CELEX: 62005CJ0124
Socialpolitik
beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed
direktiv 93/104/EF
ret til årlig betalt ferie
finansiel godtgørelse for manglende udnyttelse af retten til den minimale årlige betalte ferieperiode

1       Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 7, stk. 2, i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november
1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT L 307, s. 18), som ændret ved Europa-Parlamentets
og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22. juni 2000 (EFT L 195, s. 41, herefter »direktivet«).
2       Anmodningen er indgivet under en sag mellem Federatie Nederlandse Vakbeweging (den nederlandske fagforeningssammenslutning,
herefter »FNV«) og den nederlandske stat vedrørende spørgsmålet om, hvorvidt muligheden for frikøb af de dage af den minimale
årlige ferieperiode, jf. direktivet, der er blevet opsparet i de foregående år, er i strid med direktivets artikel 7, stk. 2.

Retsforskrifter

Fællesskabsbestemmelser
3       Direktivet blev vedtaget på grundlag af EF-traktatens artikel 118 A (EF-traktatens artikel 117-120 er blevet erstattet af
artikel 136 EF-143 EF). I henhold til direktivets artikel 1, stk. 1, indeholder direktivet minimumsforskrifter for sikkerhed
og sundhed i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.
4       Direktivets afsnit II fastsætter de foranstaltninger, som medlemsstaterne skal træffe for at sikre, at alle arbejdstagere
får daglige minimumshvileperioder, ugentlig hviletid og årlig betalt ferie. Afsnittet indeholder ligeledes regler om pauser
og maksimal ugentlig arbejdstid.
5       Hvad angår årlig ferie bestemmer direktivets artikel 7:
»1.      Medlemsstaterne træffer de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere får en årlig betalt ferie af mindst
fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf, som er fastsat i national lovgivning
og/eller praksis.
2.      Den minimale årlige betalte ferieperiode kan ikke erstattes med en finansiel godtgørelse, medmindre arbejdsforholdet ophører.«
6       Direktivets artikel 17 fastsætter muligheden for under visse betingelser at fravige flere af dets bestemmelser, dog uden at
artikel 7 er omfattet.
7       Den 2. august 2004 blev direktivet ophævet ved og erstattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/88/EF af 4. november
2003 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden (EFT L 299, s. 9). Direktivets artikel 7 forblev
imidlertid uændret.

De nationale bestemmelser
8       De relevante bestemmelser, der er vedtaget med henblik på direktivets gennemførelse i nederlandsk ret, er indeholdt i syvende
bog, afsnit 10 (ansættelsesaftaler), kapitel 3 (ferie), i den borgerlige lovbog (Burgerlijk wetboek, herefter »BW«).
9       BW’s artikel 7:634, stk. 1, bestemmer:
»En arbejdstager optjener for hvert år, hvor denne har haft ret til løn for hele den aftalte arbejdstid, ret til en årlig
ferie svarende til mindst fire gange varigheden af den aftalte ugentlige arbejdstid eller, såfremt den aftalte arbejdstid
er udtrykt i antal timer pr. år, en ferie af mindst samme varighed.«
10     BW’s artikel 7:638 har følgende ordlyd:
»1.      Arbejdsgiveren er forpligtet til hvert år at give arbejdstageren lejlighed til at holde den ferie, som han i henhold til artikel
634 som minimum er berettiget til.
2.      Såfremt ferieperioden ikke er fastsat ved skriftlig aftale eller ved eller i kraft af en kollektiv overenskomst, i en vedtægt,
der er vedtaget af eller på vegne af et kompetent administrativt organ, eller i lovgivningen, fastsætter arbejdsgiveren feriens
begyndelses­ og sluttidspunkt efter arbejdstagerens ønsker, medmindre væsentlige hensyn er til hinder herfor […]
[…]
6.      Arbejdsgiveren er forpligtet til at oplyse arbejdstageren om den restferie − angivet i dage eller i timer − som han har ret
til, medmindre væsentlige hensyn er til hinder herfor.
[…]«
11     BW’s artikel 7:639 lyder således:
»Under ferien bevarer arbejdstageren retten til løn.«
12     BW’s artikel 7:640 bestemmer:
»1.      En arbejdstager må ikke under ansættelsesaftalens beståen give afkald på sin ret til ferie mod at få udbetalt en godtgørelse.
2.      Hvis der er optjent en ret til ferie, der overstiger det minimum, der er fastsat i artikel 634, kan stk. 1 fraviges ved skriftlig
aftale, for så vidt retten til ferie overstiger nævnte minimum.«
13     BW’s artikel 7:642 bestemmer:
»Muligheden for at anlægge sag om anerkendelse af en ret til ferie fortabes efter udløbet af en frist på fem år regnet fra
den sidste dag i det kalenderår, hvor retten opstod.«
14     BW’s artikel 7:645 har følgende ordlyd:
»Bestemmelserne i artikel 634-643 kan ikke fraviges til skade for arbejdstageren, medmindre der er hjemmel for en sådan fravigelse
i nævnte artikler.«

Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
15     I forbindelse med ovennævnte lovbestemmelser har social­ og beskæftigelsesministeriet offentliggjort en informationsbrochure
med titlen »
Nieuwe vakantiewetgeving. Meer ruimte voor maatwerk
« (Den nye ferielov. Mere frihed til at afpasse arbejdet efter den enkeltes behov) af februar 2001 (herefter »brochuren«),
hvori der anføres følgende:
»Grundlaget for ferielovgivningen er uændret: Den enkelte arbejdstager har ret til ferie med løn. Det lovbestemte mindste
antal feriedage pr. år udgør fire gange antallet af arbejdsdage pr. uge […]
Der kan altid gives flere feriedage, men ikke færre!
[...]
3.      Opsparing af feriedage
Kan en arbejdstager opspare feriedage i nogle år for at kunne foretage en lang jordomrejse?
Ja, det kan han sagtens. Feriedage kan opspares gennem en længere periode, før de skal afholdes […]
4.      Frikøb af feriedage
Huset skal istandsættes. Kan en arbejdstager få udbetalt penge i stedet for de opsparede feriedage?
Ja, men… De overskydende feriedage kan fremover frikøbes. Der er her tale om feriedage ud over det lovpligtige mindste antal
feriedage pr. år eller de dage, som er blevet opsparet i de foregående år.
For eksempel: En arbejdstager på fuld tid har opsparet 50 feriedage og ønsker at sælge dem til sin arbejdsgiver. Han har endnu
ikke holdt nogen ferie i indeværende år. Han kan således højst sælge 50 - 20 (lovbestemt minimum) = 30 dage.«
16     Under lovforberedelserne vedrørende BW’s artikel 7:640, anførte den nederlandske regering følgende betragtninger (resumé):
Minimumsretten til ferie består af et vist antal dage, som en arbejdstager under alle omstændigheder har ret til i løbet af
et bestemt år, og omfatter hverken feriedage ud over den lovpligtige ferie i det pågældende år, eller de dage, der er opsparet
i løbet af de foregående år. Alle de dage, der er opsparet i løbet af disse år, kan medregnes ved frikøb af feriedage uanset
deres oprindelse. Det er således uden betydning, om dagene er opsparet af feriedagene ud over den lovpligtige ferie eller
af minimumsferien fra tidligere år. Når en arbejdstager har undladt (helt eller delvist) at holde den ferie, som han som minimum
er berettiget til, uanset hvad grunden hertil måtte være, anses de uudnyttede feriedage ikke for at være en del af minimumsferien
for et efterfølgende år. For det efterfølgende år eksisterer der en særskilt minimumsferie. Der kan ydes en økonomisk godtgørelse
for den ferieret, der ikke blev udnyttet i det foregående år.
17     Under lovforberedelserne var man opmærksom på, at en mulighed for frikøb af feriedage kunne indebære en risiko for, at arbejdstagerne
blev tilskyndet til ikke at afholde disse feriedage, når de vidste, at de feriedage, der ikke var afholdt i løbet af et arbejdsår,
kunne frikøbes i løbet af de efterfølgende år. Det blev herved præciseret, at dette burde være arbejdsgivernes og arbejdstagernes
eget ansvar, og at man havde tillid til, at de berørte parter i givet fald ville forvalte ordningen fornuftigt. Det blev understreget,
at arbejdsgiveren i henhold til BW’s artikel 7:638, stk. 1, er forpligtet til hvert år at give arbejdstageren lejlighed til
i det mindste at holde den årlige ferie, som han som minimum er berettiget til. Arbejdstageren kan kræve af arbejdsgiveren,
at denne tillader ham at afholde denne ferie.
18     Det blev foreslået at ændre BW’s artikel 7:640, stk. 2, således at det ud af det samlede antal opsparede dage ikke var tilladt
at frikøbe de feriedage, der var opstået, fordi arbejdstageren i løbet af de foregående år havde holdt en kortere ferie end
det foreskrevne minimum. Dette forslag blev afvist under nævnte lovforberedelse.
19     FNV anlagde sag ved Rechtbank te ’s-Gravenhage med påstand om, at det i det væsentlige blev fastslået, at den nederlandske
stat havde handlet retsstridigt, idet den tilsidesatte direktivets artikel 7, stk. 2, ved i forbindelse med fortolkningen
af begrebet »minimal ferieperiode« i henhold til BW’s artikel 7:634 at indtage det standpunkt og udbrede dette, at de dage
– uanset om der var tale om lovpligtige feriedage eller feriedage ud over den lovpligtige ferie – der er blevet opsparet fra
de foregående år, overstiger retten til minimumsferie og dermed i princippet kan frikøbes. FNV nedlagde desuden påstand om,
at det blev pålagt den nederlandske stat at ophøre med at udbrede sin fejlagtige fortolkning af BW’s artikel 7:640, at ophøre
med at uddele nævnte brochure og at offentliggøre Rechtbanks afgørelse.
20     Rechtbank te ’s-Gravenhage gav ikke FNV medhold. Under appelsagen for Gerechtshof te ’s-Gravenhage nedlagde FNV ligeledes
subsidiært påstand om, at det blev fastslået, at det af en korrekt fortolkning af BW’s artikel 7:640, stk. 2, i overensstemmelse
med direktivets artikel 7, stk. 2, følger, at de feriedage − ud af det lovpligtige mindste antal feriedage i et givet år −
som arbejdstageren ikke har udnyttet i det pågældende år, ikke kan frikøbes.
21     Den forelæggende ret anførte, at det følger af lovens tilblivelseshistorie og af nævnte brochure, at den del af den årlige
minimumsferie, som arbejdstageren ikke afholder, kan erstattes af en økonomisk godtgørelse i løbet af et efterfølgende år.
Indholdet af den pågældende brochure er, under hensyn til forarbejderne til denne lov, og såfremt den er uforenelig med den
måde, hvorpå direktivet skal fortolkes og gennemføres, af en sådan karakter, at en udbredelse af brochuren, som sker uden
nogen form for advarsel – som ikke er givet – er vildledende og dermed retsstridig. Det er højst sandsynligt, at muligheden
for efterfølgende at frikøbe dage af den minimale årlige ferieperiode kan indebære, at arbejdstagerne helt eller delvist undlader
at afholde denne minimale årlige ferie. En urigtig fortolkning af direktivet, anlagt af den nederlandske stat, vil kunne skade
FNV’s interesser, da foreningen varetager arbejdstagernes interesser i Nederlandene.
22     Det er på denne baggrund, at Gerechtshof te ’s-Gravenhage har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»Er en lovbestemmelse i en medlemsstat, hvorefter det under en ansættelsesaftales beståen er tilladt at indgå en skriftlig
aftale om, at der i løbet af et efterfølgende år kan ydes en økonomisk godtgørelse til en arbejdstager, som helt eller delvist
har undladt at afholde sin årlige minimumsferie i løbet af et bestemt år, i overensstemmelse med fællesskabsretten og navnlig
med artikel 7, stk. 2, i direktiv 93/104 […]?
Spørgsmålet tager udgangspunkt i, at der således ikke ydes godtgørelse for en arbejdstagers ret til minimumsferie i det løbende
år eller i de efterfølgende år.«

Om det præjudicielle spørgsmål
23     Indledningsvis skal den indsigelse, der er rejst af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber vedrørende den eventuelle
ulovlighed af en overførsel af dage af den minimale årlige ferieperiode, behandles.
24     Uden at det er nødvendigt at fortage en detaljeret gennemgang af dette spørgsmål skal det bemærkes, at Domstolen allerede
har fastslået, at en orlov, der er foreskrevet i fællesskabsretten, ikke kan påvirke retten til at tage en anden orlov, der
er sikret ved fællesskabsretten (jf. dom af 14.4.2005, sag C-519/03, Kommissionen mod Luxembourg, Sml. I, s. 3067, præmis
33). I tilfælde af at der ved slutningen af et år sammenlægges flere ferieperioder, der er sikret ved fællesskabsretten, kan
en overførsel af den årlige ferie eller en del heraf således være uundgåelig.
25     Med spørgsmålet ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om direktivets artikel 7 er til hinder for en national
bestemmelse, hvorefter det under en ansættelsesaftales beståen er tilladt, at årlige feriedage i direktivets forstand, som
ikke afholdes i løbet af et bestemt år, i løbet af et efterfølgende år erstattes af en økonomisk godtgørelse.
26     Harmoniseringen på fællesskabsplan af arbejdstidens tilrettelæggelse har til formål at garantere en bedre beskyttelse af arbejdstagernes
sikkerhed og sundhed, idet det fastslås, at de bør have minimumshvileperioder, herunder bl.a. en årlig betalt ferie og passende
pauser (jf. dom af 26.6.2001, sag C-173/99, BECTU, Sml. I, s. 4881, præmis 38, og af 1.12.2005, sag C-14/04, Dellas m.fl.,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 41).
27     Ifølge direktivets artikel 7, stk. 1, træffer medlemsstaterne de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at alle arbejdstagere
får en årlig betalt ferie af mindst fire ugers varighed i overensstemmelse med de kriterier for opnåelse og tildeling heraf,
som er fastsat i national lovgivning og/eller praksis.
28     Hver arbejdstagers ret til årlig betalt ferie må betragtes som et særligt vigtigt princip i Fællesskabets sociallovgivning,
der ikke kan fraviges, og som kun kan gennemføres af de kompetente nationale myndigheder inden for de udtrykkelige begrænsninger,
der er fastsat ved direktivet selv (jf. bl.a. BECTU-dommen, præmis 43, og Domstolens dom af 18.3.2004, sag C-342/01, Merino
Gómez, Sml. I, s. 2605, præmis 29).
29     Direktivet fastslår derudover den regel, at en arbejdstager normalt har ret til en reel hviletid med henblik på en effektiv
beskyttelse af hans sikkerhed og sundhed, da direktivets artikel 7, stk. 2, kun giver adgang til, at retten til årlig betalt
ferie erstattes med en finansiel godtgørelse, såfremt arbejdsforholdet ophører (BECTU-dommen, præmis 44, og Merino Gómez-dommen,
præmis 30).
30     Den positive virkning af denne ferie, der afholdes med henblik på arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, udløses ganske vist
først fuldt ud, hvis ferien afholdes i det med henblik herpå foreskrevne år, dvs. i det løbende år. Denne hviletid mister
dog ikke sin betydning i denne henseende, såfremt den afholdes i løbet af en efterfølgende periode.
31     Eftersom ferien i direktivets forstand trods alt bidrager til arbejdstagerens sikkerhed og sundhed, når den afholdes i løbet
af et efterfølgende år, må det konstateres, at den fortsat er omfattet er direktivet.
32     Muligheden for at få en økonomisk godtgørelse for overført årlig minimumsferie skaber under alle omstændigheder et incitament,
der er uforeneligt med direktivets formål, til at give afkald på ferie eller til at foranledige, at arbejdstagerne giver afkald
herpå.
33     Direktivets artikel 7, stk. 2, er følgelig til hinder for, at den minimale årlige betalte ferieperiode erstattes af en økonomisk
godtgørelse, i tilfælde af at denne ferieperiode overføres til et efterfølgende år.
34     Det skal tilføjes, at direktivets artikel 7 ikke nævnes blandt de bestemmelser, som direktivet udtrykkeligt tillader, at der
gøres undtagelse fra (jf. BECTU-dommen, præmis 41). Det er derfor uden betydning, om en økonomisk godtgørelse for betalt årlig
ferie hviler på en kontraktmæssig aftale.
35     Herefter skal den forelæggende rets spørgsmål besvares med, at direktivets artikel 7 skal fortolkes således, at bestemmelsen
er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter det under en ansættelsesaftales beståen er tilladt, at årlige feriedage,
jf. artikel 7, stk. 1, som ikke afholdes i løbet af et bestemt år, i løbet af et efterfølgende år erstattes af en økonomisk
godtgørelse.

Sagens omkostninger
36     Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Første Afdeling) for ret:
Artikel 7 i Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden,
som ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22. juni 2000, skal fortolkes således, at bestemmelsen
er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter det under en ansættelsesaftales beståen er tilladt, at årlige feriedage,
jf. artikel 7, stk. 1, som ikke afholdes i løbet af et bestemt år, i løbet af et efterfølgende år erstattes af en økonomisk
godtgørelse.
Underskrifter
*
Processprog: nederlandsk.