CELEX: 62003CJ0016
Varumärken
Direktiv 89/104/EEG
Artikel 7.1
Konsumtion av de rättigheter som är knutna till ett varumärke
Varumärkesinnehavaren för ut varor på marknaden inom EES
Begrepp
Varor som utbjudits till försäljning till konsumenter och därefter dragits tillbaka
Försäljning till en aktör etablerad inom EES med förpliktelse att saluföra varorna utanför EES
Återförsäljning av varor till en annan aktör som är etablerad inom EES
Saluföring inom EES

Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artikel 7.1 i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om
tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar (EGT L 40, 1989, s. 1; svensk specialutgåva, område 13, volym 17, s. 178),
i dess lydelse enligt avtalet av den 2 maj 1992 om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (EGT L 1, 1994, s. 3, svensk version,
SÖ 1993:24) (nedan kallat direktivet).
Begäran har framställts i en tvist mellan Peak Holding AB (nedan kallat Peak Holding) och Axolin-Elinor AB (nedan kallat Axolin‑Elinor),
tidigare Handelskompaniet Factory Outlet i Löddeköpinge AB (nedan kallat Factory Outlet) när denna tvist uppkom, med anledning
av de säljformer som Factory Outlet tillämpade vid försäljningen av ett parti kläder som försetts med varumärket Peak Performance,
vilket Peak Holding är innehavare av.
Tillämpliga bestämmelser
I artikel 5 i direktivet, som har rubriken ”Rättigheter som är knutna till ett varumärke”, föreskrivs följande:
”1.

Det registrerade varumärket ger innehavaren en ensamrätt. Innehavaren har rätt att förhindra tredje man, som inte har hans
tillstånd, att i näringsverksamhet använda
a)
tecken som är identiska med varumärket med avseende på de varor och tjänster som är identiska med dem för vilka varumärket
är registrerat,
…
3.

Bl.a. kan följande förbjudas enligt [punkt 1]:
…
b)
Att utbjuda varor till försäljning, marknadsföra dem eller lagra dem för dessa ändamål eller utbjuda eller tillhandahålla
tjänster under tecknet.
c)
Att importera … varor under tecknet.
…”
I artikel 7 i direktivet i dess ursprungliga lydelse, som har rubriken ” Konsumtion av de rättigheter som är knutna till ett
varumärke”, föreskrevs följande:
”1. Ett varumärke ger inte innehavaren rätt att förbjuda användningen av varumärket för varor som av innehavaren eller med
hans samtycke har förts ut på marknaden under varumärket inom gemenskapen.
…”
Artikel 7.1 i direktivet har ändrats i enlighet med artikel 65.2 i avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet (nedan
kallat EES-avtalet), jämförd med punkt 4 i bilaga XVII till detta avtal, för att överensstämma med nämnda avtal. Uttrycket
”inom gemenskapen” har således ersatts med orden ”i en avtalsslutande part”.
Tvisten vid den nationella domstolen och tolkningsfrågorna
Peak Holding är ett bolag inom den danska IC-Companys-koncernen och är innehavare av bland annat varumärket Peak Performance.
Rätten att använda varumärket har upplåtits till det närstående bolaget Peak Performance Production AB (nedan kallat Peak
Performance Production), som med utnyttjande av detta varumärke tillverkar och säljer kläder och accessoarer i Sverige och
andra länder.
Vid tiden för tvistens uppkomst bedrev Factory Outlet, ett företag bildat enligt svensk rätt, från ett flertal butiker i Sverige
direktförsäljning av kläder och andra varor, till stor del märkesvaror som förvärvats genom parallellimport, återimport eller
på annat sätt utanför den berörde varumärkesinnehavarens ordinära distributionskanaler.
I slutet av år 2000 saluförde Factory Outlet särskilt ett varuparti på omkring 25 000 plagg försedda med varumärket Peak Performance
efter att ha annonserat i pressen om försäljning till halva priset.
De ovannämnda plaggen kom från Peak Performance Productions kollektioner för åren 1996–1998. De hade tillverkats utanför EES
för detta bolags räkning. De hade införts till EES i försäljningssyfte.
Enligt Factory Outlet hade de plagg som utbjudits till försäljning mellan åren 1996 och 1998, utbjudits till försäljning i
butiker som tillhör fristående återförsäljare, medan plaggen enligt Peak Holding utbjudits till försäljning i Peak Performance
Productions egna butiker.
Under november och december 1999 fanns samtliga plagg i varupartiet bland plagg som utbjöds till försäljning till konsumenter
i butiken Base Camps lokaler i Köpenhamn (Danmark), vilken tillhandahållits av Carli Gry Denmark A/S, ett systerbolag till
Peak Performance Production. Varupartiet bestod således av de varor som kvarstått osålda efter utförsäljningen.
Peak Performance Production AB sålde varupartiet till det franska företaget COPAD International (nedan kallat COPAD). Enligt
Peak Holding föreskrevs i det avtal som slöts vid detta tillfälle att varupartiet inte fick vidareförsäljas i andra länder
i Europa än i Ryssland och Slovenien, förutom fem procent av den totala kvantiteten, vilken fick säljas i Frankrike. Factory
Outlet har bestritt att någon sådan begränsning uppställts och har gjort gällande att det i vart fall inte vid sitt förvärv
av varupartiet ägt kännedom om begränsningen.
Factory Outlet har gjort gällande att det förvärvat varupartiet från Truefit Sweden AB, ett företag bildat enligt svensk rätt.
Det är ostridigt mellan parterna att varupartiet inte varit utanför EES från det att det lämnade Peak Performance Productions
lager i Danmark till dess att det levererades till Factory Outlet i Sverige.
Under påstående att den marknadsföring som Factory Outlet använt sig av, och i synnerhet annonserna, utgjorde intrång i Peak
Holdings varumärkesrätt väckte Peak Holding den 9 oktober 2000 talan vid Lunds tingsrätt. Peak Holding yrkade att tingsrätten
skulle dels förplikta Factory Outlet att betala skadestånd, dels förbjuda Factory Outlet att marknadsföra och försälja kläder
och andra varor ur det ifrågavarande varupartiet, dels besluta att dessa varor skulle förstöras.
Factory Outlet bestred käromålet och hävdade att de omtvistade varorna förts ut på marknaden inom EES av Peak Holding, varför
Peak Holding saknade rätt att förbjuda användningen av varumärket vid saluföring av varorna.
Factory Outlet hävdade för det första att varorna förts ut på marknaden genom att Peak Performance Production importerat varorna
till den inre marknaden och förtullat dem med avsikt att saluföra dem här. Factory Outlet hävdade för det andra att varorna
förts ut på marknaden genom att de utbjudits till försäljning genom fristående återförsäljare. Factory Outlet anförde för
det tredje att varorna förts ut på marknaden genom att de saluförts genom Peak Performance Production i detta bolags egna
butiker och genom butiken Base Camp och därvid gjorts tillgängliga för konsumenterna. Factory Outlet hävdade för det fjärde
att varorna i vart fall förts ut på marknaden genom att de överlåtits till COPAD, oavsett om de sålts med förbehåll om att
vidareförsäljning inte fick ske inom den inre marknaden.
Peak Holding bestred att varorna förts ut på marknaden av varumärkesinnehavaren eller med dennes medgivande. Enligt bolaget
hade, även om varumärkesrätten skulle anses konsumerad genom att varorna utbjudits till försäljning i butiken Base Camp, konsumtionen
brutits och varumärkesrätten återställts i och med att varorna återförts till lager.
Tingsrätten, som fann att varorna förts ut på marknaden genom att de hållits tillgängliga för konsumenterna i butiken Base
Camp och att varumärkesrätten inte därefter kunnat återställas, ogillade käromålet.
Peak Holding överklagade tingsrättens dom till hovrätten.
Hovrätten ansåg att frågor om tolkningen av begreppet ”förts ut på marknaden” i artikel 7.1 i direktivet uppkommit i tvisten
mellan Peak Holding och Axolin‑Elinor. Hovrätten beslutade därför att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor
till domstolen:
”1)
Skall en vara anses ha förts ut på marknaden genom att denna av varumärkesinnehavaren
a)
importerats och införtullats till den gemensamma marknaden i syfte att säljas där?
b)
utbjudits till försäljning i varumärkesinnehavarens egna eller närstående bolags butiker inom den gemensamma marknaden, utan
att varan överlåtits?
2)
Kan en varumärkesinnehavare, om en vara förts ut på marknaden enligt något av alternativen ovan och konsumtion av varumärkesrätten
därmed inträtt utan att varan överlåtits, genom att återföra varan till lager bryta konsumtionen?
3)
Skall en vara anses ha förts ut på marknaden genom att den av varumärkesinnehavaren överlåtits till ett annat bolag på den
inre marknaden, om varumärkesinnehavaren vid överlåtelsen uppställt förbehåll gentemot köparen att denne inte ägde sälja varan
vidare på den gemensamma marknaden?
4)
Påverkas svaret på fråga 3 av om varumärkesinnehavaren vid överlåtelsen av det varuparti i vilket varan ingick gav köparen
tillåtelse att vidareförsälja en mindre andel av varorna inom den gemensamma marknaden, utan att utpeka vilka individuella
varor det tillståndet avsåg?”
Tolkningsfrågorna
Den första frågan
Mot bakgrund av omständigheterna i målet vid den nationella domstolen har hovrätten ställt den första frågan för att få klarhet
i huruvida artikel 7.1 i direktivet skall tolkas så, att varor som försetts med ett varumärke skall anses ha förts ut på marknaden
inom EES när varumärkesinnehavaren har importerat dem till EES i syfte att sälja dem inom detta område eller när han utbjudit
dem till försäljning till konsumenter inom EES, i sina egna eller närstående bolags butiker, utan att varan överlåtits.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Peak Holding och kommissionen anser att varumärkesrätten konsumeras först när varan sålts inom EES av varumärkesinnehavaren
eller med dennes samtycke. Konsumtion inträder inte under de omständigheter som avses i den första tolkningsfrågan.
Axolin-Elinor har gjort gällande att varumärkesinnehavarens rätt konsumeras redan genom att varan importeras till EES, förtullas
samt lagerhålls med avsikt att saluföra den. Axolin Elinor har i andra hand hävdat att den rätt som följer av varumärket konsumeras
när varumärkesinnehavaren utbjuder varan till försäljning till konsument, även om varan inte överlåts.
Den svenska regeringen anser att direktivets olika språkversioner skall förstås så, att det fordras att varumärkesinnehavaren
har vidtagit en mot marknaden riktad åtgärd för att en vara skall anses ha förts ut på marknaden.
En vara skall således inte anses ha förts ut på marknaden inom EES redan genom att varumärkesinnehavaren importerat varan
till gemenskapen, förtullat samt lagerhållit den, eftersom ingen av dessa åtgärder är riktad mot marknaden.
Varumärkesskyddet konsumeras senast när en varumärkesinnehavare eller någon till vilken rätten att använda varumärket upplåtits
håller varan tillgänglig för försäljning till konsumenter inom EES.
Konsumtion inträder emellertid inte genom att varumärkesinnehavaren utbjuder varan till försäljning inom EES till återförsäljare,
eftersom utbjudande till försäljning ofta endast avser en viss mängd av den ifrågavarande varan. Det skulle i så fall inte
vara möjligt att avgöra för vilka varor konsumtion inträtt. Ett anbud som inte resulterar i en överlåtelse kan i övrigt inte
anses utgöra ett tillräckligt definitivt förfogande från rättighetsinnehavarens sida.
Konsumtion skall däremot inträda vid faktisk överlåtelse till återförsäljare under förutsättning att överlåtelsen framstår
som en mot marknaden utåtriktad åtgärd. En överlåtelse mellan koncernbolag bör betraktas som en koncernintern åtgärd som inte
föranleder konsumtion.
Domstolens svar
Domstolen erinrar om att artiklarna 5–7 i direktivet medför en fullständig harmonisering av bestämmelserna om vilka rättigheter
som är knutna till ett varumärke och att artiklarna således innehåller definitioner av de rättigheter som tillkommer varumärkesinnehavarna
inom gemenskapen (dom av den 16 juli 1998 i mål C-355/96, Silhouette International Schmied, REG 1998, s. I-4799, punkterna 25
och 29, och av den 20 november 2001 i de förenade målen C‑414/99–C‑416/99, Zino Davidoff och Levi Strauss, REG 2001, s. I-8691,
punkt 39).
Begreppet ”förts ut på marknaden” inom EES, som återfinns i artikel 7.1 i direktivet, är en avgörande faktor för att varumärkesinnehavarens
ensamrätt enligt artikel 5 i samma direktiv skall upphöra (se dom av den 8 april 2003 i mål C‑244/00, Van Doren + Q, REG 2003,
s. I-3051, punkt 34).
Begreppet skall därför ges en enhetlig tolkning i gemenskapsrätten (se, för ett motsvarande synsätt, domen i de ovannämnda
förenade målen Zino Davidoff och Levi Strauss, punkterna 41–43).
Det går inte att endast med ledning av ordalydelsen i artikel 7.1 i direktivet avgöra om varor som varumärkesinnehavaren importerat
till EES eller utbjuder till försäljning inom det området skall anses ha ”förts ut på marknaden” inom EES i den mening som
avses i denna bestämmelse. Den ifrågavarande bestämmelsen skall därför tolkas med beaktande av direktivets systematik och
ändamål.
Varumärkesinnehavaren har enligt artikel 5 i direktivet ensamrätt att hindra tredje man att bland annat importera varor som
försetts med hans varumärke, att utbjuda dessa till försäljning, att föra ut dem på marknaden eller att inneha dem i dessa
syften. Artikel 7.1 innehåller ett undantag från denna regel genom att det däri föreskrivs att varumärkesinnehavarens rättigheter
konsumeras när varorna har förts ut på marknaden inom EES av innehavaren eller med hans samtycke (se domarna i de ovannämnda
målen Zino Davidoff och Levi Strauss, punkt 40, och Van Doren + Q, punkt 33).
Domstolen har konstaterat att direktivet bland annat syftar till att tillförsäkra varumärkesinnehavaren ensamrätten att använda
varumärket då en vara som är försedd med varumärket för första gången släpps ut på marknaden (se, bland annat, dom av den
11 juli 1996 i de förenade målen C-427/93, C-429/93 och C‑436/93, Bristol-Myers Squibb m.fl., REG 1996, s. I-3457, punkterna
31, 40 och 44).
Domstolen har i övrigt angett att gemenskapslagstiftaren, genom att precisera att den omständigheten att varor har förts ut
på marknaden utanför EES inte medför konsumtion av varumärkesinnehavarens rätt att motsätta sig import av dessa varor som
sker utan hans samtycke, har låtit varumärkesinnehavaren bestämma när varor som bär hans varumärke för första gången kan föras
ut på marknaden inom EES (dom av den 1 juli 1999 i mål C-173/98, Sebago och Maison Dubois, REG 1999, s. I-4103, punkt 21,
domarna i de ovannämnda målen Zino Davidoff och Levi Strauss, punkt 33, och Van Doren + Q, punkt 26).
Domstolen har vidare betonat att artikel 7.1 i direktivet syftar till att möjliggöra senare saluföring av ett exemplar av
en vara som är försett med ett varumärke, utan att varumärkesinnehavaren kan motsätta sig detta (se dom av den 23 februari 1999
i mål C-63/97, BMW, REG 1999, s. I-905, punkt 57, och domen i det ovannämnda målet Sebago och Maison Dubois, punkt 20).
Domstolen har slutligen fastslagit att varumärket, för att kunna utgöra ett väsentligt inslag i det system med sund konkurrens
som EG-fördraget syftar till att införa, måste utgöra en garanti för att alla varor eller tjänster som det avser har framställts
eller levererats under kontroll av ett enda företag som ansvarar för deras kvalitet (se bland annat dom av den 18 juni 2002
i mål C-299/99, Philips, REG 2002, s. I-5475, punkt 30).
Det är i förevarande mål obestritt att varumärkesinnehavaren, när han överlåter varor som försetts med hans varumärke till
tredje man inom EES, för ut dessa varor på marknaden i den mening som avses i artikel 7.1 i direktivet.
De ensamrätter som följer av direktivet, närmare bestämt rätten att förbjuda tredje man som förvärvat en vara att sälja denna
vidare, konsumeras vid en försäljning, som är ett sätt för varumärkesinnehavaren att realisera det ekonomiska värde som är
knutet till varumärket.
Varumärkesinnehavaren för däremot inte ut sina varor på marknaden i den mening som avses i artikel 7.1 i direktivet när han
importerar dem i syfte att avyttra dem inom EES eller när han utbjuder dem till försäljning inom EES.
Sådana åtgärder innebär nämligen inte att rätten att förfoga över de varor som försetts med varumärket överförs till tredje
man. Varumärkesinnehavaren kan inte därigenom realisera det ekonomiska värde som är knutet till varumärket. Han har även efter
det att dessa åtgärder genomförts intresse av att behålla fullständig kontroll över de varor som försetts med varumärket,
bland annat för att garantera varornas kvalitet.
I artikel 5.3 b och c i direktivet görs i övrigt, med avseende på innehållet i varumärkesinnehavarens ensamrätt, åtskillnad
mellan att utbjuda varor till försäljning, att marknadsföra dem, att lagra dem för dessa ändamål och att importera dem. Även
denna bestämmelses lydelse bekräftar följaktligen att import eller utbjudande till försäljning av varor inom EES inte kan
likställas med att föra ut dessa på marknaden.
Svaret på den första frågan blir således att artikel 7.1 i direktivet skall tolkas så, att varor som försetts med ett varumärke
inte kan anses ha förts ut på marknaden inom EES när varumärkesinnehavaren har importerat dem till EES i syfte att sälja dem
inom detta område eller när han utbjudit dem till försäljning till konsumenter inom EES, i sina egna eller närstående bolags
butiker, utan att varorna överlåtits.
Den andra frågan
Den andra frågan har ställts för det fall den första frågan skulle besvaras jakande.
Det är därför inte nödvändigt att besvara denna fråga.
Den tredje frågan
Den nationella domstolen har ställt den tredje frågan för att få klarhet i huruvida den omständigheten att ett överlåtelseavtal
som slutits mellan varumärkesinnehavaren och en aktör etablerad inom EES innehåller ett förbud mot att sälja varorna vidare
inom EES innebär att varorna, under sådana förhållanden som föreligger i målet vid den nationella domstolen, inte förts ut
på marknaden i den mening som avses i artikel 7.1 i direktivet och därmed utgör hinder mot att varumärkesinnehavarens ensamrätt
konsumeras om förbudet skulle åsidosättas genom att varorna såldes vidare inom EES.
Yttranden som har inkommit till domstolen
Peak Holding har betonat att konsumtion, som föreskrivs i artikel 7.1 i direktivet, inträder under förutsättning att varorna
förts ut på marknaden av varumärkesinnehavaren själv eller med hans samtycke. I båda fallen förutsätts varumärkesinnehavarens
samtycke för att konsumtion skall inträda. Konsumtion inträder således inte om varumärkesinnehavaren överlåter en vara och
ställer upp förbehåll om varumärkesrätten till varan. Om detta förbehåll inte iakttas har varorna inte förts ut på marknaden
med varumärkesinnehavarens samtycke, vilket innebär att konsumtion inte inträder.
Axolin-Elinor, den svenska regeringen och kommissionen anser att sådana avtalsvillkor som det som avses i den tredje frågan
inte utgör hinder mot konsumtion. Konsumtion inträder på grund av lag. Ett sådant avtalsvillkor kan inte åberopas mot tredje
man. Om ett förbud att sälja varan vidare åsidosätts, är det fråga om ett kontraktsbrott och inte om ett åsidosättande av
immaterialrättsliga rättigheter. Rättsföljden konsumtion är därför inte något som avtalsparterna förfogar över i förhållande
till tredje man, oavsett vilka effekter avtalet är tänkt att ha på det obligationsrättsliga planet. En annan tolkning skulle
strida mot syftet med artikel 7.1 i direktivet.
Domstolens svar
Enligt artikel 7.1 i direktivet inträder gemenskapsrättslig konsumtion om varumärkesinnehavaren själv för ut varorna på marknaden
inom EES eller om tredje man för ut varorna på marknaden inom EES, men med varumärkesinnehavarens samtycke.
Av svaret på den första frågan framgår att under sådana förhållanden som i målet vid den nationella domstolen, skall varorna
ha överlåtits inom EES av varumärkesinnehavaren för att de skall anses ha förts ut på marknaden inom EES.
Om en sådan överlåtelse sker förutsätts enligt artikel 7.1 i direktivet inte att varumärkesinnehavaren dessutom samtycker
till att varorna senare säljs vidare inom EES för att de rättigheter som är knutna till varumärket skall konsumeras.
Konsumtion inträder redan genom att varumärkesinnehavaren för ut varorna på marknaden inom EES.
Eventuella avtalsvillkor då varorna för första gången förs ut på marknaden inom EES, som innebär att rätten att sälja dem
vidare är föremål för territoriella begränsningar, har endast avseende på förhållandet mellan parterna i detta avtal.
Sådana avtalsvillkor utgör inte hinder mot att konsumtion inträder i enlighet med direktivet.
Svaret på den tredje frågan blir således att den omständigheten att ett överlåtelseavtal som slutits mellan varumärkesinnehavaren
och en aktör etablerad inom EES innehåller ett förbud mot att sälja varorna vidare inom detta område inte utesluter att varorna,
under sådana förhållanden som föreligger i målet vid den nationella domstolen, förts ut på marknaden i den mening som avses
i artikel 7.1 i direktivet och därmed inte utgör hinder mot att varumärkesinnehavarens ensamrätt konsumeras om varorna säljs
vidare inom EES i strid med förbudet.
Den fjärde frågan
Den fjärde frågan har ställts för det fall den tredje frågan skulle besvaras med att det avtalsvillkor som avses i denna fråga
innebär att varorna inte förts ut på marknaden inom EES om de skulle säljas vidare inom EES i strid med den överenskomna territoriella
begränsningen.
Det är därför inte nödvändigt att besvara denna fråga.
Rättegångskostnader
De kostnader som har förorsakats den svenska regeringen och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen,
är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett
led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
På dessa grunder beslutar domstolen (stora avdelningen) följande dom:
1)
Artikel 7.1 i rådets första direktiv 89/104/EEG av den 21 december 1988 om tillnärmningen av medlemsstaternas varumärkeslagar,
i dess lydelse enligt avtalet av den 2 maj 1992 om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, skall tolkas så, att varor som
försetts med ett varumärke inte kan anses ha förts ut på marknaden inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet när varumärkesinnehavaren
har importerat dem till Europeiska ekonomiska samarbetsområdet i syfte att sälja dem inom detta område eller när han utbjudit
dem till försäljning till konsumenter inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, i sina egna eller närstående bolags butiker,
utan att varorna överlåtits.
2)
Den omständigheten att ett överlåtelseavtal som slutits mellan varumärkesinnehavaren och en aktör etablerad inom Europeiska
ekonomiska samarbetsområdet innehåller ett förbud mot att sälja varorna vidare inom detta område utesluter inte att varorna,
under sådana förhållanden som föreligger i målet vid den nationella domstolen, förts ut på marknaden i den mening som avses
i artikel 7.1 i direktiv 89/104, i dess lydelse enligt avtalet om Europeiska ekonomiska samarbetsområdet, och utgör därmed
inte hinder mot att varumärkesinnehavarens ensamrätt konsumeras om varorna säljs vidare inom Europeiska ekonomiska samarbetsområdet
i strid med förbudet.
V. Skouris
P. Jann
C.W.A. Timmermans
A. Rosas
R. Silva de Lapuerta
C. Gulmann
J.-P. Puissochet
R. Schintgen
J.N Cunha Rodrigues
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 30 november 2004.
R. Grass
V. Skouris
Justitiesekreterare
Ordförande
–
Rättegångsspråk: svenska.