CELEX: 62007CJ0068
Nariadenie (ES) č. 2201/2003
Články 3, 6 a 7
Súdna právomoc
Uznávanie a výkon rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností
Právomoc v rozvodových veciach
Žalovaný, ktorý je štátnym príslušníkom a rezidentom tretej krajiny
Vnútroštátne pravidlá o právomoci stanovené pre for exorbitant

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 3, 6 a 7 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000 (
Ú. v. EÚ L 338, s. 1
; Mim. vyd. 19/006, s. 243), zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004, pokiaľ ide o zmluvy so Svätou stolicou (
Ú. v. EÚ L 367, s. 1
, ďalej len „nariadenie č. 2201/2003“).
Tento návrh bol podaný v rámci rozvodového konania, v ktorom návrh na rozvod s pánom Lopezom Lizazoom podala pani Sundelind Lopez.
Právny rámec
Právna úprava Spoločenstva
Odôvodnenia č. 4, 8 a 12 nariadenia Rady (ES) č. 1347/2000 z 29. mája 2000 o právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností k spoločným deťom manželov (
Ú. v. ES L 160, s. 19
; Mim. vyd. 19/001, s. 209), ktoré bolo od 1. marca 2005 zrušené nariadením č. 2201/2003, stanovujú:
„(4)
Odlišnosti vnútroštátnych právnych noriem upravujúcich právomoc súdov a výkon rozsudkov bránia voľnému pohybu osôb a zdravému fungovaniu vnútorného trhu. Sú preto dané dôvody na prijatie ustanovení, ktoré zjednotia pravidlá pre konflikt právomocí v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, aby sa zjednodušili formálne náležitosti pre rýchle a automatické uznávanie a výkon rozsudkov.
…
(8)
Opatrenia prijaté týmto nariadením musia byť konzistentné a jednotné, aby umožnili osobám pohybovať sa voľne v čo najširšom meradle. Preto by sa mali vzťahovať aj na občanov nečlenských štátov, ktorí majú dostatočne úzke väzby s územím členského štátu, v súlade s kritériami právomoci upravenými v tomto nariadení.
…
(12)
Kritériá právomoci potvrdené týmto nariadením sú založené na zásade, že musí existovať reálna väzba medzi zainteresovaným účastníkom a členským štátom uplatňujúcim právomoc; rozhodnutie zahrnúť určité kritériá zodpovedá skutočnosti, že tieto existujú v právnych systémoch rôznych štátov a ostatné členské štáty ich akceptujú.“
Článok 3 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003, nazvaný „Všeobecná právomoc“, znie:
„1.   Vo veciach rozvodu, rozluky alebo anulovania manželstva majú právomoc súdy členského štátu
a)
na ktorého území:
—
majú manželia obvyklý pobyt, alebo
—
manželia mali naposledy obvyklý pobyt, pokiaľ tam jeden z manželov stále býva, alebo
—
má odporca obvyklý pobyt, alebo
—
v prípade spoločnej žiadosti, má niektorý z manželov obvyklý pobyt, alebo
—
má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej jeden rok bezprostredne pred podaním návrhu, alebo
—
má navrhovateľ obvyklý pobyt, ak tam býval najmenej šesť mesiacov bezprostredne pred podaním návrhu a je buď štátnym príslušníkom tohto členského štátu, alebo v prípade Veľkej Británie a Írska tam má ‚domicil‘;
b)
ktorého štátnymi príslušníkmi sú obaja manželia alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, ak tam majú obaja manželia ‚domicil‘.“
Články 4 a 5 uvedeného nariadenia stanovujú pravidlá právomoci vo veciach vzájomného nároku a premeny rozluky na rozvod.
Článok 6 uvedeného nariadenia, nazvaný „Výlučná povaha súdnej právomoci podľa článkov 3, 4 a 5“, znie:
„Manžela, ktorý:
a)
má obvyklý pobyt na území členského štátu; alebo
b)
je štátnym príslušníkom členského štátu alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, má svoj ‚domicil‘ na území jedného z týchto členských štátov,
možno žalovať v inom členskom štáte iba v súlade s článkami 3, 4 a 5.“
Podľa článku 7 nariadenia č. 2201/2003, nazvaného „Zostatková právomoc“:
„1.   Ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3, 4 a 5, právomoc sa určí v každom členskom štáte podľa práva tohto štátu.
2.   Proti odporcovi, ktorý nemá obvyklý pobyt a ani nie je štátnym príslušníkom členského štátu, alebo v prípade Veľkej Británie a Írska, nemá ‚domicil‘ na území žiadneho z týchto členských štátov, môže každý štátny príslušník členského štátu s obvyklým pobytom na území iného členského štátu využiť kritériá súdnej právomoci platné v danom štáte rovnako ako štátni príslušníci tohto štátu.“
Článok 17 uvedeného nariadenia, nazvaný „Skúmanie právomoci“, znie:
„Ak sa začalo konanie na súde členského štátu vo veci, v ktorej podľa tohto nariadenia nemá právomoc konať a ktorá patrí podľa tohto nariadenia do právomoci súdu iného členského štátu, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.“
Vnútroštátna právna úprava
Zákon o niektorých medzinárodnoprávnych vzťahoch týkajúcich sa manželstva a osobnej starostlivosti [lag (1904:26 s. 1) om vissa internationella rättsförhållande rörande äktenskap och förmynderskap, SFS 2005, č. 431] vo svojom § 2 ods. 2 kapitoly 3 stanovuje, že švédske súdy môžu konať a rozhodovať v manželských veciach vtedy, ak je navrhovateľ štátnym príslušníkom Švédska a má obvyklý pobyt vo Švédsku alebo tam mal pobyt po tom, čo dosiahol vek 18 rokov.
Spor vo veci samej a prejudiciálna otázka
Pani Sundelind Lopez, švédska štátna príslušníčka, je vydatá za pána Lopeza Lizaza, štátneho príslušníka Kuby. Pokiaľ žili spolu, manželia bývali vo Francúzsku. V súčasnosti býva pani Sundelind Lopez stále vo Francúzsku, zatiaľ čo jej manžel býva na Kube.
Na základe švédskeho právneho poriadku podala pani Sundelind Lopez návrh na rozvod na Stockholms tingsrätt (súd prvého stupňa v Štokholme). Tento návrh bol zamietnutý rozhodnutím z 2. decembra 2005 z dôvodu, že podľa článku 3 nariadenia č. 2201/2003 majú právomoc konať iba francúzske súdy, a že teda článok 7 tohto nariadenia bráni uplatneniu švédskych pravidiel o právomoci.
Rozsudkom zo 7. marca 2006 Svea hovrätt (Odvolací súd vo Svei) odvolanie podané proti tomuto rozhodnutiu zamietol.
Pani Sundelind Lopez podala kasačný opravný prostriedok proti tomuto rozsudku na Högsta domstolen (Najvyšší súd). V tomto opravnom prostriedku tvrdí, že článok 6 nariadenia č. 2201/2003, ktorý stanovuje výlučnú povahu súdnej právomoci členských štátov podľa článkov 3 až 5 tohto nariadenia v prípade, keď má odporca obvyklý pobyt na území členského štátu alebo je štátnym príslušníkom členského štátu, predpokladá, že výlučná právomoc týchto súdov sa nepoužije, pokiaľ odporca nespĺňa žiaden z týchto predpokladov. V spore vo veci samej teda môže vnútroštátne právo založiť právomoc švédskych súdov.
Vo svojom návrhu na začatie prejudiciálneho konania Högsta domstolen tvrdí, že v tejto veci švédske súdy nemôžu, na rozdiel od francúzskych súdov, založiť svoju právomoc na článku 3 nariadenia č. 2201/2003, ale iba na ich vnútroštátnom práve. Výklad článku 7 tohto nariadenia má teda priamy význam pre rozhodnutie v spore vo veci samej. Súdny dvor pritom zatiaľ tieto ustanovenia nevykladal.
Za týchto podmienok Högsta domstolen rozhodol o prerušení konania a položil Súdnemu dvoru túto prejudiciálnu otázku:
„Môže v prípade, ak odporca vo veci týkajúcej sa rozvodu nemá ani obvyklý pobyt v členskom štáte, ani nie je štátnym príslušníkom členského štátu, vo veci konať a rozhodovať súd v členskom štáte, ktorý nemá právomoc podľa článku 3 nariadenia [č. 2201/2003], napriek tomu, že súd v inom členskom štáte môže mať právomoc podľa jedného z pravidiel o súdnej právomoci stanovených v článku 3?“
O prejudiciálnej otázke
Svojou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa články 6 a 7 nariadenia č. 2201/2003 majú vykladať v tom zmysle, že ak v rámci rozvodového konania odporca nemá svoj obvyklý pobyt v členskom štáte a nie je štátnym príslušníkom členského štátu, môžu súdy v členskom štáte založiť svoju právomoc rozhodnúť v tomto konaní na ich vnútroštátnom práve napriek tomu, že súdy v inom členskom štáte majú právomoc podľa článku 3 tohto nariadenia.
V spore vo veci samej nebolo spochybnené, že v súlade s článkom 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 majú právomoc podľa tohto nariadenia rozhodnúť v konaní začatom na návrh pani Sundelind Lopez francúzske súdy, a to buď na základe druhej zarážky tohto ustanovenia ako súdy členského štátu, na ktorého území mali manželia naposledy obvyklý pobyt, keďže pani Sundelind Lopez stále býva na území Francúzska, alebo na základe piatej zarážky tohto ustanovenia ako súdy členského štátu, na ktorého území má navrhovateľka obvyklý pobyt, keďže pani Sundelind Lopez bývala vo Francúzsku najmenej jeden rok bezprostredne pred podaním jej návrhu na rozvod.
Pritom podľa jasného znenia článku 7 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 sa právomoc určí v každom členskom štáte podľa práva tohto štátu, iba ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3, 4 a 5 tohto nariadenia.
Okrem toho článok 17 nariadenia č. 2201/2003, ktorého znenie je rovnako jednoznačné, stanovuje, že ak sa začalo konanie na súde členského štátu vo veci, v ktorej podľa tohto nariadenia nemá právomoc konať a ktorá patrí podľa tohto nariadenia do právomoci súdu iného členského štátu, súd aj bez návrhu vyhlási, že nemá právomoc.
Následne, keďže na základe kritérií stanovených v článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 majú právomoc rozhodnúť v spore o veci samej francúzske súdy, švédske súdy nemôžu založiť ich právomoc rozhodnúť v konaní o tomto návrhu na základe pravidiel vnútroštátneho práva podľa článku 7 ods. 1 tohto nariadenia, ale musia v súlade s článkom 17 nariadenia bez návrhu v prospech francúzskych súdov vyhlásiť, že nemajú právomoc.
Tento výklad, v rozpore s tým, čo tvrdí talianska vláda, nie je spochybnený článkom 6 nariadenia č. 2201/2003.
Je pravda, že toto ustanovenie, ktoré stanovuje, že odporca, ktorý má obvyklý pobyt na území členského štátu alebo je štátnym príslušníkom členského štátu, môže byť žalovaný vzhľadom na výlučnú povahu právomoci stanovenú v článkoch 3 až 5 nariadenia č. 2201/2003 na súde iného členského štátu iba na základe týchto ustanovení, a nie teda na základe pravidiel právomoci stanovených vnútroštátnym právom, nezakazuje však, aby odporca, ktorý nemá obvyklý pobyt na území členského štátu ani nie je štátnym príslušníkom členského štátu, mohol byť žalovaný na súde členského štátu podľa pravidiel právomoci stanovených vnútroštátnym právom tohto štátu.
V súlade s článkom 7 ods. 1 nariadenia č. 2201/2003 takýto prípad môže nastať, ak žiadny súd členského štátu nemá právomoc podľa článkov 3 až 5 nariadenia, keďže článok 7 ods. 2 tohto nariadenia v takejto situácii stanovuje, že ak je navrhovateľ štátnym príslušníkom členského štátu a má svoj obvyklý pobyt na území iného členského štátu, môže rovnako ako štátni príslušníci tohto štátu obvyklého pobytu využiť proti takémuto odporcovi vnútroštátne kritériá súdnej právomoci platné v danom štáte.
Z toho však nie je možné vyvodiť, že článok 6 nariadenia č. 2201/2003 stanovuje všeobecné pravidlo, podľa ktorého určenie právomoci súdov členského štátu na rozhodnutie o otázkach týkajúcich sa rozvodu voči odporcovi, ktorý nemá obvyklý pobyt v členskom štáte a ktorý nie je štátnym príslušníkom členského štátu, vyplýva za každých okolnosti z vnútroštátneho práva, vrátane prípadu, keď členský štát má právomoc podľa článkov 3 až 5 uvedeného nariadenia.
Takýto výklad by totiž viedol k nezohľadneniu jasného znenia článku 7 ods. 1 a článku 17 nariadenia č. 2201/2003, ktorých uplatnenie nezávisí od postavenia odporcu, ako to aj vyplýva z bodov 18 až 20 tohto rozsudku, ale od toho, či má súd členského štátu právomoc podľa článkov 3 až 5 nariadenia č. 2201/2003.
Tento výklad by bol okrem toho v rozpore s účelom sledovaným uvedeným nariadením. Ako totiž vyplýva z odôvodnení č. 4 a 8 nariadenia č. 1347/2000, ktorých ustanovenia týkajúce sa právomoci rozhodovať o otázkach týkajúcich sa rozvodu boli v podstate prebraté do nariadenia č. 2201/2003, jeho cieľom je zaviesť jednotné kolízne normy v rozvodových veciach na zabezpečenie čo najvoľnejšieho pohybu osôb. Nariadenie č. 2201/2003 sa teda rovnako uplatní na štátnych príslušníkov tretích štátov, ktorí majú dostatočne silný vzťah k územiu jedného z členských štátov v súlade s kritériami právomoci stanovenými v uvedenom nariadení, ktoré sú podľa odôvodnenia č. 12 nariadenia č. 1347/2000 založené na zásade nevyhnutnosti reálnej väzby medzi dotknutou osobou a členským štátom uplatňujúcim právomoc.
V spore vo veci samej pritom z uplatnenia ustanovení článku 3 ods. 1 písm. a) nariadenia č. 2201/2003 vyplýva, že takáto väzba existuje s Francúzskom, a nie so Švédskom.
Na položenú otázku preto treba odpovedať tak, že články 6 a 7 nariadenia č. 2201/2003 sa majú vykladať v tom zmysle, že ak v rámci rozvodového konania nemá odporca svoj obvyklý pobyt v členskom štáte a nie je štátnym príslušníkom členského štátu, nemôžu súdy členského štátu založiť svoju právomoc rozhodnúť v tomto konaní na svojom vnútroštátnom práve, ak podľa článku 3 tohto nariadenia majú právomoc súdy iného členského štátu.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Články 6 a 7 nariadenia Rady (ES) č. 2201/2003 z 27. novembra 2003 o súdnej právomoci a uznávaní a výkone rozsudkov v manželských veciach a vo veciach rodičovských práv a povinností, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1347/2000, zmeneného a doplneného nariadením Rady (ES) č. 2116/2004 z 2. decembra 2004, pokiaľ ide o zmluvy so Svätou stolicou, sa majú vykladať v tom zmysle, že ak v rámci rozvodového konania nemá odporca svoj obvyklý pobyt v členskom štáte a nie je štátnym príslušníkom členského štátu, nemôžu súdy členského štátu založiť svoju právomoc rozhodnúť v tomto konaní na svojom vnútroštátnom práve, ak podľa článku 3 tohto nariadenia majú právomoc súdy iného členského štátu.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: švédčina.