordringer, som stadig udestår og ikke har kunnet inddrives i en anden medlemsstat,
derfor nu, efter at direktivet er trådt i kraft, og overgangsperioden er udløbet, og de øvrige medlemsstater har gennemført
direktivet gennem vedtagelse af de for dets anvendelse nødvendige bestemmelser, kan inddrives gennem en anmodning herom fra
»den myndighed, der anmoder om bistand«, til »den myndighed, der anmodes om bistand«, jf. direktivets artikel 3?«
Ved kendelse afsagt af Domstolens præsident den 9. december 2002 er de to sager blevet forenet med henblik på den skriftlige
og mundtlige forhandling samt dommen.
Det præjudicielle spørgsmål
Den forelæggende ret ønsker med sit spørgsmål nærmere bestemt oplyst, om direktivet skal fortolkes således, at det finder
anvendelse på toldfordringer, der er opstået i en medlemsstat og er omfattet af et dokument, der er udstedt af denne stat,
før direktivet trådte i kraft i den anden medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
Det bemærkes, at processuelle regler ifølge fast retspraksis almindeligvis antages at finde anvendelse i samtlige tvister,
der verserer på ikrafttrædelsestidspunktet, til forskel fra materielretlige regler, der normalt fortolkes således, at de ikke
omfatter forhold, som ligger forud for ikrafttrædelsen (jf. bl.a. dom af 12.11.1981, forenede sager 212/80-217/80, Salumi
m.fl., Sml. s. 2735, præmis 9, af 6.7.1993, forenede sager C-121/91 og C-122/91, CT Control (Rotterdam) og JCT Benelux mod
Kommissionen, Sml. I, s. 3873, præmis 22, og af 7.9.1999, sag C-61/98, De Haan, Sml. I, s. 5003, præmis 13).
Som den græske regering og Kommissionen med rette har anført, må direktivets bestemmelser imidlertid anses for processuelle
regler, idet direktivet udelukkende regulerer anerkendelse og eksekution af visse kategorier af fordringer, der opstår i en
anden medlemsstat, uden at fastsætte regler om deres opståen eller rækkevidde.
Der er desuden ingen bestemmelse i direktivet, der giver anledning til at antage, at fællesskabslovgiver havde til hensigt
at begrænse anvendelsen af de processuelle regler til kun at omfatte fordringer, der opstår efter direktivets ikrafttræden
i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
Formålet med direktivet, der, som det fremgår af dets anden og tredje betragtning, er at fjerne hindringerne for det fælles
markeds funktion som følge af vanskelighederne forbundet med grænseoverskridende inddrivelse af de omhandlede fordringer,
samt at hindre svigagtige handlinger, taler derimod for, at direktivet finder anvendelse på fordringer, der allerede er opstået
på datoen for direktivets ikrafttræden i den medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
Det præjudicielle spørgsmål skal derfor besvares med, at direktivet skal fortolkes således, at det finder anvendelse på toldfordringer,
der er opstået i en medlemsstat og er omfattet af et dokument, der er udstedt af denne stat, før nævnte direktiv trådte i
kraft i den anden medlemsstat, hvor den myndighed, der anmodes om bistand, befinder sig.
Sagsomkostningerne
De udgifter, der er afholdt af den græske regering og af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes.
Da sagens behandling i forhold til hovedsagernes parter udgør et led i de sager, der verserer for den nationale ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagsomkostningerne.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Tredje Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Dioikitiko Efeteio Peiraios ved domme af 28. juni 2002, for ret:
Rådets direktiv 76/308/EØF af 15. marts 1976 om gensidig bistand ved inddrivelse af fordringer i forbindelse med de foranstaltninger,
der er finansieret af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget, samt af landbrugsimportafgifter og told og
i forbindelse med merværdiafgift og visse punktafgifter, som ændret ved akten vedrørende vilkårene for Republikken Østrigs,
Republikken Finlands og Kongeriget Sveriges tiltrædelse og tilpasningerne af de traktater, der danner grundlag for Den Europæiske
Union, skal fortolkes således, at det finder anvendelse på toldfordringer, der er opstået i en medlemsstat og er omfattet
af et dokument, der er udstedt af denne stat, før nævnte direktiv trådte i kraft i den anden medlemsstat, hvor den myndighed,
der anmodes om bistand, befinder sig.
Rosas
Schintgen
Colneric
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 1. juli 2004.
R. Grass
A. Rosas
Justitssekretær
Formand for Tredje Afdeling
–
Processprog: græsk.