CELEX: 62005CJ0417
Apeliacinis skundas
Laikinasis tarnautojas
Kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygų (KTĮS) 2 straipsnio a punktas
Deleguoto nacionalinio eksperto darbo Komisijoje laikotarpis
Prašymas panaikinti
Priimtinumas
Prašymas Pareigūnų tarnybos nuostatų 90 straipsnio 1 dalies prasme
Sąvoka
Asmens nenaudai priimtas aktas

Šiuo apeliaciniu skundu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2005 m. rugsėjo 13 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos
teismo (pirmoji kolegija) sprendimą
Fernández Gómez prieš Komisiją
(T‑272/03, Rink. p. II‑0000, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo, pirma, panaikinamas 2003 m. gegužės 12 d. tarnybos,
įgaliotos sudaryti darbo sutartis, sprendimas atmesti prašymą pratęsti M. D. Fernández Gómez darbo sutartį (toliau – ginčijamas
sprendimas) ir, antra, priteisiama iš Komisijos sumokėti jai 50 000 eurų dėl šio sprendimo atsiradusiai žalai atlyginti bei
padengti bylinėjimosi išlaidas.

Teisinis pagrindas, faktinės bylos aplinkybės ir procesas Pirmosios instancijos teisme
Iki 2004 m. balandžio 30 d. galiojusio 1968 m. vasario 29 d. Tarybos reglamento (EEB, Euratomas, EAPB) Nr. 259/68, nustatančio
Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas bei Komisijos pareigūnams
laikinai taikomas specialias priemones (OL L 56, p. 1), 2 ir 3 straipsniai nustatė Europos Bendrijų pareigūnų tarnybos nuostatus
(toliau – PTN) ir kitų Europos Bendrijų tarnautojų įdarbinimo sąlygas (toliau – KTĮS).
Pagal KTĮS 2 straipsnio a punktą laikinasis tarnautojas yra „darbuotojas, priimtas į pareigybių sąrašą, pridedamą prie kiekvienai
institucijai skirto biudžeto skirsnio, įtrauktoms pareigybėms, kurias biudžeto valdymo institucijos priskiria prie laikinųjų
pareigybių, užimti“.
KTĮS 8 straipsnis patikslina, kad laikinieji tarnautojai, kuriems taikomas minėto KTĮS 2 straipsnio a punktas, gali būti priimami
terminuotam ar neterminuotam laikotarpiui ir kad jų terminuotos darbo sutartys gali būti pratęsiamos terminuotam laikotarpiui
ne daugiau kaip vieną kartą.
1994 m. spalio 18 d. Komisija priėmė gero elgesio kodeksą, įtvirtinantį visumą nuostatų, reglamentuojančių santykius tarp
Komisijos padalinių ir tam tikrų darbuotojų kategorijų (toliau – gero elgesio kodeksas).
Skirtingos darbuotojų kategorijos, kurioms taikomas šis kodeksas, yra: „nestatutiniai darbuotojai“ ir „tam tikros specifinės
(darbuotojų) kategorijos“. Pagal šio kodekso I B punktą „tam tikromis specifinėmis (darbuotojų) kategorijomis“ laikomi tam
tikri „asmenys, kuriems taikomi PTN, KTĮS arba viešoji teisė“. (Neoficialus vertimas) Ši sąvoka apima pagalbinius darbuotojus,
deleguotus nacionalinius ekspertus (toliau – DNE), pareigūnus ar tarnautojus, atostogaujančius dėl asmeninių priežasčių arba
dirbančius ne visą darbo dieną, buvusius pareigūnus ir laikinuosius tarnautojus bei „kitus Bendrijų tarnautojus“.
1996 m. lapkričio 13 d. Komisija priėmė sprendimą „Laikinųjų tarnautojų, kuriems taikomas Kitų Europos Bendrijų tarnautojų
įdarbinimo sąlygų (KTĮS) 2 straipsnio a punktas, politika“ (toliau – 1996 m. lapkričio 13 d. Sprendimas). (Neoficialus vertimas)
Atsižvelgiant į naujas tendencijas, šiuo sprendimu patvirtinamos laikinųjų tarnautojų, kuriems taikomas KTĮS 2 straipsnio
a punktas, įdarbinimo, atrankos, darbo sutarčių trukmės, darbo laikotarpių užimant kitas administracines pareigas ar su Komisija
sudarytų darbo sutarčių apribojimų bei juos galinčių sudominti vidaus ir bendro konkurso „vykdomosios nuostatos“.
Šio sprendimo 6 punkto b ir c papunkčiai nustato laikinųjų tarnautojų, kuriems taikomas KTĮS 2 straipsnio a punktas ir kuriems
nuo 1996 m. gruodžio 1 d. buvo pateiktas pasiūlymas sudaryti darbo sutartį, darbo sutarčių trukmę ir darbo laikotarpių ribojimo
taisyklės (toliau – darbo laikotarpių ribojimo taisyklė) taikymo tvarką. 6 punkto c papunktis patikslina:
„Bendra Komisijos darbuotojo, ne pareigūno, darbo trukmė neviršija 6 metų. Apskaičiuojant šiuos 6 metus įskaičiuojami laikotarpiai
dirbant laikinuoju tarnautoju, kuriam taikomas KTĮS 2 straipsnio a arba b punktai, pagalbiniu darbuotoju ar nestatutiniu darbuotoju.
<...> Rekomendacijos skirtos generaliniams direktoratams, kad teikdami darbo pasiūlymus jie galėtų taikyti šį darbo laikotarpių
apribojimą.“
1996 m. lapkričio 14 d. Personalo ir administracijos generalinio direktorato (toliau – IX generalinis direktoratas) generalinis
direktorius išsiuntė darbuotojams informacinį pranešimą dėl „Naujos laikinųjų tarnautojų, kuriems taikomas KTĮS 2 straipsnio
a punktas, politikos“. Dėl darbo laikotarpių ribojimo taisyklės, ribojančios bendrą nenuolatinių darbuotojų darbo trukmę iki
6 metų, šiame pranešime buvo nurodyta, jog skaičiuojant šį maksimalų laikotarpį reikia atsižvelgti į Komisijoje „dirbant DNE
arba bet kuriuo kitu nestatutiniu darbuotoju išdirbtą laikotarpį <...>“.
M. D. Fernández Gómez Komisijoje DNE dirbo trejus metus: nuo 1997 m. gruodžio 1 d. iki 2000 m. lapkričio 30 dienos. Paskui
ji du su puse mėnesio dirbo pagalbine darbuotoja: nuo 2000 m. gruodžio 1 d. iki 2001 vasario 15 dienos.
Tada ji dalyvavo konkurse užimti pareigas, nurodytas pranešime apie laisvą darbo vietą 13T/TRADE/2000, skirtą užpildyti keturias
laisvas darbo vietas Prekybos generaliniame direktorate. Šiame pranešime apie darbo sutarties trukmę buvo nurodyta:
„paskyrusi kandidatą į pareigas <...> Komisija privalo taikyti savo 1996 m. lapkričio 13 d. Sprendimo taisykles, skirtas apriboti
darbo sutarčių, sudarytų pagal (KTĮS) 2 straipsnio a punktą, trukmę iki trijų metų, suteikiant vienintelę galimybę sutartį
pratęsti vieneriems metams.“
Patvirtinusi M. D. Fernández Gómez kandidatūrą, Komisija su ja sudarė laikinosios tarnautojos darbo sutartį pagal KTĮS 2 straipsnio
a punktą. Ši 2001 m. sausio 17 d. pasirašyta darbo sutartis įsigaliojo 2001 m. vasario 16 d. Pagal jos 4 straipsnį ji buvo
sudaryta dvejiems metams ir devyniems su puse mėnesio ir turėjo pasibaigti 2003 m. lapkričio 30 dieną.
Ši sutartis atsakovei apeliaciniame procese buvo perduota 2001 m. sausio 19 d. laišku, kuriame kompetentingas Komisijos departamentas
atkreipė M. D. Fernández Gómez dėmesį į tai, kad „terminuota darbo sutartis (buvo) sudaryta dvejiems metams ir devyniems su
puse mėnesio ir kad atsižvelgiant į 1996 m. lapkričio 13 d. Komisijos sprendimą dėl skirtingų darbo sutarčių rūšių maksimalios
trukmės jos negalima pratęsti“.
2003 m. vasario 13 d. M. D. Fernández Gómez IX generalinio direktorato darbuotojui Daum išsiuntė elektroninį laišką. Šis laiškas,
pavadintas „Klausimai, susiję su DNE delegavimu“, buvo suformuluotas taip:
„<...> būčiau dėkinga, jeigu galėtumėte pateikti informacijos, ar:
–        „darbo laikotarpių ribojimo“ taisyklė (1996 m. lapkričio 13 d. Komisijos sprendimas) taikoma iki 2002 m. sausio 5 d. prasidėjusiam
ir pasibaigusiam DNE delegavimo laikotarpiui? Jei atsakymas yra teigiamas,
–        nuo kurios datos taikoma ši taisyklė, ir
–        kodėl toks apribojimas nėra numatytas 2001 m. vasario 9 d. Komisijos sprendime (reglamentuojančiame DNE darbo sąlygas) ir
kodėl DNE delegavimo laikotarpiai nėra minimi 1996 m. lapkričio 13 d. Sprendime?
<...>“.
2003 m. balandžio 3 d. skyriaus, kuriame dirbo M. D. Fernández Gómez, vedėjas raštu, skirtu IX generaliniam direktoratui,
paprašė pratęsti šio skyriaus laikinosios tarnautojos darbo sutartį iki maksimalios tos sutarties trukmės – t. y. iki ketverių
metų. Šiame prašyme dėl pratęsimo, be kita ko, nurodomos priežastys, dėl kurių buvo „labai norima“ palikti suinteresuotąją
darbuotoją dirbti skyriuje. Be to, šiame rašte nurodyta, kad 1996 m. lapkričio 13 d. Komisijos sprendimas nenumato, jog DEN
delegavimo laikotarpis būtų įskaičiuojamas į darbo laikotarpių ribojimo taisyklėje nurodytą šešerių metų laikotarpį. Tame
pačiame rašte taip pat nurodyta, kad gero elgesio kodekse DEN nėra nurodyti kaip „nestatutiniai darbuotojai“.
2003 m. gegužės 12 d. IX generalinio direktorato tarnautojas išsiuntė skyriaus, kuriame dirbo M. D. Fernández Gómez, tarnautojui
elektroninį laišką. Šis laiškas buvo suformuluotas taip:
„(Manęs) paprašė atsakyti į laišką dėl Jūsų 2003 m. balandžio 3 d. raštu pateikto prašymo pratęsti darbo sutartis dviem (laikiniesiems
tarnautojams), kuriems taikomas KTĮS 2 straipsnio a punktas, M. D. Fernández Gómez ir <...>.
M. D. Fernández Gómez tiesiogiai kreipėsi į Daum, klausdama, ar DEN laikotarpiui taikoma darbo laikotarpių ribojimo taisyklė;
pastarasis jai atsakė, kad pagal nusistovėjusią praktiką šie DEN laikotarpiai įskaičiuojami kaip „nestatutinių darbuotojų“
darbo laikotarpiai <...>
Todėl patvirtinu, kad šių dviejų laikinųjų tarnautojų atveju, kaip ir bet kurių kitų toje pačioje situacijoje esančių darbuotojų,
nėra numatyta galimybė neatsižvelgti į DEN išdirbtą laikotarpį ar pakeisti jų darbo sutarties trukmę.
<...>“.
Šis laiškas M. D. Fernández Gómez buvo išsiųstas 2003 m. birželio 18 dieną.
Remdamasi PTN 90 straipsnio 2 dalimi, 2003 m. liepos 11 d. ji pateikė skundą, kuris buvo atmestas 2003 m. spalio 29 d. Komisijos
sprendimu.
Tuomet 2003 m. rugpjūčio 4 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu pareiškimu M. D. Fernández Gómez pareiškė
ieškinį siekdama, pirma, ginčijamo sprendimo panaikinimo ir, antra, priteisimo iš Komisijos 101 328,60 eurų kartu su palūkanomis
atlyginti už patirtą žalą.
Atskiru dokumentu, kuris buvo pateiktas Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai tą pačią dieną, M. D. Fernández Gómez pateikė
prašymą sustabdyti ginčijamo sprendimo vykdymą.
2003 m. rugsėjo 16 d. Pirmosios instancijos teismo pirmininkas nutartimi
Fernández Gómez prieš Komisiją
(T‑272/03 R, Rink VT p. I‑A‑197 ir II‑979) šį prašymą atmetė ir atidėjo sprendimo dėl bylinėjimosi išlaidų priėmimą.
2004 m. sausio 29 d. pateiktu dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo
Procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį.
2004 m. balandžio 30 d. Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nutartimi nusprendė prijungti prieštaravimo dėl
priimtinumo nagrinėjimą prie bylos nagrinėjimo iš esmės.
Pirmosios instancijos teismas skundžiamu sprendimu pripažino ieškinį priimtinu ir panaikino ginčijamą sprendimą bei priteisė
iš Komisijos sumokėti M. D. Fernández Gómez 50 000 eurų už patirtą žalą.

Šalių reikalavimai
Komisija savo apeliaciniame skunde Teisingumo Teismo prašo:
–        panaikinti skundžiamą sprendimą,
–        priimant sprendimą šioje byloje patenkinti jos reikalavimus, pateiktus Pirmosios instancijos teisme, ir atmesti ieškinį byloje
T‑272/03,
–        nepatenkinus pastarojo reikalavimo, perduoti bylą iš naujo nagrinėti Pirmosios instancijos teismui,
–        priteisti iš M. D. Fernández Gómez bylinėjimosi išlaidas, įskaitant bylinėjimosi išlaidas Pirmosios instancijos teisme.
Atsakovė apeliaciniame procese Teisingumo Teismo prašo:
–        atmesti visą apeliacinį skundą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas Pirmosios instancijos teisme ir apeliaciniame procese Teisingumo Teisme.
2006 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu Komisija, remdamasi Teisingumo Teismo Procedūros
reglamento 117 straipsniu, paprašė leisti jai pateikti dubliką. Teisingumo Teismo pirmininkas 2006 m. kovo 8 d. Sprendimu
šį prašymą atmetė.

Dėl apeliacinio skundo
Grįsdama savo apeliacinį skundą Komisija nurodo tris pagrindus. Pirmasis susijęs su Pirmosios instancijos teismo padaryta
klaida pripažinus, kad dėl ginčijamo sprendimo pareikštas ieškinys yra priimtinas. Antrasis pagrindas susijęs su teisės klaida,
padaryta dėl KTĮS 8 straipsnio ir darbo laikotarpių ribojimo taisyklės. Trečiasis pagrindas susijęs su teisės klaida, padaryta
nustatant ir įvertinant atsakovės apeliaciniame procese tariamai patirtos žalos dydį.

Dėl pirmojo pagrindo
Pirmiausia skundžiamo sprendimo 37 punkte Pirmosios instancijos teismas pripažino, kad ginčijamas sprendimas, t. y. 2003 m.
gegužės 12 d. elektroninis laiškas, yra administracijos atsakymas į 2003 m. balandžio 3 d. skyriaus vedėjo prašymą pratęsti
M. D. Fernández Gómez darbo sutartį.
Pagal to paties skundžiamo sprendimo 38 punktą šis prašymas ginčijamu sprendimu atmetamas remiantis tuo, kad trejų metų laikotarpį,
kurį atsakovė apeliaciniame procese išdirbo Komisijoje DEN, reikia įskaičiuoti taikant darbo laikotarpių ribojimo taisyklę,
ir prie šio laikotarpio reikia pridėti, pirma, du su puse mėnesio, kai ji dirbo pagalbine darbuotoja, ir, antra, dvejus metus
ir devynis su puse mėnesio, kai ji dirbo laikinąja tarnautoja, ir kad iš viso tai sudaro maksimalų darbo laikotarpių ribojimo
taisyklėje numatytą šešerių metų darbo institucijoje laikotarpį.
Be to, galiausiai dėl Komisijos pareikšto prieštaravimo dėl priimtinumo, kad ginčijamas sprendimas tik patvirtina laikinojo
tarnautojo, atsakovės apeliaciniame procese, darbo sutarties turinį, Pirmosios instancijos teismas skundžiamo sprendimo 43 punkte
nurodė, jog ginčijamą sprendimą palyginus su darbo sutartimi ir 2001 m. sausio 19 d. laišku, kuriuo perduodama ši darbo sutartis,
galima pripažinti, jog šiame sprendime yra naujų aplinkybių, susijusių su atsisakymu patenkinti prašymą pratęsti minėtą darbo
sutartį dėl to, kad Komisijoje išdirbtą DEN laikotarpį reikia įskaičiuoti taikant darbo laikotarpių ribojimo taisyklę, o ankstesniuose
dokumentuose buvo nurodyta tik sutarties trukmė neįtvirtinant galimo pratęsimo jai pasibaigus, šiuo klausimu nurodant  taikytinas
taisykles.
Skundžiamo sprendimo 44 punkte nurodęs, kad ginčijamas sprendimas nėra ankstesnį sprendimą patvirtinantis aktas, o yra atsakovės
apeliaciniame procese nenaudai priimtas aktas, galiausiai Pirmosios instancijos teismas to sprendimo 45 ir 46 punktuose nusprendė,
kad buvo laikytasi PTN numatytų terminų, ir 47 punkte padarė išvadą, jog visas ieškinys priimtinas.
Komisija tvirtina, kad taip nusprendęs Pirmosios instancijos teismas padarė keletą teisės klaidų. Šiuo klausimu ji būtent
nurodo tai, kad atsakovė apeliaciniame procese nepateikė prašymo dėl jos laikinosios tarnautojos sutarties pratęsimo pagal
PTN, todėl vien dėl šio pagrindo ieškinys buvo nepriimtinas. Komisija papildomai nurodo, kad bet kuriu atveju ginčijamas sprendimas
yra sprendimo galios neturintis informacinis pranešimas ir jis nėra asmens nenaudai priimtas aktas.
Reikia priminti, kad PTN 90 straipsnio 1 ir 2 dalys suformuluotos taip:
„1. Bet kuris asmuo, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, gali paduoti prašymą Paskyrimų tarnybai, kad ši priimtų dėl jo
sprendimą. Institucija apie savo motyvuotą sprendimą prašytojui praneša per keturis mėnesius nuo prašymo pateikimo dienos.
Jei pasibaigus šiam terminui atsakymas į prašymą negautas, laikoma, kad priimtas sprendimas prašymą atmesti, kuris gali būti
skundžiamas pagal šią pastraipą.
2. Bet kuris asmuo, kuriam taikomi šie Tarnybos nuostatai, gali paduoti Paskyrimų tarnybai skundą dėl kiekvieno jo nenaudai
priimto akto, ir tuo atveju, kai minėta institucija priėmė sprendimą, ir tuo atveju, kai ji nepriėmė Tarnybos nuostatuose
nustatyto sprendimo. <...>
<...>“ (Pataisytas vertimas)
Reikia pripažinti, kad iš PTN 90 straipsnio 1 dalies matyti, jog prašymą Paskyrimų tarnybai gali pateikti tik asmuo, kuriam
taikomi nuostatai.
Atsakovė apeliaciniame procese, laikinoji tarnautoja, yra asmuo, kuriam taikoma PTN 90 straipsnio 1 dalis, todėl šiuo pagrindu
ji gali pateikti toje nuostatoje numatytą prašymą. Tad reikia išnagrinėti, ar ji iš tiesų pateikė tokį prašymą.
Kaip matyti iš Teisingumo Teismui pateiktos medžiagos, atsakovė apeliaciniame procese dėl savo sutarties šio sprendimo 14 punkte
minimu 2003 m. vasario 13 d. elektroniniu laišku kreipėsi į IX generalinį direktoratą. Netvirtindama, kad šis laiškas yra
prašymas PTN 90 straipsnio 1 dalies prasme, atsakovė apeliaciniame procese teigia, kad po jos individualių veiksmų prašymą
dėl sutarties pratęsimo pateikė skyriaus, kuriame ji dirbo, vedėjas.
Akivaizdu, kad 2003 m. balandžio 3 d. raštu skyriaus vedėjas prašė pratęsti atsakovės apeliaciniame procese darbo sutartį.
Vis dėlto, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 34 punkte, iš aiškios tame punkte pateiktos PTN 90 straipsnio 1 dalies formuluotės
matyti, kad tokį prašymą gali pateikti tik asmenys, kuriems taikomi šie nuostatai. Todėl vieno Komisijos padalinio raštas
kitam padaliniui nepatenka į šios nuostatos taikymo sritį. Be to, toks raštas negali prilygti šioje nuostatoje numatytam prašymui,
nes priešingu atveju būtų pažeista šioje nuostatoje įtvirtinta procedūra.
Be to, taip pat iš minėto 2003 m. vasario 13 d. elektroninio laiško matyti, kad atsakovė apeliaciniame procese Paskyrimų tarnybos
neprašė priimti sprendimo jos atžvilgiu. Iš tikrųjų šiame laiške „Klausimai, susiję su DNE delegavimu“ atsakovė apeliaciniame
procese tik prašė suteikti informacijos dėl jai taikomos darbo laikotarpių ribojimo taisyklės.
Iš to išplaukia, kad atsakovė apeliaciniame procese PTN 90 straipsnio 1 dalies prasme prašymo nepateikė.
Tokiomis aplinkybėmis dar reikia išnagrinėti, ar nepateikus tokio prašymo ginčijamas sprendimas yra asmens nenaudai priimtas
aktas, atsižvelgiant į tai, kad bet kuriuo atveju atsakovė apeliaciniame procese dėl šio akto pateikė skundą PTN 90 straipsnio
2 dalies prasme.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad tik tie aktai arba priemonės, kurios sukuria privalomų teisinių pasekmių bei gali tiesiogiai
ir nedelsiant daryti poveikį ieškovo interesams, aiškiai pakeisdamos jo teisinę padėtį, yra asmens nenaudai priimti aktai.
Pirmiausia reikia pripažinti, jog akivaizdu, kad 2003 m. gegužės 12 d. IX generalinio direktorato elektroninis laiškas nėra
toks aktas.
Iš tikrųjų darant prielaidą, kad nagrinėjamas laiškas reiškia sprendimą, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką
asmenims, kuriems taikomi PTN, teisinių pasekmių gali sukelti tik darbo sutartis (šiuo klausimu žr. 1987 m. liepos 9 d. Sprendimo
Castagnoli prieš Komisiją
, 329/85, Rink. p. 3281, 10 ir 11 punktus bei 1988 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Centini prieš Komisiją,
95/87, Rink. p. 2537, 8 punktą). Neginčijama, kad atsakovė apeliaciniame procese per PTN numatytus terminus neužginčijo savo
darbo sutarties sąlygų, kurios išdėstytos 2000 m. sausio 19 d. lydinčiame laiške.
Be to, kalbant apie 2003 m. gegužės 12 d. laišką, reikia pripažinti, kad, palyginti su minėtomis sąlygomis, jame nėra jokių
naujų aplinkybių, susijusių su atsakovės apeliaciniame procese darbo sutarties termino pabaiga ir šios sutarties pratęsimu.
Aktas, kuriame, palyginti su ankstesniu aktu, nėra pateikta jokių naujų aplinkybių, tėra jį patvirtinantis aktas ir negali
sukelti tokių pasekmių, jog būtų pradėtas skaičiuoti naujas terminas ieškiniui pareikšti (žr. 1980 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
Grasselli prieš Komisiją
, 23/80, Rink. p. 3709, 18 punktą).
Todėl reikia pripažinti, jog skundžiamo sprendimo 37 punkte nurodydamas, kad ginčijamas sprendimas yra administracijos atsakymas
į 2003 m. balandžio 3 d. skyriaus vedėjo prašymą pratęsti M. D. Fernández Gómez darbo sutartį, o skundžiamo sprendimo 44 punkte
pripažindamas, jog ginčijamas sprendimas yra asmens nenaudai priimtas aktas, bei dėl to 47 punkte padaręs išvadą, jog atsakovės
apeliaciniame procese ieškinys yra priimtinas, Pirmosios instancijos teismas pažeidė PTN 90 ir 91 straipsnius.
Tad reikia patenkinti pirmą apeliacinio skundo pagrindą ir panaikinti skundžiamą sprendimą, nesant būtinumo nagrinėti kitų
apeliacinio skundo pagrindų, kuriais remiasi Komisija. Taip pat reikia panaikinti skundžiamą sprendimą tiek, kiek juo iš Komisijos
priteista sumokėti M. D. Fernández Gómez dėl ginčijamo sprendimo priėmimo tariamai patirtą žalą.

Dėl ieškinio Pirmosios instancijos teisme
Remdamasis Teisingumo Teismo statuto 61 straipsnio pirmosios pastraipos antru sakiniu Teisingumo Teismas, panaikinęs Pirmosios
instancijos teismo sprendimą, gali pats paskelbti galutinį sprendimą, jei toje bylos stadijoje tai galima daryti. Toks yra
šios bylos atvejis.
Iš pirmiau nurodytų 43–47 punktų matyti, kad reikėtų patenkinti Komisijos Pirmosios instancijos teisme pareikštą prieštaravimą
dėl nepriimtinumo. Todėl M. D. Fernández Gómez ieškinį reikia pripažinti nepriimtinu tiek, kiek juo siekiama panaikinti ginčijamą
sprendimą.
Šiuo klausimu būtina pažymėti, jog dėl prašymo panaikinti aktą nepriimtinumo prašymas atlyginti žalą taip pat yra nepriimtinas,
nes šiuo atveju akivaizdu, kad tuos du prašymus sieja glaudus ryšys.
Iš to išplaukia, kad visą M. D. Fernández Gómez ieškinį reikia atmesti kaip nepriimtiną.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Procedūros reglamento 122 straipsnio pirmoji pastraipa nustato, kad jeigu apeliacinis skundas yra pagrįstas ir pats Teisingumo
Teismas priima galutinį sprendimą byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas.
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalies pirmąją pastraipą, taikomą apeliacinėse bylose pagal Procedūros reglamento
118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to prašė.
Vis dėlto remiantis šio reglamento 70 straipsniu, taikomu pagal jo 118 ir 122 straipsnius institucijų pateiktiems apeliaciniams
skundams, bylose tarp Bendrijų ir jų tarnautojų institucijos pačios padengia savo išlaidas. Tokiomis aplinkybėmis kiekviena
šalis padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2005 m. rugsėjo 13 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Fernández Gómez prieš Komisiją
(T‑272/03).
2.
Atmesti M. D. Fernández Gómez Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį dėl 2003 m. gegužės 12 d. tarnybos, įgaliotos
sudaryti darbo sutartis, sprendimo atmesti prašymą pratęsti M. D. Fernández Gómez darbo sutartį panaikinimo ir atlyginti dėl
šio sprendimo patirtą žalą kaip nepriimtiną.
3.
Kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas pirmojoje ir apeliacinėje instancijose.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.