CELEX: 62005TJ0324
Agricultură
Organizarea comună a piețelor
Măsuri tranzitorii care trebuie adoptate ca urmare a aderării noilor state membre
Regulamentul (CE) nr. 832/2005 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului
Acțiune în anulare
Caracter colegial
Noțiunea "stoc"
Circumstanțe în care s-au constituit stocurile
Motivare
Bună administrare
Bună-credință
Nediscriminare
Drept de proprietate
Proporționalitate

Cadrul juridic
I —
Cu privire la OCP în sectorul zahărului
Organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (denumită în continuare „OCP în sectorul zahărului”) era reglementată, la momentul faptelor la care se referă prezenta cauză, prin Regulamentul (CE) nr. 1260/2001 al Consiliului din 19 iunie 2001 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (
JO L 178, p. 1
).
Considerentul (2) al acestui regulament prevede că OCP în sectorul zahărului urmărește stabilizarea pieței acestui produs în vederea menținerii garanțiilor necesare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și nivelul de trai al producătorilor de sfeclă de zahăr și de trestie de zahăr din Comunitatea europeană. În acest scop, OCP în sectorul zahărului reglementează producția și importul de zahăr și prevede mecanisme de stabilizare a pieței care urmăresc să garanteze comercializarea producției comunitare.
Potrivit articolelor 10 și 11 din Regulamentul nr. 1260/2001, producția comunitară de zahăr se bazează pe aplicarea unui sistem de cote. Acest sistem presupune stabilirea, pentru fiecare dintre regiunile de producție din Comunitate, a unor cantități care trebuie produse, pe care statele membre trebuie să le repartizeze, sub formă de cote de producție – cota A și cota B –, între diferitele întreprinderi producătoare aflate pe teritoriul lor. Aceste cantități corespund unui an de comercializare, care începe la data de 1 iulie a unui an și se încheie la data de 30 iunie a anului următor. Zahărul produs de o întreprindere în cadrul cotelor A și B este numit „zahăr A” și, respectiv, „zahăr B”. Orice cantitate de zahăr produsă în plus față de cotele A și B este numită „zahăr C”.
Garanțiile privind desfacerea produselor prevăzute în cadrul OCP în sectorul zahărului constau, pe de o parte, într-un regim de sprijinire a prețurilor, care se bazează, potrivit articolelor 6-9 din Regulamentul nr. 1260/2001, pe un sistem de intervenție destinat să garanteze prețurile și desfacerea produselor, prețurile aplicate de organismele de intervenție fiind stabilite de Consiliul Uniunii Europene, și, pe de altă parte, într-un sistem de restituiri la export, prevăzut la articolele 27-30 din Regulamentul nr. 1260/2001, care urmărește să permită comercializarea producției comunitare pe piața mondială – în cazul în care această comercializare se dovedește necesară pentru a stabiliza piața comunitară a zahărului – prin acoperirea diferenței dintre prețurile din Comunitate și prețurile de pe piața mondială.
Atât zahărul A, cât și zahărul B poate fi comercializat în mod liber în cadrul pieței comune și beneficiază de garanțiile amintite privind desfacerea, prețul garantat în cazul zahărului B fiind mai scăzut decât în cazul zahărului A. Zahărul C nu poate beneficia, în schimb, nici de regimul de sprijinire a prețurilor, nici de sistemul restituirilor la export. Acesta trebuie, în principiu, potrivit articolului 13 din Regulamentul nr. 1260/2001, să fie comercializat în afara Comunității, pentru a fi vândut pe piața mondială.
Potrivit articolului 15 alineatul (1) literele (a), (b) și (c) din regulamentul menționat, înainte de sfârșitul fiecărui an de comercializare se constată, printre altele, cantitatea previzibilă de zahăr A și de zahăr B produsă corespunzător anului de comercializare în curs, cantitatea previzibilă de zahăr desfăcută pentru consum în Comunitate în anul de comercializare în curs și excedentul exportabil, obținut prin scăderea celei de a doua cantități din prima. Acest excedent exportabil este, în principiu, cel pentru care sunt primite restituirile la export.
Potrivit articolelor 15 și 16 din Regulamentul nr. 1260/2001, OCP în sectorul zahărului organizează finanțarea integrală de către producătorii înșiși a cheltuielilor determinate de desfacerea excedentului de zahăr, prin intermediul cotizațiilor la producție și al cotizațiilor suplimentare. Acest sistem de autofinanțare a fost instituit în schimbul garanțiilor privind desfacerea producției comunitare, plasând în ultimă instanță în sarcina producătorilor responsabilitatea suportării costurilor necesare pentru a asigura desfacerea cantităților introduse pe piață în cadrul unui an de comercializare. Cuantumul cotizațiilor este stabilit după încheierea fiecărui an de comercializare în funcție de un bilanț privind funcționarea pieței comunitare întocmit de Comisia Comunităților Europene pe baza datelor transmise de statele membre. Plata restituirilor la export este una dintre măsurile finanțate de producători în funcție de cota de producție a acestora.
II —
Cu privire la tratatul de aderare și la actul de aderare
Potrivit articolului 2 alineatul (3) din Tratatul între Regatul Belgiei, Regatul Danemarcei, Republica Federală Germania, Republica Elenă, Regatul Spaniei, Republica Franceză, Irlanda, Republica Italiană, Marele Ducat al Luxemburgului, Regatul Țărilor de Jos, Republica Austria, Republica Portugheză, Republica Finlanda, Regatul Suediei, Regatul Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord (state membre ale Uniunii Europene) și Republica Cehă, Republica Estonia, Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Ungară, Republica Malta, Republica Polonă, Republica Slovenia și Republica Slovacă privind aderarea Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace la Uniunea Europeană (
JO L 236, p. 17
, denumit în continuare „Tratatul de aderare”), semnat la Atena la 16 aprilie 2003:
„Prin derogare de la alineatul (2), instituțiile Uniunii pot adopta, înainte de aderare, măsurile prevăzute la articolul 6 alineatul (2) al doilea paragraf, la articolul […] 41 din [Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană]. Măsurile respective intră în vigoare numai sub rezerva și de la data intrării în vigoare a prezentului tratat.”
Potrivit articolului 41 primul paragraf din Actul privind condițiile de aderare la Uniunea Europeană a Republicii Cehe, a Republicii Estonia, a Republicii Cipru, a Republicii Letonia, a Republicii Lituania, a Republicii Ungare, a Republicii Malta, a Republicii Polone, a Republicii Slovenia și a Republicii Slovace și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (JO 2003, L 236, p. 33, denumit în continuare „Actul de aderare”), anexat la Tratatul de aderare:
„Dacă sunt necesare măsuri tranzitorii pentru a facilita trecerea de la regimul în vigoare în [Republica Cehă, în Republica Estonia, în Republica Cipru, în Republica Letonia, în Republica Lituania, în Republica Ungară, în Republica Malta, în Republica Polonă, în Republica Slovenia și în Republica Slovacă] la regimul ce rezultă din aplicarea politicii agricole comune în condițiile prevăzute în prezentul act, Comisia adoptă aceste măsuri în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul […] nr. 1260/2001 […], sau, după caz, la articolele corespunzătoare din alte regulamente privind organizarea piețelor agricole, sau în cadrul procedurii de comitologie prevăzute de legislația aplicabilă. Măsurile tranzitorii prevăzute în prezentul articol pot fi adoptate pe parcursul unei perioade de trei ani de la data aderării și nu trebuie aplicate după această perioadă […]”
Potrivit punctului 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare:
„Orice stoc de produse, fie privat, fie public, aflat în liberă circulație la data aderării pe teritoriul noilor state membre și care depășește cantitatea ce ar putea fi considerată a constitui un report normal de stocuri trebuie eliminat pe cheltuiala noilor state membre.
Conceptul de report normal de stocuri se definește pentru fiecare produs pe baza criteriilor și a obiectivelor specifice fiecărei [organizări comune a pieței].”
Istoricul cauzei
I —
Cu privire la Regulamentul (CE) nr. 60/2004
La 14 ianuarie 2004, Comisia a adoptat, pe baza articolului 2 alineatul (3) din Tratatul de aderare, precum și pe baza articolului 41 primul paragraf din Actul de aderare, Regulamentul (CE) nr. 60/2004 de instituire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului în vederea aderării Republicii Cehe, Estoniei, Ciprului, Letoniei, Lituaniei, Ungariei, Maltei, Poloniei, Sloveniei și Slovaciei la Uniunea Europeană (
JO L 9, p. 8
, Ediție specială, 03/vol. 52, p. 202).
Prin derogare, cu caracter tranzitoriu, de la normele comunitare aplicabile, Regulamentul nr. 60/2004 instituie, în esență, un sistem de eliminare, de către Republica Cehă, Republica Estonia, Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Lituania, Republica Ungară, Republica Malta, Republica Polonă, Republica Slovenia și Republica Slovacă (denumite în continuare „noile state membre”), a stocurilor excedentare de zahăr, de izoglucoză și de fructoză existente în statele menționate.
Astfel, potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, Comisia stabilește, la 31 octombrie 2004 cel târziu, pentru fiecare nou stat membru, în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 42 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1260/2001, cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, de izoglucoză și de fructoză care depășește cantitatea considerată ca fiind un stoc reportat normal la (denumit în continuare „excedentul”) și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre. De asemenea, articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede care este modul în care trebuie determinat excedentul de către Comisie. În această privință, Comisia trebuie să țină seama de evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza, producția, consumul și stocurile constituite din produsele respective, precum și de circumstanțele în care s-au constituit aceste stocuri.
Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede că fiecare nou stat membru în cauză asigură, fără intervenția Comunității, eliminarea de pe piață a unei cantități de zahăr sau de izoglucoză egală cu excedentul care i-a fost atribuit de Comisie potrivit procedurii prevăzute la alineatul (1). Eliminarea excedentului se poate realiza fie prin exportul acestuia fără restituiri din partea Comunității, fie prin utilizarea acestuia în sectorul combustibililor, fie, în sfârșit, prin denaturarea acestuia, fără a primi ajutoare, pentru hrana animalelor, în conformitate cu titlurile III și IV din Regulamentul (CEE) nr. 100/72 al Comisiei din 14 ianuarie 1972 de stabilire a normelor detaliate privind denaturarea zahărului pentru furaje (
JO L 12, p. 15
, Ediție specială, 03/vol. 1, p. 219). În orice caz, eliminarea de pe piață trebuie asigurată cel târziu până la .
Potrivit alineatului (3) al aceluiași articol, pentru aplicarea alineatului (2), fiecare nou stat membru trebuie să dispună, la 1 mai 2004, de un sistem de identificare a stocurilor excedentare, schimbate sau transformate, de zahăr ca atare sau de produse transformate din zahăr, de izoglucoză și de fructoză, deținute de principalii operatori în cauză. Respectivul nou stat membru trebuie să utilizeze acest sistem pentru a-i constrânge pe operatorii în cauză să elimine de pe piață, pe speze proprii, o cantitate echivalentă de zahăr sau de izoglucoză din stocul lor excedentar. Operatorii în cauză trebuie să facă dovada acestei eliminări cel târziu până la și, în caz contrar, noul stat membru trebuie să factureze o sumă egală cu cantitatea în cauză înmulțită cu taxele la import cele mai ridicate aplicabile produsului în cauză în cursul perioadei cuprinse între și , majorată cu 1,21 euro la 100 kg în echivalent de zahăr alb sau de substanță uscată, sumă care este imputabilă bugetului național al noului stat membru.
Articolul 6 alineatul (4) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede că, atunci când stocurile excedentare sunt eliminate prin export, operatorii în cauză pot face dovada acestei operațiuni până la data de 31 iulie 2005.
Articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede că, până la 31 iulie 2005 cel târziu, noile state membre trebuie să transmită Comisiei dovada eliminării excedentului care le-a fost atribuit potrivit metodei menționate la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul în cauză. În cazul în care această dovadă nu este transmisă în termen pentru o parte sau pentru întregul excedent în cauză, alineatul (2) al aceluiași articol prevede că respectivul nou stat membru trebuie să achite o sumă egală cu cantitatea neeliminată înmulțită cu taxele la import cele mai ridicate aplicabile zahărului alb menționat la codul NC 17019910 în cursul perioadei cuprinse între și , sumă care va fi imputabilă bugetului comunitar până la cel târziu și va fi luată în considerare la calcularea cotizațiilor pentru producție corespunzătoare anului de comercializare 2004/2005.
În conformitate cu articolul 9 din Regulamentul nr. 60/2004, acesta a intrat în vigoare la 1 mai 2004.
II —
Cu privire la Regulamentul nr. 651/2005
La 28 aprilie 2005, pe baza articolului 41 primul paragraf din Actul de aderare, Comisia a adoptat Regulamentul (CE) nr. 651/2005 de modificare a Regulamentului nr. 60/2004 (
JO L 108, p. 3
, Ediție specială, 03/vol. 63, p. 218).
Modificările Regulamentului nr. 60/2004 operate prin Regulamentul nr. 651/2005 nu afectează decât datele și termenele de referință conținute în primul dintre cele două regulamente.
Astfel, datele menționate la articolul 6 alineatul (1) primul paragraf și la articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, și anume 31 octombrie 2004 și , devin și, respectiv, . Data menționată la articolul 6 alineatul (3) al doilea și al treilea paragraf, și anume , devine . Tot astfel, data citată la articolul 6 alineatul (4) prima teză din Regulamentul nr. 60/2004, și anume , devine , iar cea citată la al patrulea paragraf al acestei dispoziții, și anume , devine . În ceea ce privește data menționată la articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, și anume , aceasta devine , iar perioada citată la alineatul (2), care era cuprinsă între și , este în prezent cuprinsă între și . În sfârșit, este modificată și data la care trebuie efectuată plata sumei datorate bugetului comunitar, data de devenind 31 decembrie a fiecărui an din perioada 2006-2009.
În conformitate cu articolul 2 din Regulamentul nr. 651/2005, acesta a intrat în vigoare la 29 aprilie 2005.
III —
Cu privire la regulamentul atacat
La 31 mai 2005, Comisia a adoptat Regulamentul (CE) nr. 832/2005 privind stabilirea cantităților excedentare de zahăr, izoglucoză și fructoză pentru Republica Cehă, Estonia, Cipru, Letonia, Lituania, Ungaria, Malta, Polonia, Slovenia și Slovacia (
JO L 138, p. 3
, Ediție specială, 03/vol. 64, p. 3, denumit în continuare „regulamentul atacat”). Articolul 1 din acest regulament stabilește excedentul care trebuie să fie eliminat de pe piața comunitară de fiecare dintre cele cinci noi state membre în cazul cărora a fost în final constatată existența unui excedent, și anume Republica Cipru, Republica Letonia, Republica Malta, Republica Slovacă și Republica Estonia. În ceea ce privește acest din urmă stat membru, a fost determinat un excedent de 91464 de tone.
Procedura și concluziile părților
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 25 august 2005, Republica Estonia a introdus, în temeiul articolului 230 CE, o acțiune având ca obiect anularea regulamentului atacat.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 12 decembrie 2005, Republica Letonia a formulat o cerere de intervenție în cauză în susținerea concluziilor Republicii Estonia, cerere care a fost admisă prin Ordonanța președintelui Camerei a treia a Tribunalului din .
La 27 martie 2006, Republica Letonia a depus un memoriu în intervenție.
Întrucât compunerea camerelor Tribunalului a fost modificată, judecătorul raportor a fost repartizat la Camera întâi, căreia i-a fost, în consecință, atribuită prezenta cauză.
La 12 februarie 2009, Tribunalul a adresat, în scris, întrebări Comisiei, care a răspuns acestei cereri în termenul acordat.
Pe baza raportului judecătorului raportor, Tribunalul (Camera întâi) a decis deschiderea procedurii orale.
Pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările adresate de Tribunal au fost ascultate în ședința publică din 22 aprilie 2009.
Republica Estonia, susținută, în ceea ce privește primul său capăt de cerere, de Republica Letonia, solicită Tribunalului:
—
anularea regulamentului atacat;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Comisia solicită Tribunalului:
—
respingerea acțiunii;
—
obligarea Republicii Estonia la plata cheltuielilor de judecată.
În drept
Republica Estonia susține că numai 48733 de tone din excedentul care i-a fost atribuit de Comisie potrivit regulamentului atacat erau deținute de agenți economici, celelalte 42731 de tone fiind constituite din stocuri deținute în cadrul gospodăriilor estone pentru consumul acestora (denumite în continuare „rezervele menajere”), astfel cum reiese din cele mai recente calcule efectuate de Comisie pe baza datelor necontestate furnizate de aceasta.
În acest context, Republica Estonia susține numai că rezervele menajere nu ar fi trebuit să fie incluse în excedentul menționat și solicită anularea regulamentului atacat în măsura în care prevede această includere.
În această privință, Republica Estonia invocă opt motive, unele dintre acestea fiind susținute de Republica Letonia. Primul motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului colegialității. Al doilea motiv se întemeiază pe o încălcare a Regulamentului nr. 60/2004. Al treilea motiv se întemeiază pe o încălcare a obligației de motivare. Al patrulea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului bunei administrări. Al cincilea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului bunei-credințe. Al șaselea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului nediscriminării. Al șaptelea motiv se întemeiază pe o încălcare a dreptului de proprietate. Al optulea motiv se întemeiază pe o încălcare a principiului proporționalității.
În plus, Republica Letonia a invocat, în cadrul memoriului său în intervenție, un motiv suplimentar întemeiat pe încălcarea dreptului la apărare.
În sfârșit, Republica Estonia solicită Tribunalului, cu titlu prealabil, să ceară Comisiei să îi transmită anumite documente și să explice care sunt diferențele dintre aceste documente și un set de documente pe care Republica Estonia le-a depus la dosar. Pe de altă parte, Comisia solicită Tribunalului să excludă aceste din urmă documente de la dosar. Aceste două cereri trebuie examinate în prealabil.
I —
Cu privire la cererile prealabile formulate de Republica Estonia și de Comisie
A —
Cu privire la cererea prealabilă a Republicii Estonia
1. Argumentele părților
Republica Estonia arată că anumite documente (denumite în continuare „anexa 18”) aflate în posesia sa, care ar fi trebuit să fie prezentate Comisiei în cadrul reuniunii acesteia din 20 aprilie 2005, în cursul căreia Comisia a abilitat trei dintre membrii săi să adopte regulamentul atacat, demonstrează că, pentru Comisie, problema dacă rezervele menajere făceau parte din excedentul eston avea numai un caracter politic.
Pentru a stabili autenticitatea anexei 18, Republica Estonia ar fi solicitat Comisiei la 27 iunie 2005 o copie a documentelor prezentate în cadrul reuniunii acesteia din . În răspuns, Republica Estonia ar fi primit la anumite documente printre care se număra o comunicare adresată Comisiei de unul dintre membrii săi însărcinat cu problemele privind agricultura și dezvoltarea rurală, doamna Fischer Boel (comunicare denumită în continuare „comunicarea doamnei Fischer Boel”). O versiune incompletă a acestei comunicări ar figura în anexa 18. Or aceasta din urmă ar conține elemente care dovedesc că Comisia nu vroia să țină seama de situația specială a Republicii Estonia, precum și un proiect de regulament, care lipseau din documentele transmise de Comisie. Prin urmare, Republica Estonia solicită Tribunalului să ceară Comisiei transmiterea tuturor documentelor care i-au fost prezentate în cadrul reuniunii sale din și să explice care sunt diferențele dintre anexa 18 și documentele transmise la pentru a asigura respectarea principiului egalității armelor.
Comisia afirmă că a răspuns deja acestei cereri. Aceasta precizează că anexa 18 reprezintă un ansamblu de documente preliminare care se înscriu în cadrul discuțiilor purtate între serviciile sale în vederea reuniunii din 20 aprilie 2005 și care diferă de documentele care au fost prezentate în final.
2. Aprecierea Tribunalului
Este important de subliniat că Republica Estonia nu contestă în final că a primit de la Comisie la 25 august 2005 toate documentele prezentate colegiului membrilor Comisiei (denumit în continuare „colegiul”) în cadrul reuniunii acesteia din . Astfel, aceste documente se află deja la dosar, fiind depuse de Republica Estonia, care nu a susținut că și alte documente, necomunicate de Comisie, au fost prezentate colegiului în cadrul respectivei reuniuni. Prin urmare, cererea de prezentare de documente formulată de Republica Estonia trebuie considerată lipsită de obiect, iar argumentele acesteia trebuie interpretate numai în sensul că, dat fiind că documentele care i-au fost transmise de Comisie la prezintă diferențe importante în raport cu cele care constituie anexa 18 și la care Republica Estonia a avut acces într-un mod pe care nu îl precizează, aceasta solicită Tribunalului să dispună explicarea de către Comisie a motivelor existenței acestor diferențe.
Or, trebuie constatat că lămuririle solicitate au fost deja furnizate de Comisie.
Astfel, Comisia a explicat că anexa 18 reprezintă un ansamblu de documente preliminare întocmite în vederea reuniunii sale din 20 aprilie 2005. Aceasta a explicat, de asemenea, că aceste documente diferă de documentele care au fost în final prezentate colegiului în cadrul reuniunii menționate tocmai din cauza caracterului preliminar al acestora.
Explicația furnizată de Comisie este coerentă și plauzibilă. Este absolut normal ca membrul Comisiei care prezintă acesteia anumite documente în vederea pregătirii adoptării unei măsuri să dispună de mai multe versiuni ale acestor documente și să aleagă dintre acestea versiunea pe care o consideră a fi cea mai adecvată pentru a fi prezentată colegiului în vederea adoptării măsurii în cauză. Prin urmare, explicația furnizată de Comisie face inutilă continuarea examinării cererii formulate de Republica Estonia.
B —
Cu privire la cererea prealabilă a Comisiei
1. Argumentele părților
Comisia susține că anexa 18 reprezintă un ansamblu de documente interne cu caracter preliminar care se înscriu în cadrul discuțiilor purtate între serviciile sale și solicită Tribunalului excluderea acesteia de la dosar.
În această privință, Comisia susține că s-ar putea aduce atingere în mod grav atmosferei de sinceritate și de transparență în care trebuie să se desfășoare dezbaterile din cadrul său în cazul în care documentele interne, preliminare și pregătitoare ale deliberărilor colegiului ar fi puse la dispoziția părților care contestă în fața instanțelor comunitare rezultatul respectivelor deliberări, în special în măsura în care aceste documente prezintă punctele de vedere exprimate de serviciul juridic, acestea din urmă meritând o protecție specială, și în condițiile în care respectivele documente au fost obținute în mod nelegal.
Pe de altă parte, controlul instanței comunitare s-ar efectua în ceea ce privește actul final, iar nu proiectele sau documentele pregătitoare, care nu ar reflecta decât puncte de vedere provizorii.
În sfârșit, Republica Estonia nu ar fi solicitat niciodată să aibă acces la anexa 18. Cererea sa din 27 iunie 2005 de acces la documente, care a primit de altfel un răspuns pozitiv, ar privi numai documentele prezentate colegiului în cadrul reuniunii din , precum și cele referitoare la metodologia aplicată pentru determinarea excedentelor.
Republica Estonia contestă argumentele Comisiei.
2. Aprecierea Tribunalului
Ținând seama de faptul că, în cadrul ședinței, Comisia a admis în mod expres, în urma unei întrebări a Tribunalului, că în anexa 18 nu figurează opinii ale serviciului său juridic, astfel cum reiese de altfel din dosar, trebuie să se considere că cererea sa de excludere a respectivei anexe de la dosar se întemeiază pe trei elemente, și anume, în primul rând, pe caracterul intern și preliminar al acestor documente, în al doilea rând, pe obținerea acestor documente prin mijloace eventual nelegale și, în al treilea rând, pe lipsa de pertinență a acestor documente în raport cu prezenta cauză.
În ceea ce privește primele două dintre aceste elemente, trebuie subliniat că nici eventualul caracter confidențial al documentelor în cauză, nici faptul că aceste documente au putut fi obținute în mod nelegal nu împiedică menținerea lor la dosar (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 8 iulie 2008, Franchet și Byk/Comisia, T-48/05, Rep., p. II-1585, punctul 74).
Astfel, pe de o parte, nu există vreo dispoziție care să prevadă expres interdicția de a ține seama de probele obținute în mod nelegal (Hotărârea Franchet și Byk/Comisia, citată la punctul 51 de mai sus, punctul 75).
În plus, Tribunalul a acceptat uneori să țină seama de documente în privința cărora nu se stabilise totuși că fuseseră obținute prin mijloace legitime (Hotărârea Franchet și Byk/Comisia, citată la punctul 51 de mai sus, punctul 78).
Astfel, în anumite situații, nu a fost necesar ca reclamantul să demonstreze că a obținut în mod legal documentul confidențial invocat în susținerea tezei sale. Tribunalul a considerat, procedând la o evaluare comparativă a intereselor care trebuie protejate, că era necesar să se aprecieze dacă circumstanțe specifice, precum caracterul hotărâtor al prezentării unui document pentru a asigura controlul legalității procedurii de adoptare a actului atacat (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din 6 martie 2001, Dunnett și alții/BEI, T-192/99, Rec., p. II-813, punctele 33 și 34) sau pentru a proba existența unui abuz de putere (a se vedea în acest sens Hotărârea Tribunalului din , Lopes/Curtea de Justiție, T-280/94, RecFP, p. I-A-77 și II-239, punctul 59), justificau păstrarea unui document la dosar (Hotărârea Franchet și Byk/Comisia, citată la punctul 51 de mai sus, punctul 79).
Pe de altă parte, Curtea nu a exclus ca inclusiv documente interne să poată, în anumite cazuri, să figureze în mod legitim în dosarul unei cauze (Ordonanța Curții din 19 martie 1985, Tordeur, 232/84, punctul 8, și Ordonanța Curții din , LAISA/Consiliul, 31/86, punctul 5).
Trebuie să se considere că împrejurările care permit menținerea acestor documente interne în dosarul amintit sunt, printre altele, cele care pot fi luate în considerare pentru a menține în dosarul unei cauze documente care au fost eventual obținute prin mijloace nelegitime și care sunt menționate la punctul 54 de mai sus (a se vedea în acest sens Hotărârea Dunnett și alții/BEI, citată la punctul 54 de mai sus, punctul 33).
Or, având în vedere cele prezentate anterior, trebuie să se constate că, în speță, cadrul specific al prezentei acțiuni permite să se considere că documentele care constituie anexa 18 trebuie să fie menținute la dosar. Astfel, acestea au fost invocate tocmai pentru a dovedi existența mai multor neregularități în cadrul procedurii de adoptare a regulamentului atacat, precum și existența unui abuz de putere, ceea ce justifică faptul de a nu le exclude potrivit jurisprudenței citate la punctul 54 de mai sus.
În sfârșit, în ceea ce privește al treilea element pe baza căruia Comisia solicită Tribunalului să excludă anexa 18 de la dosar, potrivit căruia documentele care formează anexa menționată nu sunt pertinente pentru soluționarea litigiului, trebuie să se constate că lipsa de pertinență a unui document în raport cu examinarea unei cauze nu este suficientă, în sine, pentru a justifica excluderea acestuia de la dosar.
În consecință, urmează ca cererea preliminară a Comisiei să fie respinsă.
II —
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului colegialității
A —
Argumentele părților
Republica Estonia susține că a fost stabilit de Curte că, în cadrul Comisiei, colegiul nu se poate limita la a-și manifesta voința de a acționa într-un anumit mod, fără a trebui să intervină în redactarea actului care materializează această voință și în stabilirea formei definitive a acestuia. Acest raționament ar fi aplicabil
a fortiori
în speță, întrucât regulamentul atacat are consecințe importante asupra unui mare număr de persoane, precum și asupra bugetului statelor membre în cauză. Curtea ar fi stabilit de asemenea că actele care afectează situația juridică a destinatarilor trebuie să fie examinate și adoptate de colegiu. Republica Estonia deduce din aceasta că articolul 13 din Regulamentul de procedură al Comisiei, care permite ca aceasta să îi abiliteze pe membrii săi să adopte textul definitiv al unui act al cărui conținut l-a definit în cursul deliberărilor sale, trebuie interpretat în sensul că este interzisă orice modificare a textului unui regulament, și în special a dispozitivului acestuia, după adoptarea deciziei de către colegiu.
Or regulamentul atacat ar fi fost adoptat cu încălcarea principiului colegialității, în măsura în care, în cadrul reuniunii Comisiei din 20 aprilie 2005, s-ar fi decis, în primul rând, ca doamna Fischer Boel să fie însărcinată să continue contactele cu noile state membre în vederea efectuării unei ultime verificări a excedentelor acestora ținând seama în special de ultimele date cifrice disponibile, precum și de răspunsul la întrebarea în ce măsură trebuie să fie incluse rezervele menajere în calculul acestor excedente. În al doilea rând, s-ar fi decis sesizarea Comitetului de gestionare a zahărului cu privire la un proiect de regulament de determinare a excedentului fiecărui nou stat membru. În al treilea rând, s-ar fi decis ca doamna Fischer Boel să fie abilitată să adopte, în acord cu președintele Comisiei și cu un al treilea membru al acesteia, proiectul respectiv în cazul în care nu ar fi emis un aviz negativ de către comitet sau, dacă evoluția situației justifica acest lucru, să îl adopte ea însăși pe calea procedurii orale. Astfel, faptul că doamna Fischer Boel a fost abilitată să adopte regulamentul atacat fără aprobarea de către colegiu a unui proiect definitiv ar încălca principiul colegialității.
Chiar dacă decizia colegiului era necesară numai în ceea ce privește conținutul regulamentului atacat, și nu în ceea ce privește modul exact în care acesta era redactat, ar fi evident că doamna Fischer Boel era însărcinată să decidă dacă rezervele menajere trebuiau să fie incluse în excedente. Întinderea puterii sale de apreciere ar putea fi de altfel constatată cu ușurință dacă sunt comparate excedentele stabilite în mod definitiv în cadrul regulamentului atacat și cele stabilite inițial în proiectul din 20 aprilie 2005, și anume, în ceea ce privește Republica Estonia, 91464 de tone în loc de 91466, în ceea ce privește Republica Cipru, 40213 tone în loc de 40249, în ceea ce privește Republica Letonia, 10589 de tone în loc de 20080, în ceea ce privește Republica Malta, 2452 de tone în loc de 13210 și, în sfârșit, în ceea ce privește Republica Slovacă, 10225 de tone în loc de 17419. În sfârșit, comunicarea doamnei Fischer Boel și documentul metodologic anexat, care ar sta la baza deciziei colegiului și ar stabili limitele mandatului acordat doamnei Fischer Boel, nu ar conține decât orientări vagi, ar stabili că putea fi acceptată o anumită flexibilitate în legătură cu ceea ce este considerat a fi un report normal de stocuri și nu ar explica în ce împrejurări speciale ar fi justificată reducerea excedentelor.
Comisia însăși ar fi conștientă de această situație, întrucât ar constata în memoriul său în apărare, pe de o parte, că aprobase o orientare, și nu o decizie și, pe de altă parte, că, la 19 mai 2005, Republica Estonia mai avea încă posibilitatea de a prezenta argumente suplimentare. În sfârșit, o scrisoare a Comisiei din ar arăta că excedentele fiecărui stat membru nu au fost stabilite în mod definitiv decât în cadrul reuniunii experților din , fapt confirmat de Comisie în memoriul său în apărare. Prin urmare, Comisia nu ar fi putut să adopte regulamentul atacat la .
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
B —
Aprecierea Tribunalului
Este important de amintit că funcționarea Comisiei este guvernată de principiul colegialității (Hotărârea Curții din 15 iunie 1994, Comisia/BASF și alții, C-137/92 P, Rec., p. I-2555, punctul 62). Acest principiu a fost expres menționat în articolul 217 alineatul (1) CE în forma sa modificată prin Tratatul de la Nisa, potrivit căruia Comisia își îndeplinește misiunea cu respectarea orientărilor politice stabilite de președintele său, care decide și cu privire la organizarea sa internă în scopul asigurării coerenței, eficacității și caracterului colegial al acțiunii sale.
Potrivit unei jurisprudențe consacrate, principiul menționat decurge din articolul 219 CE, potrivit căruia hotărârile Comisiei sunt valabil adoptate cu majoritatea numărului de membri prevăzut la articolul 213 CE și potrivit căruia Comisia se poate întruni în mod valabil numai în prezența numărului de membri stabilit de regulamentul său de procedură. Acest principiu se bazează pe participarea egală a membrilor Comisiei la adoptarea deciziilor și are drept consecință în special faptul că deciziile fac obiectul unei deliberări în comun și faptul că toți membrii colegiului sunt responsabili în mod colectiv, pe plan politic, cu privire la toate deciziile adoptate (Hotărârea Curții din 23 septembrie 1986, AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia, 5/85, Rec., p. 2585, punctul 30, și Hotărârea Comisia/BASF și alții, citată la punctul 65 de mai sus, punctul 63).
Cu toate acestea, este compatibilă cu principiul colegialității recurgerea la procedura de abilitare pentru adoptarea unor măsuri de gestionare sau de administrare.
Astfel, limitat la categorii specifice de acte de administrare și de gestionare, ceea ce exclude prin definiție deciziile de principiu, un astfel de sistem de abilitare se dovedește a fi necesar, ținând seama de creșterea considerabilă a numărului de decizii pe care Comisia trebuie să le adopte pentru ca aceasta să își poată exercita atribuțiile (Hotărârea AKZO Chemie și AKZO Chemie UK/Comisia, citată la punctul 66 de mai sus, punctul 37, și Hotărârea Tribunalului din 27 aprilie 1995, AAC și alții/Comisia, T-442/93, Rec., p. II-1329, punctul 84).
Urmează, așadar, să se examineze dacă regulamentul atacat trebuie considerat o măsură de gestionare sau de administrare ori o decizie de principiu.
În această privință, este important de subliniat că, în pofida caracterului său normativ, regulamentul atacat nu urmărește decât să determine excedentele anumitor noi state membre în conformitate cu procedura stabilită în această privință în Regulamentul nr. 60/2004, în raport cu care reprezintă un act de aplicare. Nu se poate considera că efectuarea unui asemenea calcul reprezintă o decizie de principiu.
Astfel, după cum reiese din cuprinsul punctelor 13-17 de mai sus, articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul nr. 651/2005, este cel care definește atât excedentul, cât și metoda pe care trebuie să o aplice Comisia pentru a-l determina. Articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, iar nu vreo dispoziție din regulamentul atacat, este cel care prevede că excedentul astfel calculat trebuie să fie eliminat potrivit unor modalități precise. În sfârșit, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 este cel care prevede care sunt consecințele ce urmează a fi suportate de noile state membre în cazul în care acestea nu reușesc să îndeplinească obligațiile impuse.
Prin urmare, toate problemele pertinente de principiu au fost clarificate în cadrul Regulamentului nr. 60/2004, cu modificările ulterioare, regulamentul atacat fiind subordonat acestuia și limitându-se la a realiza un exercițiu contabil, este adevărat, de o certă complexitate.
Trebuie adăugat că, astfel cum reiese din procesul-verbal al celei de a 1698-a reuniuni a Comisiei din 20 aprilie 2005, colegiul i-a abilitat pe trei dintre membrii săi să realizeze un astfel de exercițiu contabil fără a le acorda în același timp posibilitatea de a adopta noi decizii de principiu sau de a reexamina oportunitatea aplicării celor conținute în Regulamentul nr. 60/2004.
Astfel, în cursul reuniunii menționate, colegiul a aprobat mai întâi comunicarea doamnei Fischer Boel. Or metodologia anexată acestei comunicări și aprobată, împreună cu aceasta, de colegiu nu numai că nu permite ca membrii care au fost abilitați să adopte regulamentul atacat să se abată de la aspectele de principiu stabilite în Regulamentul nr. 60/2004, ci stabilește mai clar limitele marjei de apreciere pe care o au aceștia în ceea ce privește adoptarea deciziilor. În special, aceasta dezvoltă criteriile pentru determinarea excedentelor care figurează în Regulamentul nr. 60/2004 și instituie o regulă clară în funcție de care excedentele rezultă din variația producției, la care trebuie să se adauge variația importurilor și să se scadă variația exporturilor din cursul perioadei cuprinse între lunile mai 2003 și aprilie 2004, comparată cu rezultatul obținut prin efectuarea acestor operațiuni pentru perioada echivalentă din ultimii trei ani.
Este adevărat că metodologia în cauză se înscrie în cadrul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, potrivit căruia, cu ocazia determinării stocurilor, Comisia trebuie să ia în considerare condițiile în care s-au constituit respectivele stocuri. Astfel, la punctul 2 alineatul (3) litera (b) al treilea paragraf din metodologia anexată la comunicarea doamnei Fischer Boel se indică faptul că poate fi acceptată o anumită flexibilitate în legătură cu ceea ce trebuie considerat a fi un report normal de stocuri. Această mențiune nu permite însă nicidecum membrilor comisiei abilitați să calculeze excedentele anumitor state membre într-un alt mod decât cel prevăzut de Regulamentul nr. 60/2004. Aceștia au numai posibilitatea de a evalua datele contabile furnizate de respectivele state cu o anumită flexibilitate, care să permită ca stocurile existente să fie privite în contextul lor, pentru a exclude din calculul excedentelor stocurile a căror existență poate fi explicată de motive care nu sunt legate de speculația referitoare la aderarea acestor state la Uniunea Europeană și care nu dau naștere riscului apariției unor perturbări pe piață.
În plus, comunicarea doamnei Fischer Boel oferă un răspuns elaborat argumentelor pe care le invocase Republica Estonia pentru a demonstra că rezervele menajere fuseseră constituite în împrejurări care justificau o reevaluare a cantităților avute în vedere în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004. Chiar dacă este adevărat că membrii Comisiei abilitați puteau, potrivit mandatului acestora, să aibă contacte ulterioare cu noile state membre pentru a reexamina argumentele lor în această privință, nu este mai puțin adevărat că, întrucât comunicarea menționată a fost aprobată în mod clar de colegiu, membrii respectivi nu se puteau abate de la orientările stabilite în aceasta și, în consecință, nu puteau exclude rezervele menajere din calculul excedentelor decât pe baza unor elemente care nu au fost abordate în respectiva comunicare, ceea ce nu s-a întâmplat.
Pe de altă parte, chiar dacă este adevărat că membrii Comisiei abilitați puteau, potrivit mandatului acestora, să aibă contacte ulterioare cu noile state membre pentru a reexamina argumentele lor în această privință, nu este mai puțin adevărat că, în speță, colegiul își rezervase posibilitatea de a adopta el însuși decizia finală în cazul în care situația impunea acest lucru, posibilitate care nu poate fi interpretată decât în sensul că se referă la situația în care trebuia să fie urmată o altă abordare decât cea expusă în comunicarea doamnei Fischer Boel. În orice caz, această schimbare de abordare nu a avut loc.
În sfârșit, este important de subliniat, în orice caz, că trebuie să fie recunoscută competența Comisiei de a încredința unora dintre membrii săi, cu respectarea principiului colegialității, sarcina de a efectua un exercițiu contabil, oricât de complex ar fi acesta, pentru a determina cantitățile dintr-un anumit produs agricol care există pe teritoriul anumitor state membre, în caz contrar existând riscul de a se aduce în mod grav atingere capacității sale de a administra în mod eficient politica agricolă comună, domeniu care necesită o gestionare simultană și rapidă a informațiilor referitoare la producție, la rezerve și la alte variabile ce rezultă din calcule precum cele efectuate în cadrul regulamentului atacat.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie să fie respins.
III —
Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a Regulamentului nr. 60/2004
Republica Estonia susține că regulamentul atacat a fost adoptat cu încălcarea Regulamentului nr. 60/2004. În această privință, Republica Estonia invocă două argumente, care pot fi prezentate sub forma a două aspecte diferite. În primul rând, aceasta invocă faptul că Regulamentul nr. 60/2004 nu permite includerea rezervelor menajere în calculul excedentelor. În al doilea rând, aceasta susține că, la stabilirea excedentului său, Comisia nu a ținut seama de împrejurările speciale care o caracterizează, cu încălcarea articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
Cu toate acestea, cu titlu introductiv, părțile prezintă argumente contrare cu privire la caracterul obligatoriu al Regulamentului nr. 60/2004 în raport cu regulamentul atacat. Întrucât caracterul operant al prezentului motiv depinde de această chestiune, aceasta trebuie tratată înainte de a fi examinate cele două aspecte ale motivului menționate la punctul precedent.
A —
Cu privire la caracterul obligatoriu al Regulamentului nr. 60/2004 în raport cu regulamentul atacat
1. Argumentele părților
Republica Estonia susține că, întrucât Regulamentul nr. 60/2004 constituie temeiul juridic al regulamentului atacat, încălcarea celui dintâi ar trebui să determine anularea celui de al doilea, chiar dacă au fost adoptate de aceeași instituție (Hotărârea Curții din 10 martie 1971, Deutsche Tradax, 38/70, Rec., p. 145, și Hotărârea Curții din 29 martie 1979, ISO/Consiliul, 118/77, Rec., p. 1277), fără a fi important în această privință faptul că au fost adoptate potrivit aceleiași proceduri.
Comisia admite că regulamentul atacat este întemeiat pe Regulamentul nr. 60/2004, însă consideră că primul dintre acestea poate în mod legal deroga de la dispozițiile celui de al doilea, întrucât aceste două regulamente au fost adoptate de aceeași instituție potrivit aceleiași proceduri, spre deosebire de actele care au făcut obiectul jurisprudenței invocate de Republica Estonia. În sfârșit, s-ar putea considera chiar că regulamentul atacat aplică în mod direct Actul de aderare, chiar dacă este întemeiat pe articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004, întrucât alegerea acestui temei juridic nu a avut nicio influență asupra procedurii aplicabile [Hotărârea Curții din 10 decembrie 2002, British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, C-491/01, Rec., p. I-11453, punctele 93-98].
2. Aprecierea Tribunalului
Trebuie subliniat că, prin adoptarea regulamentului atacat, Comisia nu a realizat un exercițiu teoretic de contabilitate, ci a pus în aplicare articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, potrivit căruia trebuia să determine excedentul fiecărui nou stat membru. Acest regulament prevede de asemenea modalitățile de eliminare a cantităților astfel determinate și consecințele care decurg pentru noile state membre în cazul în care eliminarea acestora nu are loc, și aceasta numai în măsura în care aceste cantități au fost stabilite în conformitate cu dispozițiile sale. În sfârșit, Regulamentul nr. 60/2004 este menționat printre temeiurile juridice ale regulamentului atacat, precum și în considerentele (1)-(3) ale acestuia din urmă. În aceste condiții, se desprinde concluzia că regulamentul atacat constituie un act de aplicare a Regulamentului nr. 60/2004. Or, astfel cum susține Republica Estonia, Curtea a ajuns, în Hotărârea Deutsche Tradax, citată la punctul 82 de mai sus (punctul 10), la concluzia că nu se poate admite ca un regulament de aplicare adoptat în temeiul unei abilitări conținute într-o dispoziție a regulamentului de bază al acestuia să poată deroga de la dispozițiile acestui regulament.
Este adevărat că, astfel cum arată Comisia, Curtea s-a pronunțat, în hotărârea menționată, cu privire la două regulamente adoptate de Consiliu potrivit unor proceduri diferite, primul dintre acestea fiind adoptat după consultarea Adunării Comunităților Europene, iar al doilea în lipsa unei astfel de consultări. Cu toate acestea, regula stabilită în această hotărâre este întru totul aplicabilă în speță.
Astfel, în primul rând, trebuie subliniat că Curtea nu s-a referit nicidecum la existența celor două proceduri de adoptare pentru a ajunge la concluzia menționată mai sus.
În al doilea rând, această concluzie a fost reluată ulterior în jurisprudență fără ca instanța sesizată să se fi preocupat de diferența sau de identitatea procedurilor de adoptare a actelor contestate (a se vedea în acest sens Hotărârea ISO/Consiliul, citată la punctul 82 de mai sus, punctul 46, și Hotărârea Curții din 2 martie 1999, Spania/Comisia, C-179/97, Rec., p. I-1251, punctul 20, Hotărârea Tribunalului din , Devillez și alții/Parlamentul European, T-46/90, Rec., p. II-699, punctul 25).
În al treilea rând, Curtea a anulat deja, pentru motive contrare celor conținute în teza pe care o susține Comisia, un regulament adoptat de instituția care adoptase regulamentul de bază.
Astfel, în Hotărârea ISO/Consiliul, citată la punctul 82 de mai sus, Curtea a anulat un regulament al Consiliului prin care era impusă o taxă antidumping definitivă asupra anumitor produse importate din Japonia, respingând, printre altele, un argument al Consiliului potrivit căruia regulamentul în cauză reprezenta o măsură
sui generis
, întemeiată direct pe articolul 113 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 133 CE) și care nu era supusă dispozițiilor regulamentului său de bază, și anume Regulamentul (CEE) nr. 459/68 al Consiliului din 5 aprilie 1968 privind protecția împotriva practicilor de dumping, a primelor sau a subvențiilor din partea statelor care nu sunt membre ale Comunității Economice Europene (
JO L 103, p. 38
). Curtea a constatat că un astfel de argument nu ținea seama de faptul că întreaga procedură care a dus la adoptarea regulamentului antidumping menționat se desfășurase în forma prevăzută de regulamentul de bază amintit și a ajuns la concluzia că, după ce a adoptat un regulament general în vederea punerii în practică a unuia dintre obiectivele prevăzute la articolul 113 din Tratatul CE, Consiliul nu poate deroga de la normele astfel stabilite cu ocazia aplicării acestora în ceea ce privește cazuri particulare (punctul 46 din hotărâre).
Or procedura prevăzută la articolul 113 din Tratatul CE referitor la adoptarea măsurilor de protecție comercială, printre care se numără cele care trebuie luate în caz de dumping, este cea menționată la alineatul (4) al acestei dispoziții, potrivit căruia Consiliul hotărăște cu majoritate calificată. În plus, din interpretarea coroborată a alineatului (1) și a alineatului (2) litera (a) ale articolului 17 din Regulamentul nr. 459/68 rezultă că, în cazul în care, din constatarea definitivă a faptelor și din ancheta efectuată în conformitate cu celelalte dispoziții ale regulamentului menționat, reiese că există dumping și prejudiciu și în cazul în care interesele Comunității necesită o acțiune comunitară, Comisia prezintă o propunere Consiliului, după ce a ascultat opiniile exprimate în cadrul comitetului pertinent, și regulamentul antidumping în cauză este, după caz, adoptat de Consiliu, care hotărăște cu majoritate calificată.
Prin urmare, Consiliu adoptase regulamentul antidumping în cauză hotărând cu majoritate calificată, chiar dacă respectivul regulament fusese precedat de alte acte procedurale, și tot astfel ar fi trebuit să procedeze pentru a modifica Regulamentul nr. 459/68, ceea ce face ca teza Comisiei să nu fie întemeiată.
Această concluzie nu poate fi infirmată de faptul că, în Hotărârea ISO/Consiliul, citată la punctul 82 de mai sus, Curtea a ajuns la concluzia că Consiliul nu a ținut seama, într-un caz particular, de aplicarea normelor generale, și aceasta chiar dacă se putea considera că regulamentul atacat nu aplică normele generale conținute în Regulamentul nr. 60/2004 în ceea ce privește un caz particular, ci în ceea ce privește toate situațiile în privința cărora aceste norme ar fi aplicabile.
Astfel, în Hotărârea ISO/Consiliul, citată la punctul 82 de mai sus, Curtea a stabilit că, după ce a adoptat un regulament general în vederea punerii în practică a unuia dintre obiectivele prevăzute la articolul 113 din Tratatul CE, Consiliul nu poate deroga de la normele astfel stabilite cu ocazia aplicării acestora în ceea ce privește cazuri particulare pentru două motive. Aceste motive sunt, pe de o parte, faptul că a permite o astfel de derogare ar perturba sistemul legislativ al Comunității și, pe de altă parte, faptul că o astfel de derogare ar afecta egalitatea justițiabililor în fața legii. Or, dacă cel de al doilea motiv presupune ca regulamentul de executare să poată fi aplicat în timp mai multor destinatari, situația este diferită în ceea ce privește primul motiv, care poate fi invocat fără dificultate în cadrul prezentei cauze.
În orice caz, trebuie subliniat că, chiar dacă teza Comisiei ar fi corectă și noțiunea „stocuri” menționată în Regulamentul nr. 60/2004 putea fi modificată cu ocazia adoptării regulamentului atacat, Comisia ar fi trebuit să prezinte motivele pentru care era necesar să efectueze o astfel de modificare. Cu toate acestea, Comisia nici măcar nu a încercat să susțină că prezentase o astfel de motivare, deși se referă în mai multe rânduri la faptul că, prin intermediul regulamentului atacat, urmărește să aplice Regulamentul nr. 60/2004.
În plus, trebuie respinsă ca neîntemeiată teza Comisiei potrivit căreia s-ar putea considera că regulamentul atacat aplică în mod direct Actul de aderare. Comisia însăși recunoaște că acest regulament este întemeiat în mod explicit pe articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004, ceea ce este demonstrat de faptul că această dispoziție figurează printre actele normative menționate în regulamentul atacat drept temeiuri juridice. Întrucât Comisia a ales temeiul juridic pe care l-a considerat cel mai adecvat în speță, și anume articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004, legalitatea regulamentului atacat trebuie examinată tot, și în special, în raport cu această dispoziție (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Tribunalului din 15 aprilie 2008, SIDE/Comisia, T-348/04, Rep., p. II-625, punctul 69).
În sfârșit, trebuie subliniat că Hotărârea British American Tobacco (Investments) și Imperial Tobacco, citată la punctul 83 de mai sus, invocată de Comisie în susținerea tezei sale, nu reprezintă un argument convingător în favoarea acesteia. Astfel, hotărârea menționată se referă la un act care fusese adoptat prin raportare la două temeiuri juridice. Curtea a stabilit numai că, în pofida faptului că unul dintre aceste două temeiuri juridice era incorect, celălalt temei juridic menționat permitea adoptarea actului în cauză, motiv pentru care a considerat că respectivul act era valid. Or acest raționament nu este aplicabil în speță.
Trebuie, așadar, să se concluzioneze că legalitatea regulamentului atacat depinde, printre altele, de respectarea de către acestea din urmă a dispozițiilor Regulamentului nr. 60/2004, în temeiul căruia a fost adoptat. Analiza celor două aspecte ce formează prezentul motiv urmează să fie realizată în lumina acestei concluzii.
B —
Cu privire la primul aspect
Republica Estonia susține că articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004 prevede numai obligația de a elimina excedentul calculat pe baza zahărului deținut de agenții economici care desfășoară activități comerciale, iar nu cel calculat pe baza rezervelor menajere. Pentru a susține această poziție, pe care Comisia o contestă, Republica Estonia împarte primul aspect al celui de al doilea motiv invocat în cinci subdiviziuni, care trebuie să fie examinate separat.
1. În ceea ce privește semnificația termenului „stoc”
a) Argumentele părților
Republica Estonia susține că modul de redactare a articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004 exclude rezervele menajere din calculul excedentului.
Astfel, însăși definiția termenului „stoc”, și anume „provizie sau rezervă acumulată; specific: produse alimentare păstrate în depozitul unui vânzător sau al unui producător”, ar face trimitere numai la cantitățile deținute de agenții economici. Tot astfel, baza de date „Concepts and Definitions Database” (bază de date cuprinzând noțiuni și definiții) a Eurostat (Oficiul Statistic al Comunităților Europene) nu ar include activitățile de comerț cu amănuntul și gospodăriile.
Pe de altă parte, utilizarea termenului „stoc” în regulamentele referitoare la OCP în sectorul zahărului ar exclude rezervele menajere, fapt care ar fi demonstrat de articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 1998/78 al Comisiei din 18 august 1978 de stabilire a normelor de aplicare a sistemului de compensare a cheltuielilor de depozitare în sectorul zahărului (
JO L 231, p. 5
), de articolul 1 din Regulamentul (CEE) nr. 189/77 al Comisiei din de stabilire a normelor de aplicare a regimului stocurilor minime în sectorul zahărului (
JO L 25, p. 27
), de articolele 8 și 12 din Regulamentul (CE) nr. 2038/1999 al Consiliului din privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (
JO L 252, p. 1
), precum și de punctul IX alineatul (1) litera (b) din anexa III la Regulamentul nr. 1260/2001 sau de articolul 10 alineatul (4) din acest din urmă regulament. Această definiție ar reieși chiar din punctul 7 al documentului de lucru al Comisiei din intitulat „Forecast balance sheet 2006/2007 of the Sugar Management Committee” (Bilanț previzional 2006/2007 al Comitetului de gestionare a zahărului).
Or, în conformitate cu principiul interpretării sistematice, un anumit termen ar trebui să fie interpretat, în lipsa unor indicații contrare, în același mod și, în orice caz, punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare ar prevedea că determinarea reportului normal de stocuri trebuie efectuată potrivit unor criterii specifice fiecărei organizări comune a pieței.
Ar trebui subliniat de asemenea că o anumită noțiune poate avea, în spațiul juridic comunitar, o semnificație specifică (Hotărârea Curții din 6 octombrie 1982, Cilfit și alții, 283/81, Rec., p. 3415, punctul 19) și că, într-un anumit domeniu juridic, Curtea interpretează în același mod o noțiune care figurează în diferite dispoziții (Hotărârea Curții din , Levin, 53/81, Rec., p. 1035, punctul 6 și următoarele).
În sfârșit, Republica Estonia susține că o interpretare contrară celei pe care o susține ar avea ca rezultat că termenul „stoc” ar putea include zahărul la care se referă, în mod normal, noțiunea „consum”, adică zahărul vândut gospodăriilor pentru a fi folosit de acestea. Articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004 ar conține însă în același alineat termenii „consum” și „stocuri” și ar fi puțin probabil ca acești doi termeni să fi fost utilizați de Comisie în cazul în care cel de al doilea l-ar include pe primul, întrucât aceasta ar face să fie superfluă noțiunea „consum”, care, în orice caz, ar fi sinonimă cu noțiunea de cumpărare, iar nu cu cea de ingestie a zahărului de către consumator.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Trebuie subliniat, cu titlu introductiv, că principiul eliminării excedentelor pe care urmărește să îl pună în practică Regulamentul nr. 60/2004 este stabilit de o normă de drept primar, și anume de punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, la care face trimitere considerentul (7) al regulamentului menționat și în care termenul „stoc” ocupă un loc central. Urmează, așadar, să se considere că noțiunea „stoc” menționată în Regulamentul nr. 60/2004 decurge din cea menționată la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare.
Republica Estonia consideră că termenul „stoc”, astfel definit, trebuie să facă obiectul unei interpretări restrictive, limitată la rezervele constituite de agenții economici care desfășoară activități comerciale, în timp ce Comisia preconizează o interpretare extensivă, care include și rezervele menajere.
Cu toate acestea, nici Comisia, nici Republica Estonia nu sunt în măsură să se bazeze pe vreun document de natură să demonstreze că intenția autorilor Actului de aderare sau cea a Comisiei la momentul redactării Regulamentului nr. 60/2004 a fost să acorde termenului „stoc” semnificația pe care o invocă acestea.
În lipsa unor lucrări pregătitoare care să exprime în mod clar intenția autorilor unei dispoziții, instanța comunitară nu se poate întemeia decât pe sensul textului, astfel cum a fost redactat, și nu îi poate da decât înțelesul ce se desprinde din interpretarea literală și logică a acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 1 iunie 1961, Simon/Curtea de Justiție, 15/60, Rec., p. 223 și 244). Trebuie, așadar, să fie examinat sensul care este atribuit în mod obișnuit respectivului termen pentru a stabili dacă acesta corespunde celui propus de Comisie sau celui propus de Republica Estonia.
Or, în cadrul interpretării literale a unei dispoziții, trebuie să se țină seama de faptul că textele de drept comunitar sunt redactate în mai multe limbi și că diferitele versiuni lingvistice sunt deopotrivă autentice. Interpretarea unei prevederi de drept comunitar implică, astfel, o comparare a versiunilor lingvistice (Hotărârea Cilfit și alții, citată la punctul 103 de mai sus, punctul 18, și Hotărârea Tribunalului din 6 octombrie 2005, Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia,
T-22/02 și T-23/02, Rec., p. II-4065
, punctul 42).
În această privință, este important de subliniat că termenul „stoc” nu are o semnificație univocă în cadrul diferitelor versiuni lingvistice ale actelor juridice în cauză.
Astfel, termenul „stock” a fost utilizat în versiunile franceză și engleză ale Actului de aderare și ale Regulamentului nr. 60/2004. În versiunile spaniolă, italiană, polonă și estonă, termenii utilizați au fost „existencias” și, respectiv, „scorta”, „zapas” și „varu”.
O analiză a semnificației obișnuite a fiecăruia dintre acești termeni arată că, în italiană, în polonă și în estonă, cuvântul „stoc” poate fi utilizat atât pentru rezervele constituite de agenții economici care desfășoară activități comerciale, cât și pentru cele constituite de gospodării. În engleză, în franceză și în spaniolă, termenul respectiv se încadrează mai degrabă în sfera limbajului comercial, dar se poate raporta și la rezervele constituite de gospodării.
Prin urmare, chiar dacă atât teza Comisiei, cât și cea a Republicii Estonia pot fi susținute într-o anumită măsură de analiza diferitelor versiuni lingvistice ale Actului de aderare și ale Regulamentului nr. 60/2004, cea a Comisiei se dovedește a fi mai plauzibilă.
În plus, trebuie subliniat că, pentru interpretarea unei dispoziții de drept comunitar, este necesar să se țină seama nu numai de termenii în care aceasta este formulată, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte (Hotărârea Curții din 17 noiembrie 1983, Merck, 292/82, Rec., p. 3781, punctul 12), precum și de ansamblul dispozițiilor dreptului comunitar (Hotărârea Cilfit și alții, citată la punctul 103 de mai sus, punctul 20, și Hotărârea Sumitomo Chemical și Sumika Fine Chemicals/Comisia, citată la punctul 110 de mai sus, punctul 47).
Trebuie amintit în special că, chiar și în cazul în care diferitele versiuni lingvistice cuprind elemente care par să susțină o anumită interpretare, în măsura în care un text, privit în ansamblu, rămâne ambiguu, este necesar să fie examinată funcția cuvintelor a căror interpretare generează controverse din perspectiva finalității reglementării în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 iunie 1980, Roudolff, 803/79, Rec., p. 2015, punctul 7).
Prin urmare, dat fiind că utilizarea termenului „stoc” nu este lipsită de o anumită doză de ambiguitate, trebuie ca acesta să fie interpretat în raport cu finalitatea Regulamentului nr. 60/2004, care, în ceea ce privește eliminarea excedentelor, nu poate fi decât în acord cu cea a punctului 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare.
În ceea ce privește punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la actul menționat, trebuie subliniat că, în Hotărârea din 15 ianuarie 2002, Weidacher (
C-179/00, Rec., p. I-501
), Curtea s-a pronunțat cu privire la obligația ce revenea Republicii Austria, Republicii Finlanda și Regatului Suediei (denumite în continuare „noile state membre din 1995”), cu ocazia aderării acestor state la Uniunea Europeană în anul 1995 (denumită în continuare „aderarea din 1995”), de a elimina pe propria cheltuială stocurile de produse agricole aflate în liberă circulație pe teritoriul acestora și care depășeau cantitatea ce ar putea fi considerată un report normal de stocuri, potrivit articolului 145 alineatul (2) din Actul privind condițiile de aderare a Republicii Austria, a Republicii Finlanda și a Regatului Suediei și adaptările tratatelor pe care se întemeiază Uniunea Europeană (
JO 1994, C 241, p. 91
), cu modificările ulterioare (denumit în continuare „Actul de aderare din 1994”), al cărui text este foarte asemănător cu cel al punctului 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare. Curtea a ajuns astfel la concluzia că autorii Actului de aderare din 1994 consideraseră că existența, la , în noile state membre din 1995, a unor stocuri anormale de produse care fac obiectul unei organizări comune a piețelor agricole constituia o sursă de perturbare a bunei funcționări a mecanismelor prevăzute de această organizare, în special ca urmare a efectelor sale asupra formării prețurilor (punctele 20 și 21 din hotărâre).
Rezultă că scopul urmărit de prevederea cuprinsă la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la actul de aderare este în principal, în ceea ce privește zahărul, evitarea oricăror perturbări ale bunei funcționări a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului și în special a celor care au efecte asupra formării prețurilor și care sunt provocate de acumularea unor cantități anormale de zahăr în noile state membre înaintea aderării acestora la Uniunea Europeană.
Este necesar, așadar, să se examineze dacă, astfel cum susține Comisia, acumularea unor importante rezerve menajere în noile state membre înaintea aderării reprezintă o potențială sursă de perturbare a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului.
În această privință, trebuie amintit că OCP în sectorul zahărului se bazează în esență, astfel cum reiese din cele prezentate la punctele 1-6 de mai sus, pe un sistem de atribuire de cote fiecărui stat membru, cote pe care acestea, la rândul lor, trebuie să le repartizeze producătorilor aflați pe teritoriul lor.
Aceste cote sunt calculate în special în funcție de previziunile referitoare la cererea internă, a cărei valoare rezultă din însumarea valorilor previzibile ale consumului din fiecare stat membru în funcție de datele istorice. Or existența unor rezerve menajere anormal de mari în unul sau în mai multe dintre aceste state ar fi de natură să determine un decalaj important între cotele menționate și cantitatea consumată în final. Astfel, gospodăriile din aceste state membre ar folosi pentru consumul lor obișnuit cantitățile aflate în rezerve în locul cantităților pe care, altfel, le-ar cumpăra la prețul pieței comunitare și care s-ar încadra în cantitățile a căror producție a fost autorizată de Comisie sub forma cotelor A și B, al căror preț este garantat în cadrul OCP în sectorul zahărului.
Singurul mod de a garanta prețul de intervenție pentru cantitățile menționate care nu au fost cumpărate pe piață ar fi declanșarea mecanismelor comunitare de intervenție prin cumpărarea respectivelor cantități la prețul garantat sau prin exportul acestora cu ajutorul mecanismelor de restituire la export.
În ceea ce privește cumpărarea la prețul garantat, trebuie amintit că, în temeiul articolului 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1260/2001, în cursul întregului an de comercializare, organismul de intervenție desemnat de fiecare stat membru producător de zahăr are, în condițiile care trebuie stabilite în conformitate cu alineatul (5) al articolului menționat, obligația de a cumpăra zahărul alb și zahărul brut care îi este oferit și care este produs, în cadrul sistemului cotelor, din sfeclă de zahăr sau din trestie de zahăr recoltate în Comunitate, cu condiția să fi fost încheiat în prealabil un contract de depozitare, în ceea ce privește zahărul în cauză, între ofertant și organismul menționat.
În cadrul considerentului (36) al Regulamentului nr. 1260/2001 este amintit că cheltuielile asumate de statele membre ca urmare a obligațiilor care decurg din aplicarea regulamentului menționat revin în sarcina Comunității, în conformitate cu articolul 2 din Regulamentul (CE) nr. 1258/1999 al Consiliului din 17 mai 1999, privind finanțarea politicii agricole comune (
JO L 160, p. 103
), aplicabil până la intrarea în vigoare, la , a Regulamentului (CE) nr. 1290/2005 al Consiliului din privind finanțarea politicii agricole comune (
JO L 209, p. 1
, Ediție specială, 14/vol. 1, p. 193) și, în consecință, aplicabil în ceea ce privește faptele din speță. În special în temeiul acestei dispoziții, intervențiile destinate regularizării piețelor agricole în cadrul organizării comune a piețelor agricole sunt finanțate în cadrul secțiunii „Garantare” a Fondului European de Orientare și Garantare Agricolă (FEOGA). Prin urmare, cumpărarea unor cantități de zahăr de către organismele de intervenție aduce un prejudiciu cert bugetului comunitar.
În ceea ce privește restituirile la export aplicabile, din textul articolului 15 alineatul (1) literele (a) și (b) din Regulamentul nr. 1260/2001 se desprinde concluzia că, astfel cum a fost arătat la punctul 6 de mai sus, diferența dintre cantitatea previzibilă de zahăr A și de zahăr B produsă corespunzător anului de comercializare în curs și cantitatea previzibilă de zahăr desfăcută pentru consum în Comunitate în respectivul an de comercializare este, în principiu, exportată înainte de încheierea anului de comercializare în cauză.
Rezultă din aceasta că întreaga cantitate de zahăr produsă în cadrul cotelor A și B care nu este comercializată din cauza existenței în noile state membre a unor excedente care nu au fost eliminate trebuie, în principiu, să fie exportată în afara Comunității. Agenții economici care efectuează astfel de exporturi au posibilitatea să recurgă la restituirile la export menționate la articolele 27-30 din Regulamentul nr. 1260/2001, care sunt în sarcina producătorilor în temeiul articolelor 15 și 16 din regulamentul menționat. Astfel, acești producători trebuie să suporte pierderile generate de export, prin intermediul cotizațiilor la producție, în conformitate cu articolul 15 alineatele (3)-(5) din Regulamentul nr. 1260/2001, și, în cazul în care acestea nu ar fi suficiente în acest scop, prin intermediul unei cotizații suplimentare, în conformitate cu articolul 16 din regulamentul menționat.
Pe de altă parte, prejudiciul economic suferit în acest mod de producători este contrar unuia dintre obiectivele OCP în sectorul zahărului, întrucât, potrivit considerentului (2) al Regulamentului nr. 1260/2001, măsurile de natură să stabilizeze piața zahărului urmăresc, printre altele, să asigure producătorilor de sfeclă de zahăr și de trestie de zahăr din Comunitate menținerea garanțiilor necesare în ceea ce privește ocuparea forței de muncă și nivelul de trai al acestora, prețul de intervenție trebuind să fie fixat la un nivel care să le asigure o remunerare echitabilă, cu respectarea, în același timp, a intereselor consumatorilor.
Din cele prezentate mai sus reiese că eventuala folosire, după aderarea noilor state membre la Uniunea Europeană, a rezervelor menajere, în statele membre în care acestea există, în locul cantităților care ar fi fost cumpărate de gospodării pe piața comunitară ar avea efecte prejudiciabile asupra stabilității și a finanțării OCP în sectorul zahărului și ar reprezenta o perturbare importantă a acesteia.
Gravitatea acestei perturbări nu trebuie subestimată. Astfel, dacă rezervele menajere ar trebui să fie excluse din noțiunea „stoc”, în sensul Regulamentului nr. 60/2004, resortisanții din noile state membre în care prețul zahărului este net inferior prețului comunitar ar avea interesul de a constitui rezerve cât mai mari posibil pentru a întârzia manifestarea, la nivelul prețurilor, a consecințelor aplicării OCP în sectorul zahărului în statul în care locuiesc. În măsura în care prețul zahărului era mai mic sau mult mai mic decât prețul comunitar în toate noile state membre, interpretarea propusă de Republica Estonia ar duce la crearea unui cadru propice unei constituiri masive de rezerve menajere, ceea ce ar determina o reducere foarte importantă sau chiar o oprire, în anumite cazuri, a consumului de zahăr în respectivele state în cursul perioadei imediat următoare aderării acestora din urmă la Uniunea Europeană.
Este important de subliniat în această privință că decalajul dintre cotele autorizate și consumul comunitar din perioada ulterioară aderării nu poate fi evitat prin limitarea cotelor atribuite producătorilor comunitari pentru a ține seama de consumul anormal de redus care ar putea fi previzibil în ceea ce privește statele membre care au constituit sau care puteau să constituie rezerve menajere importante.
Astfel, cotele de producție sunt stabilite, în logica Regulamentului nr. 1260/2001, o singură dată pentru întreaga perioadă de aplicare a regulamentului menționat, potrivit articolului 11 alineatul (2) din acesta, și anume la data adoptării regulamentului amintit, care este cu mult anterioară datei aderării. În consecință, singura modalitate de adaptare a producției comunitare la cererea previzibilă, în condițiile în care cotele pentru vechile state membre au fost deja atribuite, ar fi să se acorde noilor state membre cote mai reduse decât cele care le-ar fi fost atribuite în cazul în care consumul acestora, în cursul perioadei imediat următoare aderării, ar fi putut fi calificat drept normal în raport cu ultimii ani de comercializare anteriori.
Or cotele de producție atribuite noilor state membre au fost stabilite la punctul 32 literele (c) și (d) din anexa II la Actul de aderare, așadar, la o dată la care nu era încă posibil să fie cunoscut nivelul rezervelor menajere constituite în noile state membre, întrucât acestea puteau fi constituite până la data aderării acestora din urmă la Uniunea Europeană.
Pe de altă parte, a calcula cotele comunitare în funcție de o cerere anormal de redusă nu ar face, în esență, decât să întârzie momentul deplinei aplicări a OCP în sectorul zahărului în noile state membre, în detrimentul producătorilor în privința cărora OCP în sectorul zahărului urmărește să mențină, astfel cum este afirmat în mod clar în considerentul (2) al Regulamentului nr. 1260/2001, ocuparea forței de muncă și nivelul de trai. Or, din articolele 2 și 10 din Actul de aderare, reiese că acesta din urmă este întemeiat pe principiul aplicării imediate și integrale a dispozițiilor dreptului comunitar în privința noilor state membre, nefiind admise derogări decât în măsura în care acestea sunt expres prevăzute în dispozițiile tranzitorii (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Curții din 9 decembrie 1982, Metallurgiki Halyps/Comisia, 258/81, Rec., p. 4261, punctul 8, și Hotărârea Curții din , KappAhl, C-233/97, Rec., p. I-8069, punctul 15).
În sfârșit, trebuie subliniat cu titlu suplimentar că, în cadrul documentelor în limba engleză trimise Comisiei de Republica Estonia în cursul perioadei anterioare adoptării regulamentului atacat, chiar Republica Estonia s-a referit în mai multe rânduri la rezervele menajere desemnându-le drept „stocuri”.
Urmează, așadar, să se concluzioneze că termenul „stoc”, în sensul Regulamentului nr. 60/2004 și al punctului 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, nu trebuie interpretat, contrar susținerilor Republicii Estonia, ca excluzând în principiu rezervele menajere.
Această concluzie nu poate fi infirmată de niciuna dintre afirmațiile Republicii Estonia.
Astfel, în ceea ce privește, în primul rând, afirmația potrivit căreia Curtea interpretează în același mod o noțiune care figurează în diferite dispoziții din cadrul aceluiași domeniu juridic și potrivit căreia nu se poate considera, pe baza regulamentelor referitoare la OCP în sectorul zahărului, că rezervele menajere sunt cuprinse în stocuri, este important de arătat, fără a fi necesar să se analizeze dacă, în cadrul respectivelor regulamente, termenul „stoc” este utilizat întotdeauna cu referire la rezervele constituite de agenții economici care desfășoară activități comerciale, că interpretarea unui termen dintr-o anumită dispoziție într-un mod conform celui în care acest termen a fost utilizat în cadrul normelor care aparțin aceluiași domeniu juridic nu poate avea drept rezultat ca respectivului termen să i se acorde o semnificație ce nu corespunde cu obiectul dispoziției în care figurează, în caz contrar termenul respectiv fiind lipsit de o parte a efectului său util.
Pe de altă parte, instanțele comunitare nu s-au pronunțat niciodată cu privire la întrebarea dacă termenul „stoc”, astfel cum este menționat în diferitele regulamente referitoare la OCP în sectorul zahărului, nu este aplicabil decât în cazul rezervelor constituite de agenții economici.
În sfârșit, dispozițiile invocate de Republica Estonia nu sunt de natură să susțină teza acesteia.
Astfel, prima dintre aceste dispoziții, și anume articolul 1 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1998/78, prevede:
„(2)   În sensul prezentului regulament:
(a)
producător de zahăr pudră, de zahăr aglomerat sau de zahăr candel este cel:
—
a cărui activitate constă în producerea, din zahăr aflat în stare naturală, numai a tipurilor de zahăr menționate la pozițiile 17.01 și 17.02 din Tariful vamal comun, care prezintă caracteristici fizice diferite de cele ale zahărului folosit în acest proces;
—
în cazul căruia, în cursul unui an de comercializare a zahărului, media stocurilor înregistrate la sfârșitul fiecărei luni în magazinele autorizate nu este mai mică de 200 de tone;
(b)
comerciant specializat este cel:
—
care are printre activitățile principale negocierea de zahăr cu ridicata și care cumpără, în fiecare an de comercializare a zahărului, o cantitate de cel puțin10000 de tone constituită din zahăr comunitar sau din zahăr preferențial sau din ambele tipuri în vederea revânzării în formă neprelucrată;
—
care nu exercită profesia de vânzător de zahăr cu amănuntul;
—
în cazul căruia, în cursul unui an de comercializare a zahărului, media stocurilor înregistrate la sfârșitul fiecărei luni în magazinele sale autorizate nu este mai mică de 500 de tone.” [traducere neoficială]
Nu se poate trage concluzia că această dispoziție limitează noțiunea de stocuri numai la rezervele constituite de agenții economici care desfășoară activități comerciale. Întrucât Regulamentul nr. 1998/78 prevede, printre altele, un sistem referitor la compensarea cheltuielilor de depozitare ale anumitor persoane, este de înțeles că definește care sunt persoanele ce se încadrează în categoriile la care se referă sistemul de compensare în cauză. Nu reiese însă din aceasta că numai persoanele definite în acest mod pot deține stocuri.
A doua dispoziție invocată de Republica Estonia, și anume articolul 1 din Regulamentul nr. 189/77, prevede:
„(1)   Stocul minim:
—
trebuie să fie deținut în permanență în cursul fiecărei luni avute în vedere;
—
nu poate conține zahărul care face obiectul unui report în conformitate cu dispozițiile articolului 31 din Regulamentul (CEE) nr. 3330/74 atât timp cât nu sunt rambursate cheltuielile de depozitare pentru aceste cantități de zahăr […]
(2)   Producția de zahăr în sensul articolului 1 litera (a) din Regulamentul (CEE) nr. 1488/76, precum și stocul minim menționat la alineatul (1) sunt stabilite în conformitate cu dispozițiile articolului 1 din Regulamentul (CEE) nr. 700/73.” [traducere neoficială]
Nu se poate trage concluzia că această dispoziție limitează noțiunea de stocuri numai la rezervele constituite de agenții economici care desfășoară activități comerciale. De altfel, Regulamentul nr. 189/77 se referă la articolul 18 din Regulamentul (CEE) nr. 3330/74 al Consiliului din 19 decembrie 1974 privind organizarea comună a piețelor în sectorul zahărului (
JO L 359, p. 1
), care prevedea obligația producătorilor de zahăr, iar nu a tuturor agenților economici, de a constitui un stoc minim în funcție, printre altele, de cotele de producție ale acestora. Or Republica Estonia nu explică pentru ce motiv ar trebui să se deducă din faptul că o normă de drept comunitar obligă producătorii unui anumit produs să constituie stocuri că numai agenții economici menționați pot face acest lucru.
A treia și a patra dispoziție invocate de Republica Estonia, și anume articolele 8 și 12 din Regulamentul nr. 2038/1999, prevăd:
„
Articolul 8
(1)   Se instituie, în condițiile prevăzute în prezentul articol, un sistem de compensare a cheltuielilor de depozitare care cuprinde o rambursare forfetară și o finanțare a acesteia prin intermediul unei cotizații.
(2)   Cheltuielile de depozitare:
—
a zahărului alb,
—
a zahărului brut,
—
a siropurilor obținute anterior fazei de cristalizare,
—
a siropurilor obținute prin dizolvarea zahărului cristalizat,
produse din sfeclă de zahăr sau din trestie de zahăr recoltată în Comunitate, sunt rambursate forfetar de statele membre.
Statele membre percep de la fiecare producător de zahăr o cotizație, după caz:
—
pe unitate de greutate de zahăr produs,
—
pe unitate de greutate a siropurilor menționate la primul paragraf, produse anterior fazei de cristalizare și comercializate în starea naturală a acestora.
Cuantumul rambursării este același pentru întreaga Comunitate. Această regulă de uniformitate se aplică de asemenea în ceea ce privește cotizația.
(3)   Alineatul (2) nu este aplicabil zahărului cu aditivi aromatizanți sau coloranți care se încadrează la codul NC 1701, și nici siropurilor cu aditivi aromatizanți sau coloranți care se încadrează la codul NC 21069059.
(4)   Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei:
(a)
adoptă normele generale privind aplicarea prezentului articol;
(b)
stabilește cuantumul rambursării în același timp cu prețurile de intervenție derivate.
(5)   Cuantumul cotizației este stabilit anual potrivit procedurii prevăzute la articolul 48. Celelalte norme de aplicare a prezentului articol sunt adoptate potrivit aceleiași proceduri.
[…]
Articolul 12
(1)   În vederea asigurării aprovizionării normale a întregii Comunități sau a uneia dintre zonele acesteia, se instituie obligația permanentă de a deține, pe teritoriul european al Comunității, un stoc minim:
(a)
de zahăr din sfeclă de zahăr produs în Comunitate;
(b)
de zahăr din trestie de zahăr produs în departamentele franceze de peste mări și de zahăr preferențial, menționat la articolul 40.
Stocul minim de zahăr menționat la primul paragraf [litera] (a) este egal, la o dată determinată, cu un procent din cota A a fiecărei întreprinderi producătoare de zahăr sau cu același procent din producția sa de zahăr A, în cazul în care aceasta este inferioară cotei A a acesteia.
Procentul stabilit poate fi redus.
Stocul minim de zahăr menționat la primul paragraf [litera] (b) este egal cu un procent din cantitatea de zahăr în cauză pe care o întreprindere a rafinat-o în cursul unei perioade determinate.
(2)   Consiliul, hotărând cu majoritate calificată la propunerea Comisiei, adoptă normele generale privind aplicarea prezentului articol și, în special, stabilește data și procentul menționate la alineatul (1) al doilea paragraf, precum și procentul și perioada menționate la alineatul (1) al patrulea paragraf.
În conformitate cu aceeași procedură, poate fi prevăzută o obligație echivalentă obligației de a deține un stoc minim în ceea ce privește produsele menționate la articolul 1 alineatul (1) [literele] (f) și (h).
3.   Normele de aplicare a prezentului articol și, în special, reducerea procentului menționată la alineatul (1) al treilea paragraf sunt adoptate în conformitate cu procedura prevăzută la articolul 48.” [traducere neoficială]
Astfel, aceste dispoziții se referă la o obligație a producătorilor de zahăr, și nu a tuturor agenților economici din sectorul respectiv, de a constitui un stoc minim în funcție, în principal, de cotele lor de producție, precum și de cantitățile efective care au fost rafinate. Or, astfel cum a fost semnalat la punctul 144 de mai sus, Republica Estonia nu explică pentru ce motiv ar trebui să se deducă din faptul că o normă de drept comunitar obligă producătorii unui anumit produs să constituie stocuri că numai agenții economici menționați pot face acest lucru.
A cincea dispoziție invocată de Republica Estonia, și anume punctul IX alineatul (1) din anexa III la Regulamentul nr. 1260/2001, prevede:
„Contractul prevede plata către vânzător a unui preț suplimentar atunci când:
(a)
are loc o majorare a prețului sfeclei de zahăr cu ocazia trecerii de la un an de comercializare a zahărului la altul și când
(b)
majorarea prețului de intervenție pentru zahăr determinată de majorarea prețului sfeclei de zahăr nu face obiectul unei prelevări asupra stocurilor existente la momentul respectivei treceri.
[…]” [traducere neoficială]
Or această dispoziție nu definește, nici în mod expres, nici în mod implicit, noțiunea „stoc” și nici nu limitează posibilitatea utilizării sale numai la rezervele constituite de agenți economici.
A șasea dispoziție invocată de Republica Estonia, și anume articolul 10 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1260/2001, prevede:
„În vederea aplicării alineatului (3), se stabilește înaintea datei de 1 octombrie, pentru fiecare an de comercializare, cantitatea garantată în cadrul cotelor pe baza previziunilor privind producția, importurile, consumul, depozitarea, reportul și soldul exportabil, precum și a pierderii medii previzibile care trebuie suportate în cadrul regimului de autofinanțare în sensul articolului 15 alineatul (1) [litera] (d). În cazul în care aceste previziuni indică existența unui sold exportabil aferent anului de comercializare în cauză superior maximului prevăzut în acord, cantitatea garantată este redusă cu valoarea diferenței respective, potrivit procedurii prevăzute la articolul 42 alineatul (2). Această diferență este împărțită între zahăr, izoglucoză și siropul de inulină în funcție de procentul reprezentat de suma cotelor A și B ale fiecărui produs pentru întreaga Comunitate. Aceasta este împărțită apoi între statele membre în raport cu fiecare produs prin aplicarea coeficientului corespunzător stabilit în tabelul de mai jos […]” [traducere neoficială]
Or trebuie constatat că nici această dispoziție nu definește, nici în mod expres, nici în mod implicit, noțiunea „stoc” și nici nu limitează posibilitatea utilizării sale numai la rezervele constituite de agenți economici.
În sfârșit, Republica Estonia nu explică în ce mod ar fi justificată teza sa de la punctul 7 din documentul de lucru al Comisiei din 16 februarie 2006, intitulat „Forecast balance sheet 2006/2007 of the Sugar Management Committee”, care, chiar dacă menționează cuvântul „stoc”, nu conține decât o valoare numerică.
În ceea ce privește, în al doilea rând, afirmația Republicii Estonia potrivit căreia articolul 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004 conține în același alineat termenii „consum” și „stocuri” și potrivit căreia ar fi puțin probabil ca acești doi termeni să fi fost utilizați de Comisie în cazul în care cel de al doilea l-ar include pe primul, se constată că această afirmație este eronată.
Astfel, trebuie subliniat în prealabil că, potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, care urmărește să definească noțiunea „stocuri anormale”, Comisia trebuie să țină seama, printre alte elemente, de producția, de consumul și de stocurile de zahăr și de izoglucoză. Astfel, din această dispoziție reiese că nivelul stocurilor este un element care trebuie luat în considerare pentru a determina existența unor stocuri anormale, termenul „stoc” făcând, așadar, parte atât din conceptul care trebuie definit, cât și din definiția însăși. Distinct de faptul că ar putea dovedi o tehnică legislativă mai puțin exactă, aceasta sugerează că, în logica Regulamentului nr. 60/2004, ar fi posibilă prezența noțiunii „consum” atât în cadrul noțiunii care trebuie definite, cât și în definiția termenului „stoc”.
În orice caz, utilizarea termenului „consum” în această dispoziție trebuie înțeleasă într-un sens macroeconomic, în măsura în care Regulamentul nr. 60/2004 urmărește în principal evitarea apariției unor perturbări în ansamblul OCP în sectorul zahărului.
Or chestiunea esențială pentru a distinge, din punct de vedere macroeconomic, cantitățile care trebuie considerate ca fiind consumate de cantitățile care trebuie considerate ca fiind stocate în sensul Regulamentului nr. 60/2004 este aceea dacă zahărul cumpărat este utilizat astfel încât cumpărătorul ar trebui să își procure cantități suplimentare de zahăr pentru a acoperi eventuale nevoi viitoare. Astfel, în cazul în care cantitățile de zahăr cumpărate sunt atât de importante încât rezultatul este că nevoile viitoare privind respectivul produs vor fi acoperite de zahărul cumpărat la acel moment, cantitățile astfel cumpărate au același efect asupra consumului viitor precum stocurile care au fost constituite de agenții economici și trebuie, prin urmare, să fie asimilate acestora.
Având în vedere cele prezentate mai sus, prima subdiviziune a primului aspect al motivului urmează a fi respinsă.
2. În ceea ce privește interpretarea sistematică a Regulamentului nr. 60/2004
a) Argumentele părților
Republica Estonia susține că teza potrivit căreia rezervele menajere nu pot fi luate în considerare în ceea ce privește calculul excedentului său este confirmată de interpretarea sistematică a Regulamentului nr. 60/2004. Astfel, atât considerentele (5), (6) și (8) ale acestui regulament, cât și considerentul (1) al regulamentului atacat ar face referire numai la necesitatea de a împiedica speculația, în condițiile în care aceasta, la fel ca orice perturbare a pieței, provine în mod necesar din revânzarea zahărului stocat, iar nu a celui deținut de gospodării. Acesta este motivul pentru care prețul zahărului a urcat în Estonia, după aderare, de la 0,35 euro pe kg la aproximativ 1,10 euro pe kg, pentru ca apoi să rămână stabil, pe când, în cazul speculației, ar fi fluctuat.
Republica Estonia subliniază că articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 stabilește că întregul excedent trebuie eliminat de pe piață în una dintre modalitățile pe care le prevede. Or niciuna dintre acestea nu ar putea fi pusă în aplicare de gospodării pentru a-și elimina propriile rezerve, care, de altfel, ar fi fost deja eliminate de pe piață. Astfel, obligația de a elimina rezervele menajere nu ar putea fi respectată prin intermediul plății sumei menționate la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004. Această plată ar putea constitui o sancțiune sau o despăgubire, însă nu ar permite eliminarea zahărului sau evitarea perturbărilor pieței. Tot astfel, dispoziția menționată s-ar aplica numai în cazul în care obligația de eliminare nu a putut fi respectată de agenții economici, iar articolul 1 din regulamentul atacat ar impune în mod expres eliminarea excedentului în conformitate cu articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, ceea ce nu ar face posibilă respectarea acestei obligații prin plata respectivei sume.
În plus, articolul 6 alineatul (3) din Regulamentul nr. 60/2004, care ar cuprinde mecanismul ce permite respectarea obligației prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din regulamentul menționat, ar demonstra că acesta din urmă nu prevede includerea rezervelor menajere în cadrul excedentelor, întrucât articolul 6 alineatul (3) menționat impune ca noile state membre să adopte un sistem de identificare a cantităților excedentare în vederea respectării obligației de eliminare care nu se referă decât la agenții economici care desfășoară activități comerciale. Articolul 6 alineatul (3) al doilea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004 ar stabili că noile state membre trebuie să oblige numai agenții economici să elimine de pe piață o cantitate echivalentă de zahăr sau de izoglucoză din cantitatea lor excedentară individuală.
În sfârșit, Republica Estonia consideră că ar fi greșit să se ajungă la concluzia că din Actul de aderare sau din Regulamentul nr. 60/2004 se desprinde o obligație de a împiedica gospodăriile să cumpere zahăr. Astfel, respectiva obligație nu ar reieși din dispozițiile acestora și, în plus, întrucât Actul de aderare și Regulamentul nr. 60/2004 au intrat în vigoare la 1 mai 2004, acestea nu ar putea să impună obligații noilor state membre anterior aderării acestora la Uniunea Europeană.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
În primul rând, trebuie amintit că principiul eliminării excedentelor, pe care urmărește să îl pună în practică Regulamentul nr. 60/2004, este stabilit la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare cu scopul de a evita orice perturbare a bunei funcționări a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului și în special a celor cauzate de elemente care au efecte asupra formării prețurilor și care sunt provocate de acumularea unor cantități anormale de zahăr în noile state membre înaintea aderării (a se vedea punctul 119 de mai sus).
În consecință, urmează să se considere că, spre deosebire de ceea ce susține Republica Estonia, Regulamentul nr. 60/2004 nu urmărește numai să combată speculația legată strict de comerț, ci și să prevină apariția unor perturbări ale mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului și să remedieze eventualele efecte nocive pentru stabilitatea acesteia din urmă provocate de existența unor cantități anormale de zahăr acumulate în noile state membre înaintea aderării.
Or, astfel cum a fost concluzionat la punctele 121-129 de mai sus, existența unor rezerve menajere considerabile reprezintă un risc important de perturbare a OCP în sectorul zahărului.
Pe de altă parte, astfel cum arată Comisia, în considerentul (7) al Regulamentului nr. 60/2004 este menționat în mod clar obiectivul eliminării de pe piață a cantităților din stocurile de zahăr care depășesc stocurile normale reportate, costurile trebuind să fie suportate de noul stat membru. În plus, în considerentul (8) al regulamentului menționat, se precizează că este atât în interesul Comunității, cât și în cel al noilor state membre să se împiedice acumularea stocurilor excedentare și, în orice caz, să se identifice agenții economici sau indivizii implicați în importante mișcări de natură speculativă. Aceasta confirmă, astfel cum susține în mod întemeiat Comisia, că obiectivul Regulamentului nr. 60/2004 nu este numai acela de a preveni speculația legată strict de comerț, ci și, la modul mai general, acela de a asigura eliminarea surplusului de zahăr constatat în noile state membre.
În sfârșit, este greșit să se susțină că analiza pieței estone a zahărului în cursul perioadei ulterioare aderării confirmă inexistența vreunui risc de perturbare. Astfel, faptul că, după aderare, prețul zahărului pe piața respectivă a urcat de la 0,35 euro pe kg la aproximativ 1,10 euro pe kg, pentru ca apoi să rămână stabil, nu este decât o consecință logică a aplicării în Estonia a OCP în sectorul zahărului. Respectiva OCP stabilește un preț minim pentru zahăr sub care niciun agent economic nu ar avea interes să vândă zahăr produs în cadrul cotei care i-a fost atribuite și sub care acesta nu poate vinde zahăr produs în afara respectivei cote, întrucât agentului economic în cauză îi revine o obligație de export fără restituire din partea Comunității. În aceste condiții, este perfect explicabil că prețul zahărului în Estonia a crescut după aderare pentru ca, apoi, să rămână stabil și din aceasta nu trebuie să se tragă concluzia inexistenței vreunui risc de perturbare a pieței.
Pe de altă parte, perturbarea pieței zahărului care ar putea fi provocată de existența unor rezerve menajere anormale nu este legată de vânzarea zahărului sub prețul garantat de OCP în sectorul zahărului, ci, astfel cum a fost subliniat la punctele 121-129 de mai sus, de eventuala scădere semnificativă a consumului în statele membre în care au fost constituite astfel de rezerve, ceea ce ar duce la apariția unui decalaj între cotele acordate în cadrul OCP în sectorul zahărului și consumul comunitar, în detrimentul producătorilor și, eventual, al bugetului comunitar.
În al doilea rând, este important de arătat că, în speță, concluziile pe care le trage Republica Estonia ca urmare a imposibilității practice de a elimina rezervele menajere în conformitate cu modalitățile menționate la articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 decurg dintr-o interpretare greșită a regulamentului menționat.
Astfel, teza Republicii Estonia se bazează, în esență, pe premisa că, în temeiul articolului 6 din Regulamentul nr. 60/2004, cantitățile excedentare care vor fi eliminate de un nou stat membru, pe cheltuiala sa și în conformitate cu modalitățile menționate la articolul amintit, trebuie să fie aceleași cu cele a căror existență a fost constatată de Comisie în respectivul stat. Aceasta presupune să existe o identitate între zahărul considerat excedentar și zahărul care trebuie eliminat.
Or o astfel de premisă este greșită.
Astfel, articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 prevede că noul stat membru în cauză asigură eliminarea de pe piață a unei cantități de zahăr sau de izoglucoză, fără intervenția comunitară, egală cu excedentul determinat de Comisie. Respectivul stat membru nu trebuie, astfel, să elimine zahărul considerat excedentar la 1 mai 2004, ci o cantitate de zahăr, chiar și cumpărată sau produsă ulterior acestei date, echivalentă cantității care a fost considerată excedentară de Comisie.
Această interpretare este confirmată de faptul că, în temeiul articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, în forma sa anterioară modificării operate prin Regulamentul nr. 651/2005, Comisia stabilește, la 31 octombrie 2004 cel târziu, pentru fiecare nou stat membru, cantitatea de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, izoglucoză și fructoză care depășește cantitatea considerată ca fiind un stoc reportat normal la și care trebuie eliminată de pe piață pe spezele noilor state membre. Potrivit alineatului (2) al acestei dispoziții, noul stat membru în cauză asigură eliminarea de pe piață a unei cantități de zahăr sau de izoglucoză, fără intervenția comunitară, egală cu cantitatea excedentară prevăzută la alineatul (1), până la cel târziu. Din coroborarea acestor două dispoziții reiese că Comisia are la dispoziție o perioadă de șase luni, începând cu data de , pentru a determina excedentul care exista la această dată și că statul membru în cauză are la dispoziție încă șase luni pentru a elimina o cantitate echivalentă excedentului menționat.
Este, așadar, perfect posibil ca acele cantități excedentare care existau pe teritoriul statului membru în cauză în mai 2004 să fi fost comercializate înainte de sfârșitul lunii octombrie 2004 și,
a fortiori
, înainte de sfârșitul lunii aprilie 2005.
Este adevărat că, în temeiul articolului 6 alineatul (3) primul paragraf din Regulamentul nr. 60/2004, autoritățile competente din noul stat membru trebuie să dispună la 1 mai 2004, pentru aplicarea alineatului (2), de un sistem de identificare a cantităților excedentare, schimbate sau transformate, de zahăr ca atare sau de produse transformate din zahăr, de izoglucoză și de fructoză, deținute de principalii agenți economici în cauză. Aceasta nu garantează însă faptul că mărfurile excedentare aflate în posesia respectivilor agenți economici nu vor ieși de sub controlul acestora din urmă și nu vor fi exportate în afara teritoriului acestora din urmă și chiar în afara teritoriului statului membru în cauză. În plus, dispoziția menționată nu se referă decât la principalii agenți economici, excluzând din sistemul de identificare astfel creat cantitățile excedentare de zahăr aflat în posesia agenților economici mai puțin importanți. Aceste din urmă cantități, privite în mod izolat, ar avea în mod necesar o pondere mai redusă în cadrul totalității excedentului constatat, însă, odată ce au fost însumate, ar putea reprezenta o parte care nu este neglijabilă sau chiar o parte substanțială a respectivului excedent.
Pe de altă parte, potrivit articolului 6 alineatul (3) al doilea, al treilea și al patrulea paragraf din Regulamentul nr. 60/2004, noul stat membru utilizează acest sistem pentru a-i constrânge pe operatorii în cauză să elimine de pe piață, pe speze proprii, o cantitate echivalentă de zahăr sau de izoglucoză din cantitatea lor excedentară individuală, operatorii în cauză trebuind să facă dovada în acest sens. În lipsa unei astfel de dovezi, acestora din urmă li se va factura de către noul stat membru o anumită sumă care este imputabilă bugetului național, calculată în funcție de cantitatea care trebuie eliminată. Această obligație nu privește însă operatorii principali.
În sfârșit, articolul 7 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, potrivit căruia statele membre comunică Comisiei dovada eliminării de pe piață, în conformitate cu articolul 6 alineatul (2), a cantității excedentare prevăzute la articolul 6 alineatul (1) și precizează metoda utilizată în acest sens, nu face referire la cantitățile eliminate de operatorii principali în temeiul alineatului (3), ci la o cantitate care le include în mod necesar pe acestea din urmă, însă care poate fi superioară acestora, și anume cantitatea echivalentă excedentului constatat în ceea ce privește statul membru în cauză.
Rezultă că obligația de eliminare ce revine noilor state membre în privința cărora Comisia a constatat existența unor excedente nu se referă la cantitatea de zahăr excedentar acumulată la 1 mai 2004, ci, pur și simplu, la o cantitate echivalentă acesteia din urmă.
Prin urmare, chiar dacă o parte din excedentul constatat în cazul Republicii Estonia sau în cazul unui alt nou stat membru a fost stocată sub forma unor rezerve menajere anormale și, astfel cum susține Republica Estonia, chiar dacă eliminarea acestor rezerve nu este posibilă potrivit modalităților de eliminare menționate la articolul 6 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, statul membru în cauză își poate totuși îndeplini obligația de eliminare procurându-și o cantitate de zahăr echivalentă celei reprezentate de rezervele sale menajere, pentru a o elimina în conformitate cu modalitățile menționate, urmând apoi să furnizeze Comisiei dovada în acest sens. Această cantitate ar putea fi achiziționată, după caz, la prețul pieței comunitare, de la agenții economici care desfășoară activități comerciale aflați în statul membru în cauză sau de la alți agenți economici comunitari. Procedând astfel, statul membru în cauză ar provoca o creștere a cererii comunitare egală cu scăderea artificială generată de rezervele sale menajere și ar compensa efectul negativ pe care îl are existența acestora asupra stabilității OCP în sectorul zahărului.
În cazul în care nu reușește să își îndeplinească obligația de eliminare a excedentului constatat de Comisie, statul membru în cauză va trebui, în conformitate cu articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, să plătească bugetului comunitar o sumă precisă calculată în funcție de cantitatea neeliminată.
Această dispoziție pune în aplicare, astfel cum susține Comisia, un sistem care urmărește să asigure că acele costuri suplimentare care sunt necesare pentru a face față eventualelor perturbări ale pieței zahărului ce decurg din existența unor excedente neeliminate nu vor fi suportate de bugetul sau de producătorii comunitari, ci de statele membre în cauză, cu respectarea punctului 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, potrivit căruia eliminarea excedentelor trebuie făcută pe cheltuiala respectivelor state, consecința logică a acestei din urmă dispoziții fiind aceea că și cheltuielile determinate de neeliminarea excedentelor în cauză trebuie să fie suportate de statele membre care ar fi trebuit să le elimine.
În final, trebuie respins argumentul Republicii Estonia potrivit căruia rezervele menajere au fost deja eliminate de pe piață în măsura în care au fost vândute consumatorilor. Astfel, modalitățile de eliminare permise de Regulamentul nr. 60/2004 sunt numai cele prevăzute la articolul 6 alineatul (2) din acesta, astfel cum subliniază chiar Republica Estonia, și simpla vânzare în interiorul statului membru în cauză nu figurează printre aceste modalități.
3. În ceea ce privește noțiunea „stoc” utilizată cu ocazia aderărilor anterioare
a) Observații introductive
Articolele 86 și 254 din Actul privind condițiile de aderare a Regatului Spaniei și a Republicii Portugheze și adaptările tratatelor (JO 1985, L 302, p. 23, denumit în continuare „Actul de aderare din 1985”), prevăd, în ceea ce privește aderarea (denumită în continuare „aderarea din 1986”) la Comunitatea Europeană a acestor două state (denumite în continuare „noile state membre din 1986”), că orice stoc de produse aflat în liberă circulație pe teritoriul Spaniei și Portugaliei la 1 martie 1986, a cărui cantitate depășește stocul normal de report, trebuie eliminat de statele respective, pe cheltuiala acestora. Articolul 142 alineatul (2) din Actul de aderare din 1994 și articolul 7 din Regulamentul (CEE) nr. 3577/90 al Consiliului din privind măsurile de tranziție și adaptările necesare în sectorul agricol ca urmare a unificării Germaniei (
JO L 353, p. 23
, Ediție specială, 03/vol. 9, p. 80) au un conținut echivalent,
mutatis mutandis
, în ceea ce privește stocurile aflate pe teritoriul noilor state membre din 1995 la momentul aderării acestora din urmă la Uniunea Europeană în 1995 și, respectiv, pe teritoriul fostei Republici Democrate Germane la momentul reunificării germane. Aceste patru dispoziții și punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare sunt similare.
Dispozițiile care au stabilit conținutul concret al obligației de eliminare a excedentelor în cadrul, pe de o parte, al aderărilor din 1986 și din 1995, precum și la momentul reunificării germane și, pe de altă parte, în cadrul aderării noilor state membre în 2004 prezintă însă diferențe importante.
Astfel, articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 3770/85 al Consiliului din 20 decembrie 1985 privind stocurile de produse agricole aflate în Spania (
JO L 362, p. 18
) prevede că este considerată stoc de produse orice cantitate de produse, cu excepția cantităților minime, care aparține sau care este deținută de Regatul Spaniei sau de orice persoană fizică sau juridică. Articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul (CEE) nr. 3771/85 al Consiliului din privind stocurile de produse agricole aflate în Portugalia (
JO L 362, p. 21
) este identic,
mutatis mutandis
, cu articolul 3 alineatul (2) din Regulamentul nr. 3770/85 în ceea ce privește Republica Portugheză. Astfel, aceste două dispoziții instituie o regulă
de minimis
în ceea ce privește noțiunea„stoc” utilizată cu ocazia aderării din 1986, axată pe importanța cantității aflate în rezervă, și nu pe calitatea deținătorului acesteia.
Nicio dispoziție din cadrul normelor privind aderarea din 1995 sau din cadrul celor privind reunificarea germană nu stabilește, în ceea ce privește zahărul, o regulă
de minimis
identică. Cu toate acestea, o astfel de regulă reiese din articolul 6 din Regulamentul (CE) nr. 3300/94 al Comisiei din 21 decembrie 1994 de stabilire a unor măsuri tranzitorii în sectorul zahărului ca urmare a aderării Austriei, Finlandei și Suediei (
JO L 341, p. 39
) și din articolul 2 primul paragraf din Regulamentul (CEE) nr. 2761/90 al Comisiei din privind stocurile de produse agricole aflate pe teritoriul fostei Republici Democrate Germane (
JO L 267, p. 1
), astfel cum va fi analizat în cele ce urmează.
Regulamentul nr. 60/2004 nu conține, în schimb, o regulă
de minimis
care să permită în mod expres excluderea cantităților foarte reduse.
O a doua diferență importantă între sistemul de eliminare a excedentelor de zahăr instituit cu ocazia aderărilor din 1986 și din 1995 și a reunificării germane și cel instituit cu ocazia aderării din 2004 este metoda de determinare a excedentelor.
În ceea ce privește aderarea din 1986, potrivit articolului 5 alineatul (1) din Regulamentele nr. 3770/85 și nr. 3771/85, cu excepția cazului în care există dispoziții specifice referitoare la anumite produse, se consideră ca fiind un stoc normal de report stocul de funcționare necesar pentru nevoile pieței pertinente în cursul unei perioade ce urmează a fi determinată, aceste nevoi fiind evaluate în special în funcție de consumul, de prelucrarea și de exportul tradiționale, ținând seama de criteriile și de obiectivele specifice fiecărei organizări comune a pieței.
Potrivit articolului 8 alineatul (1) și alineatul (2) litera (a) din Regulamentele nr. 3770/85 și nr. 3771/85, normele de aplicare a respectivelor regulamente se referă în special la stabilirea stocurilor menționate la articolele 86 și 254 din Actul de aderare din 1985 pentru produsele ale căror cantități depășesc stocul normal de report. Acesta este motivul pentru care articolul 2 din Regulamentul (CEE) nr. 579/86 al Comisiei din 28 februarie 1986 de stabilire a normelor referitoare la stocurile de produse din sectorul zahărului aflate la în Spania și în Portugalia (
JO L 57, p. 21
), care aplică, în sectorul zahărului, Regulamentele nr. 3770/85 și nr. 3771/85, nu stabilește excedentele atribuite de Comisie Regatului Spaniei și Republicii Portugheze, ci stocul normal de report pentru aceste state la data aderării acestora la Comunitate. Respectivele state sunt cele care, în temeiul dispozițiilor articolului 3 din Regulamentul nr. 579/86 coroborate cu cele ale articolului 4 din acest regulament, trebuie să procedeze apoi la calculul excedentelor lor. În acest scop, statele în cauză trebuie să efectueze un recensământ al stocurilor aflate în liberă circulație pe teritoriul lor la data aderării din 1986, pe baza declarațiilor deținătorilor unor cantități de zahăr sau de izoglucoză de cel puțin 3 tone, aceste declarații trebuind să fie transmise autorităților competente înaintea datei de . Apoi, statele în cauză trebuie să asigure exportul în afara Comunității, înaintea datei de , a unei cantități egale cu diferența dintre cantitatea stabilită în urma recensământului și stocul normal de report stabilit de Comisie.
Prin urmare, în măsura în care recensământul este efectuat numai în ceea ce privește cantitățile mai mari de 3 tone, obligația de eliminare nu se referă, în practică, decât la o cantitate echivalentă cu diferența dintre ansamblul rezervelor individuale de mai mult de 3 tone existente în statul membru în cauză și stocul normal de report determinat de Comisie, astfel cum prevede regula
de minimis
enunțată la articolul 3 alineatul (2) din Regulamentele nr. 3770/85 și nr. 3771/85.
Sistemul instituit prin dispozițiile pertinente referitoare la aderarea din 1995 este identic, în esență, cu cel stabilit prin Regulamentul nr. 579/86. Astfel, în ceea ce privește aderarea din 1995, articolele 5, 6 și 7 din Regulamentul nr. 3300/94 sunt echivalente,
mutatis mutandis
, cu articolele 2, 3 și, respectiv, 4 din Regulamentul nr. 579/86. Articolele 6 și 7 din Regulamentul nr. 3300/94 pun în practică o regulă
de minimis
echivalentă celei puse în aplicare prin articolele 3 și 4 din Regulamentul nr. 579/86.
Sistemul instituit prin dispozițiile pertinente referitoare la reunificarea germană prezintă de asemenea numeroase asemănări cu cel stabilit prin Regulamentul nr. 579/86. Cu toate acestea, există două diferențe fundamentale.
Astfel, în primul rând, potrivit articolului 2 din Regulamentul nr. 2761/90, Republica Federală Germania trebuie să efectueze un recensământ și să realizeze un inventar pentru determinarea stocurilor private constituite din anumite produse, inclusiv zahăr, aflate pe teritoriul fostei Republici Democrate Germane la data unificării, cu excepția cantităților minime. Al doilea paragraf al acestei dispoziții prevede însă că, în vederea aplicării paragrafului precedent, Republica Federală Germania poate utiliza și metode statistice. Or această posibilitate nu a fost acordată noilor state membre din 1986, și nici celor din 1995 cu ocazia aderărilor precedente.
În al doilea rând, Regulamentul nr. 2761/90 nu instituia obligația Republicii Federale Germania de a elimina cantitățile, stabilite în urma recensământului sau calculate prin metode statistice, care depășeau un stoc reportat normal, obligație menționată totuși la articolul 7 din Regulamentul nr. 3577/90.
În orice caz, toate sistemele descrise prezintă o diferență fundamentală față de sistemul creat prin Regulamentul nr. 60/2004. Astfel, în cadrul acestuia din urmă, nu se prevede că revine Comisiei sarcina de a stabili stocurile normale de report ale fiecărui nou stat membru pentru a-l însărcina apoi pe acesta să realizeze un recensământ al cantităților mai mari de 3 tone existente pe teritoriul său și să calculeze propriul său excedent, prin compararea valorii astfel obținute cu valoarea ce corespunde stocurilor normale de report determinate de Comisie (sistemul corespunzător aderărilor din 1986 și din 1995). Nici nu trebuie ca noul stat membru în cauză să realizeze un recensământ al stocurilor sale constituite din cantități care depășesc o anumită valoare minimă (sistemul reunificării germane). Dimpotrivă, potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, Comisia determină direct și unilateral excedentul fiecărui nou stat membru.
În plus, astfel cum rezultă din această dispoziție, Comisia nu efectuează calculul excedentelor pe baza unui eventual recensământ al principalilor deținători de stocuri din fiecare stat membru, ci luând în considerare în special evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza, producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză și, în sfârșit, circumstanțele în care s-au constituit stocurile.
În consecință, Comisia calculează excedentul fiecărui nou stat membru utilizând statisticile macroeconomice disponibile, și nu în urma observării directe a situației reale a stocurilor la nivel microeconomic. Acesta este motivul pentru care se indică, în considerentul (9) al Regulamentului nr. 60/2004, că, pentru determinarea stocurilor și pentru eliminarea stocurilor excedentare astfel identificate, noile state membre trebuie să comunice Comisiei statisticile cele mai recente privind schimburile comerciale, producția și consumul de produse avute în vedere, iar nu un recensământ pe baza căruia ar fi realizat calculul.
Totuși, acest sistem permite o anumită flexibilitate, în măsura în care, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, rezultatele analizelor macroeconomice pot fi adaptate în funcție de circumstanțele în care s-au constituit stocurile.
În lumina tuturor acestor considerații urmează să fie prezentate și, apoi, examinate argumentele părților.
b) Argumentele părților
Republica Estonia susține că excluderea rezervelor menajere din sfera noțiunii „stocuri” este conformă cu punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, în special în măsura în care această dispoziție este aproape identică cu cele adoptate cu ocazia aderărilor din 1986 și din 1995, potrivit cărora noile state membre din 1986 și din 1995 erau supuse unor obligații privind eliminarea excedentelor acestora echivalente cu obligația ce revine noilor state membre, aceste din urmă dispoziții excluzând în mod evident rezervele menajere din sfera noțiunii „stocuri care trebuie eliminate”, întrucât numai stocurile mai mari de 3 tone erau luate în considerare în vederea determinării excedentelor noilor state membre din 1986 și din 1995.
Aceasta ar dovedi că noțiunea „stocuri private” care figurează la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare nu se referă la gospodării, ci la agenții economici care desfășoară activități comerciale, rezervele menajere fiind în Estonia în medie de 72 kg pe gospodărie.
În special, nu s-ar putea considera că aderarea din 1995 și cea din 2004 ar fi diferite, în ceea ce privește rezervele menajere, pentru motivul că, în cadrul acesteia din urmă, riscurile ar fi mai importante ca urmare a dimensiunii piețelor noilor state membre. Astfel, acest fapt nu ar fi adevărat decât în ipoteza în care rezervele menajere ale noilor state membre ar reprezenta un risc serios pentru funcționarea pieței. Or cele 43000 de tone de rezerve menajere din Estonia ar fi neglijabile în raport cu cele 13420682 de tone din cadrul cotelor A și B din Uniunea Europeană.
În final, în cazul în care Comisia intenționa să acționeze într-un mod diferit, aceasta ar fi trebuit să indice expres acest lucru, în special atunci când și-a exprimat intenția de a trata chestiunea stocurilor agricole ținând seama de experiența dobândită cu ocazia aderărilor anterioare, fapt care ar fi demonstrat de documentul Comisiei din 30 ianuarie 2002 privind stocurile (denumit în continuare „SIP”) și confirmat de o scrisoare din adresată ambasadorului Republicii Estonia.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
c) Aprecierea Tribunalului
Teza Republicii Estonia constă, în esență, în a susține că, în măsura în care dispozițiile care au fost adoptate cu ocazia aderărilor din 1985 și din 1995, precum și cu ocazia reunificării germane au instituit un sistem de eliminare a excedentelor din care cantitățile minime au fost, în practică, excluse, noțiunea „stocuri” la care se referă obligațiile respective, care este identică în esență cu cea avută în vedere la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, nu poate include cantitățile minime precum cele reprezentate de rezervele menajere.
Această teză nu poate fi acceptată.
Astfel, protocoalele și anexele la un act de aderare reprezintă dispoziții de drept primar care, cu excepția cazului în care actul de aderare dispune altfel, nu pot fi suspendate, modificate sau abrogate decât în conformitate cu procedurile stabilite în ceea ce privește revizuirea tratatelor originare (Hotărârea Curții din 11 septembrie 2003, Austria/Consiliul, C-445/00, Rec., p. I-8549, punctul 62).
Or, în principiu, conținutul unei dispoziții de drept primar nu poate fi interpretat în lumina dispozițiilor de drept derivat care au fost eventual adoptate de instituții în vederea aplicării sale. Dimpotrivă, dreptul derivat este cel care trebuie interpretat, în cazul în care o astfel de interpretare este necesară și în măsura posibilului, în sensul conformității sale cu dispozițiile de drept primar (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 25 noiembrie 1986, Klensch și alții, 201/85 și 202/85, Rec., p. 3477, punctul 21).
În această privință, trebuie subliniat că nici dispozițiile, menționate la punctul 182 de mai sus, care prevedeau o obligație de eliminare a excedentelor în cadrul aderărilor din 1986 și din 1995, precum și cu ocazia reunificării germane, nici punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare nu limitează noțiunea „stocuri” la cantitățile care depășesc un anumit nivel.
Pe de altă parte, în cazul în care o dispoziție de drept comunitar poate face obiectul mai multor interpretări, trebuie să fie preferată cea care este de natură să îi păstreze efectul util (Hotărârea Curții din 24 februarie 2000, Comisia/Franța, C-434/97, Rec., p. I-1129, punctul 21). Prin urmare, în cazul în care ar exista o incertitudine cu privire la nivelul minim al cantităților la care se referă noțiunea „stocuri” care figurează în cadrul respectivelor obligații, aceasta ar trebui clarificată prin alegerea interpretării care poate asigura efectul util al acestora din urmă.
Or, astfel cum a fost explicat la punctul 119 de mai sus, scopul obligațiilor în cauză este în principal, în ceea ce privește zahărul, evitarea oricăror perturbări ale bunei funcționări a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului și în special a celor cauzate de elemente care au efecte asupra formării prețurilor și care sunt provocate de acumularea unor cantități anormale de zahăr în noile state membre înaintea aderării. Prin urmare, respectivele obligații ar fi lipsite de efect util în cazul în care cantitățile minime ar fi excluse de la bun început din sfera noțiunii „stocuri”, în măsura în care s-ar putea produce o perturbare a pieței în cazul în care cantitățile minime stocate ar fi atât de numeroase, încât, luate împreună, ar reprezenta o parte substanțială a pieței în cauză.
Aceasta nu exclude posibilitatea Comisiei, în cadrul măsurilor pe care le adoptă pentru a pune în aplicare un sistem de eliminare ce urmărește să asigure efectul util al obligațiilor menționate la punctele 182 și 209 de mai sus, de a decide, din motive de simplificare administrativă sau de proporționalitate, să limiteze obligațiile care decurg din sistemul menționat numai la cantitățile stocate ce au o anumită importanță, în cazul în care consideră că, în acest mod, nu compromite obiectivul imperativ de a evita orice perturbare a pieței. Decizia Comisiei în această privință nu poate decât să depindă de riscurile pe care le prezintă, în opinia sa, fiecare aderare pentru stabilitatea pieței.
Numai din această perspectivă trebuie să se țină seama de existența unor diferențe importante între dispozițiile care au definit conținutul concret al obligației de eliminare a excedentelor în cadrul, pe de o parte, al aderărilor din 1986 și din 1995, precum și la momentul reunificării germane și, pe de altă parte, în cadrul aderării din 2004.
În ceea ce privește argumentul Republicii Estonia întemeiat pe faptul că Comisia ar fi trebuit să explice pentru ce motiv a decis să acționeze într-un mod diferit față de aderările anterioare, este vorba, în realitate, de un motiv întemeiat pe încălcarea obligației de motivare, astfel încât acesta va fi examinat în cadrul celui de al treilea motiv invocat.
Cea de a treia subdiviziune a primului aspect al motivului trebuie, așadar, să fie respinsă.
4. În ceea ce privește interpretarea articolului 32 CE
a) Argumentele părților
Republica Estonia arată că articolul 32 alineatul (1) CE exclude gospodăriile din politica agricolă comună. Rezervele menajere nu ar putea, așadar, să fie reglementate de normele referitoare la această politică, printre care se numără și Regulamentul nr. 60/2004. Pe de altă parte, gospodăriile nu ar putea abuza de mecanismele instituite de OCP în sectorul zahărului, revânzând respectivele rezerve la un preț mai ridicat sau exportându-le cu o restituire din partea Comunității. Motivul pentru care organismele de intervenție au cumpărat 1000000 de tone de zahăr în urma aderării nu ar fi existența în Estonia a 43000 de tone de rezerve menajere, ci un nivel al restituirilor la export mai scăzut decât cel prevăzut și, mai ales, sporirea producției de zahăr la hectar, care a atins în cursul anului de comercializare 2004/2005 un randament de 9,10 tone la hectar, în loc de 8,17 tone la hectar, astfel cum era prevăzut, fapt confirmat de declasarea de către Comisie a aproximativ 1900000 de tone pentru anul de comercializare 2005/2006.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Este adevărat că, astfel cum subliniază Republica Estonia, articolul 32 alineatul (1) CE prevede că „[p]iața comună cuprinde agricultura și comerțul cu produse agricole”. Nu este însă mai puțin adevărat că alineatul (4) al aceluiași articol prevede că „[f]uncționarea și dezvoltarea pieței comune pentru produsele agricole trebuie să fie însoțite de instituirea unei politici agricole comune”.
Trebuie amintit în această privință că sfera competenței comunitare în domeniul agricol trebuie interpretată în lumina articolului 33 CE, care enunță obiectivele politicii agricole comune, și a articolului 34 CE, care prevede, printre altele, că, în vederea îndeplinirii obiectivelor prevăzute la articolul 33 CE, se instituie o organizare comună a piețelor agricole și că această organizare poate include toate măsurile necesare pentru realizarea obiectivelor menționate (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 21 februarie 1979, Stölting, 138/78, Rec., p. 713, și Hotărârea Curții din , Regatul Unit/Consiliul, 68/86, Rec., p. 855, punctul 9).
Obiectivele politicii agricole enunțate la articolul 33 CE au în vedere în special asigurarea unui nivel de trai echitabil pentru populația agricolă, în special prin majorarea venitului individual al lucrătorilor din agricultură, și stabilizarea piețelor.
Rezultă din aceasta că obiectivele politicii agricole trebuie interpretate astfel încât să permită instituțiilor comunitare să își îndeplinească responsabilitățile ținând seama de mecanismele necesare, să prevină perturbările piețelor și să asigure venitul individual considerat a fi adecvat pentru cei care lucrează în acest sector.
Potrivit articolului 34 alineatul (2) CE, organizarea comună în una dintre formele prevăzute la alineatul (1) al acestui articol poate include toate măsurile necesare pentru realizarea obiectivelor definite la articolul 33 CE și în special reglementarea prețurilor, a subvențiilor pentru producerea și comercializarea diferitelor produse, a sistemelor de depozitare și de report și a mecanismelor comune de stabilizare a importurilor sau a exporturilor.
Astfel cum reiese din cele prezentate anterior, controlul cantităților anormale de zahăr aflate în rezerve în noile state membre înaintea aderării acestora la Uniunea Europeană, printre care se numără și rezervele menajere, este o condiție imperativă pentru a evita eventualele perturbări ale OCP în sectorul zahărului apărute ca urmare, printre altele, a previzibilei scăderi artificiale a cererii cauzate de folosirea acestor rezerve în locul cantităților care ar fi fost cumpărate pe piață, și aceasta în detrimentul veniturilor producătorilor comunitari și al bugetului comunitar.
Rezultă că luarea în considerare a rezervelor menajere pentru a calcula cantitatea totală a excedentelor existente în noile state membre, necesară pentru a evita apariția problemelor menționate anterior, se numără printre măsurile care trebuie adoptate în cadrul politicii agricole comune. Teza Republicii Estonia trebuie, așadar, să fie respinsă.
5. În ceea ce privește interpretarea noțiunii „deținători de stocuri excedentare” efectuată de Curte
a) Argumentele părților
Potrivit Republicii Estonia, Curtea a limitat noțiunea „deținători de stocuri excedentare” numai la agenții economici care desfășoară activități comerciale (Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, punctul 42). Această interpretare ar fi fost efectuată într-un context normativ identic cu cel din prezenta cauză. În special, Curtea ar face trimitere la articolul 4 alineatul (2) din Regulamentul (CE) nr. 3108/94 al Comisiei din 19 decembrie 1994 privind măsurile tranzitorii care trebuie adoptate ca urmare a aderării Austriei, a Finlandei și a Suediei în ceea ce privește schimburile comerciale de produse agricole (
JO L 328, p. 42
), al cărui conținut ar fi identic, în esență, cu cel al Regulamentului nr. 60/2004 în ceea ce privește noțiunea „stocuri excedentare”.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Este adevărat că, astfel cum arată Republica Estonia, Curtea a reținut, în Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, o definiție a noțiunii „deținător de stocuri excedentare”, în sensul Regulamentului nr. 3108/94, care nu include decât agenții economici care desfășoară activități comerciale. Curtea a stabilit că această noțiune, în sensul articolului 4 din regulamentul menționat, includea orice persoană care avea dreptul de a introduce produsul stocat pe piață și de a obține un profit din aceasta (punctul 45 din hotărâre).
Cu toate acestea, este greșit modul în care Republica Estonia interpretează hotărârea menționată, chiar dacă articolul 145 alineatul (2) din Actul de aderare din 1994, care prevede că noile state membre din 1995 trebuie să elimine excedentele pe cheltuiala acestora, și punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare sunt foarte asemănătoare, iar Regulamentul nr. 60/2004 urmărește punerea în aplicare a acestuia din urmă.
În această privință, trebuie subliniat în primul rând că, în Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, Curtea nu a definit noțiunea „deținători de stocuri excedentare” menționată la articolul 145 alineatul (2) din Actul de aderare din 1994, și nici pe cea menționată într-un act de aplicare a acestuia din urmă. Astfel, articolul 4 din Regulamentul nr. 3108/94 nu impune nicio obligație de eliminare a vreunei cantități de produse agricole, ci numai aplicarea unor taxe stocurilor excedentare constatate. Acesta este motivul pentru care Curtea s-a limitat să indice că respectiva dispoziție permitea atenuarea caracterului constrângător al obligației noilor state membre din 1995, prevăzută la articolul 145 alineatul (2) din Actul de aderare din 1994, de a elimina astfel de stocuri pe cheltuiala lor, fără a stabili că dispoziția în cauză putea constitui o normă de aplicare a acestuia.
Or trebuie constatat în această privință că faptul că deținătorii de stocuri excedentare nu sunt taxați pentru deținerea acestora din urmă decât în cazul în care sunt agenți economici care desfășoară activități comerciale nu înseamnă în mod necesar că noțiunea „stocuri excedentare care trebuie eliminate” nu ar putea include decât stocurile deținute de agenții economici care desfășoară activități comerciale.
Pe de altă parte, există o diferență fundamentală între aplicarea unei taxe în cazul deținerii de stocuri excedentare, care nu se poate referi, în practică, decât la persoanele care dețin o cantitate minimă, și luarea în considerare a cantităților excedentare existente într-un stat membru, care poate include cantitățile minime dacă este realizată, precum în speță, pe baza observațiilor referitoare la anumite variabile macroeconomice.
În consecință, faptul că a fost precizat de Curte că deținătorii de stocuri care trebuiau impozitați în temeiul Regulamentului nr. 3108/94 erau agenții economici care desfășurau activități comerciale nu înseamnă în mod necesar că acele cantități care nu sunt deținute de agenții economici respectivi nu pot fi luate în considerare în calitate de excedente în cadrul adoptării regulamentului atacat.
În al doilea rând, este important de subliniat că, în cauza Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, Curtea nu urmărea să răspundă la întrebarea dacă în noțiunea „deținători de stocuri excedentare” menționată la articolul 4 din Regulamentul nr. 3108/94 erau incluși numai agenții economici care dețineau cantități anormale dintr-un anumit produs sau și gospodăriile care constituiseră rezerve anormale. Curtea urmărea numai să stabilească dacă, astfel cum susținea guvernul austriac în cauza în care s-a pronunțat respectiva hotărâre, numai persoana care poate dispune de marfă trebuie considerată deținătoare a acesteia în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 3108/94, sau, astfel cum susținea Comisia, dacă termenul „deținători” în sensul dispoziției amintite desemnează persoana care exercită controlul efectiv asupra stocurilor sau care le deține în mod efectiv și material, ceea ce ar include și titularul unui drept de gaj sau transportatorul, care nu are în mod necesar dreptul de a dispune în mod liber de acestea (punctele 40, 41 și 43 din hotărâre). Numai în acest context a stabilit Curtea că noțiunea „deținători”, în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 3108/94, se referea la persoanele care, la data de 1 ianuarie 1995, aveau dreptul de a introduce produsul stocat pe piață în vederea obținerii unui profit, a cărui anulare reprezenta tocmai obiectivul aplicării taxelor în cauză (punctul 42 din hotărâre). Prin urmare, această concluzie nu trebuie interpretată în mod extensiv.
În al treilea rând, trebuie subliniat că definiția „deținătorilor de stocuri excedentare” reținută de Curte în Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, nu exclude numai persoanele altele decât agenții economici care desfășoară activități comerciale, ci și agenții economici care desfășoară activități comerciale care nu ar putea obține un profit anormal din vânzarea produsului stocat. Astfel, Curtea a ajuns la concluzia că noțiunea „deținători”, în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 3108/94, trebuia să fie interpretată ca referindu-se la persoanele care, la data de 1 ianuarie 1995, aveau dreptul de a introduce produsul stocat pe piață în vederea obținerii unui profit, a cărui anulare reprezenta tocmai obiectivul aplicării taxelor în cauză (punctul 42 din hotărâre), acest profit fiind legat de avantajele economice de care ar fi beneficiat agenții economici care au constituit stocuri excedentare la un preț redus (punctul 22 din hotărâre). Cu toate acestea, articolul 145 alineatul (2) din Actul de aderare din 1994 obliga noile state membre din 1995 să elimine excedentele existente pe teritoriul lor, și nu numai pe cele care generau un profit anormal pentru deținătorii lor. Acesta este motivul pentru care, de exemplu, dispozițiile articolului 5 din Regulamentul nr. 3300/94 coroborate cu cele ale articolelor 6 și 7 din acest regulament impuneau Republicii Austria obligația eliminării cantităților de zahăr, calculate prin însumarea stocurilor mai mari de 3 tone, care depășeau cantitatea de referință de 294177 de tone, în condițiile în care prețul zahărului înainte de anul 1995 era superior prețului comunitar, potrivit Comisiei.
În al patrulea rând, interpretarea realizată de Curte în Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, nu poate fi examinată făcând abstracție de faptul că a fost efectuată într-un context normativ cu totul diferit față de cel din speță. Astfel, dispozițiile articolului 5 din Regulamentul nr. 3300/94 coroborate cu cele ale articolelor 6 și 7 din acest regulament limitaseră, în practică, obligația eliminării stocurilor excedentare la cantitățile calculate numai prin însumarea stocurilor individuale mai mari de 3 tone, care depășeau stocurile normale de report stabilite de Comisie pentru fiecare dintre noile state membre din 1995. Ar fi astfel incorect să se considere că noțiunea „deținător” în sensul articolului 4 din Regulamentul nr. 3108/94, astfel cum a fost interpretată de Curte, se aplica în cazul altor persoane decât agenții economici care desfășurau activități comerciale, în condițiile în care Comisia limitase ulterior, în practică, obligația eliminării excedentelor la cantitățile mai mari de 3 tone.
Având în vedere cele de mai sus, urmează să se concluzioneze că, din definiția în cauză reținută de Curte în Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, nu reiese faptul că rezervele menajere trebuie excluse din calculul excedentelor unui nou stat membru, în sensul Regulamentului nr. 60/2004. Teza reclamantei și, prin urmare, primul aspect al celui de al doilea motiv invocat de aceasta trebuie să fie respinse.
C —
Cu privire la al doilea aspect
Republica Estonia susține că regulamentul atacat, prin faptul că include rezervele menajere în cadrul excedentului care i-a fost atribuit, a încălcat articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, potrivit căruia Comisia trebuie să țină seama de circumstanțele specifice în care s-au constituit stocurile cu ocazia determinării excedentelor, afirmație care este contestată de Comisie.
În această privință, potrivit Republicii Estonia, Comisia era obligată să ia în considerare trei circumstanțe specifice referitoare la situația sa, și anume poziția specială pe care o ocupă zahărul în economia și în cultura estonă, schimbarea metodei privind determinarea excedentelor și contribuția Comunității la constituirea acestora din urmă.
La rândul său, Republica Letonia susține că Comisia nu a luat în considerare în mod suficient dezvoltarea economiei noilor state membre.
Trebuie examinate, independent unele de altele, în primul rând, argumentele prezentate de Republica Estonia referitor la faptul că nu au fost luate în considerare de Comisie cele trei circumstanțe și, în al doilea rând, argumentul invocat de Republica Letonia. În prealabil, trebuie stabilit conținutul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
1. Observații prealabile referitoare la conținutul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004
Trebuie amintit că, potrivit articolului 6 alineatul (1) din Regulamentul nr. 60/2004, în vederea stabilirii excedentelor noilor state membre, Comisia ia în considerare în special evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza, producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză și, în sfârșit, circumstanțele în care s-au constituit stocurile (a se vedea punctul 13 de mai sus).
Regulamentele care au stabilit cadrul normativ al eliminării excedentelor de zahăr cu ocazia aderărilor din 1986 și din 1995, și anume Regulamentul nr. 579/86 și, respectiv, Regulamentul nr. 3300/94, nu conțin o dispoziție analogă celei din articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004. Astfel, potrivit acestor două regulamente, toate cantitățile ce rezultă din însumarea stocurilor mai mari de 3 tone care depășesc stocurile normale de report calculate de Comisie sunt automat considerate excedente.
Sistemul instituit prin Regulamentul nr. 60/2004 prevede, așadar, o reală flexibilitate în raport cu sistemele instituite cu ocazia aderărilor precedente, în măsura în care permite ca o anumită rezervă de zahăr să nu fie luată în considerare în calitate de excedent în funcție de circumstanțele în care respectiva rezervă a fost constituită.
Trebuie subliniat însă că nu se explică în Regulamentul nr. 60/2004 care sunt circumstanțele specifice privind constituirea stocurilor pe care Comisia trebuie să le ia în considerare și nici care este rolul pe care acestea trebuie să îl joace în cadrul evaluării Comisiei.
În aceste condiții, este important de amintit că, astfel cum a fost menționat la punctul 115 de mai sus, pentru interpretarea unei dispoziții de drept comunitar, este necesar să se țină seama nu numai de termenii în care aceasta este formulată, ci și de contextul său și de obiectivele urmărite de reglementarea din care aceasta face parte, precum și de ansamblul dispozițiilor dreptului comunitar. Noțiunea „circumstanțe în care s-au constituit stocurile” trebuie, așadar, interpretată în lumina obiectivului Regulamentului nr. 60/2004.
În această privință, trebuie subliniat că scopul măsurilor instituite prin Regulamentul nr. 60/2004 este în special evitarea perturbărilor pieței comunitare a zahărului în detrimentul bugetului comunitar și al producătorilor (a se vedea punctul 163 de mai sus). Prin urmare, se impune concluzia că luarea în considerare a circumstanțelor în care s-au constituit stocurile potrivit articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 nu poate avea ca efect generarea unui risc de perturbare a pieței.
Urmează, așadar, să se concluzioneze că articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 permite numai excluderea din calculul excedentelor a anumitor stocuri constituite, care ar trebui să fie privite drept excedente potrivit celorlalte criterii menționate la articolul 6 alineatul (1) din regulamentul amintit, însă care nu reprezintă un risc de perturbare a pieței având în vedere circumstanțele existente. Aceasta ar fi situația, de exemplu, a constituirii de stocuri în perspectiva unei creșteri foarte importante a consumului sau a faptului că, din motive specifice, nivelul stocurilor era anormal de scăzut în cursul perioadei imediat anterioare aderării.
Din textul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 nu reiese în schimb că circumstanțele în cauză trebuie să fie specifice numai situației dintr-un anumit stat membru.
În lumina acestor considerații trebuie să fie examinat prezentul aspect al motivului invocat.
2. Cu privire la importanța consumului de zahăr în Estonia
a) Argumentele părților
Republica Estonia arată că, în ceea ce privește consumul de zahăr, situația din Estonia se deosebește de cea existentă în celelalte state membre. În primul rând, estonii ar avea un venit mediu mult mai scăzut decât cel al resortisanților vechilor state membre și ar cheltui pentru hrană, băuturi și tutun un procent din venit care este dublu față de cel cheltuit de aceștia din urmă. În al doilea rând, 96% din dulcețuri, 92% din compoturi și 54% din sucurile de fructe ar fi produse la domiciliu în Estonia, țară în care consumul de zahăr pe persoană ar fi cu 20% mai mare decât cel din vechile state membre. În al treilea rând, Estonia nu ar produce zahăr și, înainte de aderare, nu a perceput taxe vamale pe acest produs, prețul eston fiind echivalent cu o treime din prețul comunitar. Ca urmare a acestui ansamblu de elemente, precum și a penuriei în aprovizionare suferite de acest stat în urma dobândirii independenței față de Uniunea Sovietică, estonii ar fi fost foarte sensibili la prețul zahărului. Prin urmare, în măsura în care erau convinși că acesta din urmă va crește după aderarea Republicii Estonia la Uniunea Europeană, aceștia ar fi cumpărat cantități de zahăr în medie de 30 kg pe locuitor și de 72 kg pe gospodărie, valoarea totală a importurilor crescând de la 65478 de tone în anul de comercializare 2002/2003 la 160023 de tone în anul de comercializare 2003/2004. În schimb, în Malta și în Cipru, singurele dintre noile state membre care nu erau state producătoare de zahăr, nu ar exista o producție tradițională de dulceață, iar venitul pe cap de locuitor ar fi mai ridicat. Astfel, majorarea prețului zahărului nu ar reprezenta o sarcină comparabilă pentru resortisanții acestor două noi state membre, care nu ar fi constituit, așadar, rezerve de zahăr.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Teza Republicii Estonia echivalează, în esență, cu a susține că Comisia ar fi trebuit să ia în considerare faptul că, în Estonia, consumatorii aveau un interes evident și chiar fundamental să constituie importante rezerve menajere în perspectiva creșterii previzibile a prețului zahărului în Estonia în urma aderării.
În această privință, trebuie reținut că este adevărat că, în Estonia, consumatorii aveau, în cursul perioadei imediat anterioare aderării, un interes important să constituie rezerve de zahăr pentru a întârzia, în măsura posibilului, impactul pe care îl va avea asupra bugetului lor creșterea prevăzută, cu 300%, a prețului acestui produs în urma aderării.
Cu toate acestea, luarea în considerare a unei astfel de circumstanțe pentru a exclude rezervele astfel constituite din noțiunea „excedent” ar împiedica atingerea scopului avut în vedere de Regulamentul nr. 60/2004, care este prevenirea perturbărilor în cadrul pieței zahărului legate de constituirea de excedente (a se vedea punctul 163 de mai sus).
În consecință, existența unor motive obiective care fac să fie interesantă constituirea de rezerve menajere nu poate fi considerată o circumstanță în care s-au constituit stocurile, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
În ceea ce privește argumentul potrivit căruia zahărul este utilizat într-o mult mai mare măsură în Estonia decât în celelalte state membre, trebuie subliniat că, chiar presupunând că acesta ar fi adevărat, aceasta nu ar însemna nicidecum că excedentele constituite sub forma rezervelor menajere nu erau de natură să creeze un risc de perturbare a pieței comunitare a zahărului în urma aderării.
Pe de altă parte, din cuprinsul actelor de la dosar nu reiese în mod clar că importanța pe care o are zahărul în consumul și în cultura estone ar fi avut un rol atât de important precum pretinde Republica Estonia în constituirea rezervelor menajere. Astfel, chiar potrivit Republicii Estonia, consumul de zahăr pe cap de locuitor nu este, pe teritoriul său, decât cu 20% mai mare decât media comunitară.
În final, măsurile instituite de Comisie în temeiul Regulamentului nr. 60/2004 nu împiedică Republica Estonia să permită resortisanților săi să aibă un consum ridicat de zahăr, ci numai să constituie rezerve având un nivel anormal de ridicat, care, în practică, amână aplicarea integrală a OCP în sectorul zahărului pe teritoriul său, în detrimentul, în special, al producătorilor și al bugetului comunitar.
În această privință, în cazul în care Republica Estonia ar fi considerat că era esențial să garanteze cetățenilor săi o aprovizionare temporară cu zahăr la un preț inferior celui ce rezultă din aplicarea OCP în sectorul zahărului pe teritoriul său, consecință directă a deciziei sale de a adera la Uniunea Europeană, ar fi trebuit să solicite, în cadrul negocierilor pe care le-a purtat cu Uniunea Europeană în vederea aderării, astfel cum a făcut, de exemplu, Republica Malta, după cum reiese din cuprinsul punctului 4 litera (a) din anexa XI la Actul de aderare, să i se acorde posibilitatea de a subvenționa achiziționarea unei anumite cantități de zahăr de către resortisanții săi în cursul unei perioade determinate.
Trebuie, așadar, să se concluzioneze că Republica Estonia nu a reușit să demonstreze că Comisia ar fi încălcat articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 prin faptul că nu a luat în considerare rolul zahărului și al consumului acestuia pe teritoriul său.
3. Cu privire la modificarea, de către Comisie, a criteriilor aplicate cu ocazia aderărilor precedente
a) Argumentele părților
Republica Estonia consideră că rezervele menajere nu au fost incluse de Comisie în calculul excedentelor cu ocazia aderărilor anterioare, nefiind luate în considerare decât cantitățile mai mari de 3 tone. Metoda aplicată în speță ar reprezenta astfel o schimbare fundamentală și nu ar fi devenit evidentă decât după aderarea noilor state membre la Uniunea Europeană, dată începând de la care au fost determinate excedentele. Aceasta ar fi împiedicat Republica Estonia să evite constituirea de rezerve menajere. Pe de altă parte, Comisia ar fi dat naștere unei așteptări legitime ca respectivele rezerve să nu fie luate în considerare în calitate de excedente, făcând trimitere în mod repetat la aderările anterioare. Aceasta ar reieși din faptul că, în cadrul SIP, Comisia ar fi indicat că numai agenții economici trebuiau să fie împiedicați să constituie stocuri și că obligația de a elimina stocurile excedentare revenea numai acestora. Aceste trimiteri nu ar fi contrazise de Actul de aderare, al cărui text este, în ceea ce privește excedentele, aproape identic cu dispozițiile echivalente adoptate cu ocazia aderărilor anterioare.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Prin intermediul prezentului argument, Republica Estonia ridică, în esență, două probleme diferite.
În primul rând, aceasta susține că faptul că excedentele noilor state membre din 1986 și din 1995 fuseseră calculate, cu ocazia precedentelor aderări, numai plecând de la cantitățile mai mari de 3 tone care existau pe teritoriul național al acestora reprezintă o circumstanță în care s-au constituit stocurile, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
În al doilea rând, Republica Estonia susține că Comisia crease, în ceea ce o privește, o încredere legitimă referitoare la faptul că rezervele menajere nu vor fi luate în considerare în calitate de excedente.
În ceea ce privește prima problemă, trebuie constatat că Republica Estonia nu indică în mod clar concluzia pe care pretinde că o trage din cele prezentate. Interpretarea cea mai plauzibilă a argumentelor sale ar fi că aceasta consideră că faptul că excedentele noilor state membre din 1986 și din 1995 fuseseră calculate, cu ocazia precedentelor aderări, numai plecând de la cantitățile mai mari de 3 tone implică faptul că Comisia ar fi trebuit să procedeze în același mod cu ocazia stabilirii excedentelor în cadrul adoptării regulamentului atacat.
Cu toate acestea, trebuie subliniat încă de la început că modalitățile de calcul al excedentelor utilizate cu ocazia aderărilor anterioare nu pot fi considerate circumstanțe în care s-au constituit stocurile, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
Pe de altă parte, având în vedere elementele prezentate la punctele 245-248 de mai sus, luarea în considerare a circumstanțelor în care s-au constituit stocurile nu poate avea ca efect generarea unui risc de perturbare a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului. Or dacă orice cantitate de zahăr mai mică de 3 tone ar trebui să fie, astfel, exclusă din calculul excedentelor unui nou stat membru, cantitatea totală de zahăr existentă pe teritoriul acestui stat la momentul aderării ar putea fi foarte importantă, ceea ce ar compromite obiectivul Regulamentului nr. 60/2004, care constă în a evita orice perturbare a mecanismelor menționate.
Astfel, trebuie să se considere că faptul că, în cadrul dispozițiilor de aplicare a obligațiilor de eliminare a excedentelor care figurau în Actele de aderare din 1985 și din 1994, Comisia a limitat sfera respectivelor obligații la cantitățile mai mari de 3 tone demonstrează numai că aceasta a considerat că existența unor excedente calculate plecând de la cantități mai reduse nu prezenta un risc pentru stabilitatea pieței comunitare a zahărului, ținând seama de circumstanțele specifice care existau la data respectivelor aderări. Or existența unui astfel de demers nu permite să se anticipeze dacă existența unor excedente calculate plecând de la cantități mai mici de 3 tone este de natură să genereze un risc de perturbare a mecanismelor existente în cadrul OCP în sectorul zahărului în contextul aderării.
În ceea ce privește a doua problemă, trebuie amintit că principiul protecției încrederii legitime nu poate fi invocat împotriva unei reglementări comunitare decât în măsura în care Comunitatea însăși a creat anterior o situație care ar putea da naștere unei încrederi legitime (a se vedea Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, punctul 31 și jurisprudența citată). Acest principiu, care se numără printre principiile fundamentale ale Comunității, presupune ca instituția comunitară în cauză să fi furnizat persoanelor interesate asigurări precise care le-au determinat pe acestea să nutrească speranțe întemeiate (Hotărârea Tribunalului din 2 octombrie 2001, Martinez și alții/Parlamentul European,
T-222/99, T-327/99 și T-329/99, Rec., p. II-2823
, punctul 183).
Or se impune constatarea că, în speță, Comunitatea nu a creat anterior o situație care putea da naștere unei încrederi legitime a Republicii Estonia sau a agenților economici estoni cu privire la faptul că rezervele menajere nu vor fi luate în considerare în cadrul calculului excedentului eston.
Astfel, chiar dacă se indică la punctul 8 alineatul (1) subpunctul 2 din SIP că problema excedentelor va fi tratată ținând seama de experiența dobândită cu ocazia aderărilor din 1986 și din 1995, precum și cu ocazia reunificării germane, aceasta nu înseamnă că măsurile adoptate cu ocazia aderării din 2004 trebuiau să fie identice cu cele adoptate cu ocazia aderărilor anterioare.
De altfel, dispozițiile aplicabile în ceea ce privește aderările din 1986 și din 1995 care sunt citate, pentru informare, la punctul 8 alineatul (1) subpunctul 2 din SIP sunt cele care figurează în Actele de aderare din 1985 și din 1994 și care prevăd o obligație de eliminare a excedentelor care nu este supusă unei reguli
de minimis
, spre deosebire de dispozițiile de aplicare a acestora, care au instituit o astfel de regulă.
Prin urmare, Republica Estonia nu a fost în măsură să prezinte niciun document care să indice existența unor asigurări precise din partea Comisiei cu privire la faptul că rezervele menajere nu vor fi luate în considerare în cadrul calculului excedentului eston. Aceasta nu a fost în măsură nici să prezinte o dovadă referitoare la existența unor asigurări precise din partea Comisiei cu privire la faptul că măsurile de aplicare a obligației de eliminare ce figurează la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare vor fi identice cu măsurile adoptate în vederea aplicării dispozițiilor echivalente din Actele de aderare din 1985 și din 1994.
În aceste condiții, Republica Estonia nu putea ignora modul foarte general în care era redactat punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare, potrivit căruia noile state membre erau obligate să asigure, pe cheltuiala acestora, eliminarea tuturor excedentelor existente pe teritoriul lor.
Trebuie, așadar, să se concluzioneze că faptul că rezervele menajere nu au fost incluse în calculul excedentelor cu ocazia aderărilor anterioare nu poate fi considerat o circumstanță în care s-au constituit stocurile cu ocazia aderării din 2004, în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
4. Cu privire la contribuția Comisiei la constituirea rezervelor menajere în Estonia
a) Argumentele părților
Republica Estonia susține că, în cursul anului anterior aderării, 87% din importurile estone de zahăr proveneau din Uniunea Europeană și erau încurajate prin subvenții comunitare care au fost considerate nelegale de organul de apel al Organizației Mondiale a Comerțului (OMC), ceea ce ar fi contrar principiului bunei credințe. Comisia ar fi împiedicat chiar Republica Estonia să reducă importurile comunitare cu titlu de măsură de prevenire, în condițiile în care aceasta ar fi evitat constituirea de excedente, importurile respective neputând fi înlocuite în cursul unei perioade atât de scurte.
Comisia respinge argumentele Republicii Estonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Teza susținută de Republica Estonia pornește, în esență, de la premisa că existența unor rezerve menajere și, la modul mai general, existența excedentului eston se datorează, printre altele, faptului că Uniunea Europeană a subvenționat exporturi de zahăr către teritoriul său. Republica Estonia deduce din aceasta faptul că Comisia este obligată să ia în considerare această circumstanță, în temeiul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, pentru a exclude rezervele menajere din calculul excedentului său.
Această teză nu poate fi acceptată.
Astfel, chiar presupunând că ar putea fi stabilită o relație de la cauză la efect între exporturile comunitare subvenționate către Republica Estonia și constituirea rezervelor menajere în Estonia, această relație nu ar face ca existența rezervelor menționate să fie mai puțin periculoasă pentru stabilitatea OCP în sectorul zahărului. Aceste rezerve ar putea provoca perturbări pe piața comunitară a zahărului, pentru motivele menționate la punctele 121-134 de mai sus, și aceasta indiferent care sunt cauzele ce au dus la constituirea lor.
În consecință, având în vedere considerațiile care figurează la punctele 245-248 de mai sus, urmează să se concluzioneze că existența unor exporturi comunitare subvenționate către Republica Estonia nu trebuie luată în considerare în calitate de circumstanță în care s-au constituit stocurile în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
De altfel, în orice caz, premisa pe care se bazează teza Republicii Estonia este greșită.
Astfel, nu este contestat de părți faptul că prețul zahărului pe piața internațională era echivalent, înainte de aderare, cu o valoare ce reprezenta mai puțin de o treime din prețul comunitar. Prin urmare, chiar dacă Comisia ar fi avut la dispoziție mijloacele de a elimina orice posibilitate ca Republica Estonia să se aprovizioneze cu zahăr de la agenții economici comunitari, importatorii estoni ar fi continuat să aibă în orice caz un interes evident să se îndrepte către producătorii de zahăr din afara Comunității în vederea constituirii de stocuri, fie pentru a le comercializa în Comunitatea extinsă cu un profit important, fie pentru a furniza resortisanților estoni cantitățile pe care aceștia le solicitau în vederea constituirii rezervelor menajere.
Republica Estonia consideră că această schimbare a surselor de aprovizionare nu ar fi fost posibilă, în măsura în care importatorii estoni ar fi întâmpinat dificultăți în a înlocui, de pe o zi pe alta, furnizorii lor tradiționali comunitari cu furnizori stabiliți în afara Comunității.
Acest argument nu poate fi admis. Astfel, Republica Estonia nu indică niciun motiv pentru care ar fi evident că, pe o piață precum cea a zahărului, un agent economic experimentat nu ar fi fost în măsură să cumpere de pe piața internațională cantități importante de zahăr în perioada de trei luni și jumătate care s-a scurs între data publicării în Jurnalul Oficial a Regulamentului nr. 60/2004 și data aderării noilor state membre la Uniunea Europeană, și aceasta cu atât mai mult cu cât agenții economici estoni ar fi putut plăti pentru zahărul din afara comunității dublul prețului pieței, păstrând totuși o marjă comercială importantă.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că nimic nu indică faptul că agenții economici estoni nu ar fi putut constitui excedente înaintea datei publicării Regulamentului nr. 60/2004 în vederea vânzării acestora în Comunitatea extinsă sau pe piața internă. Or, în acest caz, adoptarea de către Comisie, în cadrul regulamentului amintit, a unor măsuri de descurajare a exporturilor comunitare către Estonia nu ar fi fost suficientă pentru a asigura eliminarea excedentelor în cauză.
Urmează, așadar, ca toate argumentele Republicii Estonia să fie respinse.
5. Cu privire la insuficienta luare în considerare, de către Comisie, a dezvoltării economiei noilor state membre
a) Argumentele părților
Potrivit Republicii Letonia, Comisia nu a luat suficient în considerare, în temeiul articolului 6 alineatul (1) al doilea paragraf litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, dezvoltarea economică a noilor state membre, precum și rapiditatea obiectivă a creșterii nevoii de aprovizionare cu resurse legate de creșterea puterii de cumpărare a locuitorilor și de dezvoltarea sectorului turismului. Astfel, cea mai mare parte a excedentului în Letonia ar rezulta dintr-o creștere a capacității de producție și a consumului, care nu ar fi fost luată în considerare în cadrul formulelor rigide ale Comisiei. În plus, aceasta ar fi trebuit să determine nu numai excedentul fiecărui nou stat membru, ci și stocul reportat normal al acestuia la 1 mai 2004, ceea ce ar fi garantat într-o mai mare măsură că circumstanțele constituirii stocurilor vor face obiectul unei analize adecvate. Astfel, Comisia ar fi încălcat și principiul protecției încrederii legitime.
Comisia contestă argumentele Republicii Letonia.
b) Aprecierea Tribunalului
Articolul 115 alineatul (2) al doilea paragraf din Regulamentul de procedură al Tribunalului prevede că admisibilitatea unei cereri de intervenție depinde de respectarea, printre altele, a condiției prevăzute la articolul 44 alineatul (1) litera (c) din regulamentul menționat, potrivit căreia cererea trebuie să cuprindă expunerea sumară a motivelor invocate. Aceasta trebuie, așadar, să explice în ce constă motivul pe care este întemeiată acțiunea, astfel încât numai enunțarea abstractă a acestuia nu îndeplinește condițiile prevăzute de Statutul Curții de Justiție și de Regulamentul de procedură (Hotărârea Tribunalului din 12 ianuarie 1995, Viho/Comisia, T-102/92, Rec., p. II-17, punctul 68, și Hotărârea Tribunalului din , Italia/Comisia, T-181/06, punctul 139).
În lumina acestor considerații, trebuie să se constate că elementele invocate de Republica Letonia în susținerea tezei sale sunt prea imprecise pentru a fi examinate. Astfel, nu se poate stabili, pe baza acestor argumente, care este modul în care Comisia ar fi trebuit să ia în considerare evoluția economiei noilor state membre pentru a modifica în consecință calculul său cu privire la excedente pe baza unui consum pretins superior.
De altfel, argumentele Republicii Letonia se referă, în esență, la propria sa evoluție economică și, chiar presupunând că ar fi întemeiate, nu ar avea nicio incidență asupra răspunsului la întrebarea dacă, în cadrul calculului excedentului care poate fi atribuit Republicii Estonia, Comisia a luat suficient în considerare condițiile în care s-au constituit stocurile pe teritoriul acesteia.
Având în vedere cele prezentate anterior, urmează să se concluzioneze că atât motivul invocat de Republica Letonia, cât și ansamblul prezentului motiv trebuie să fie respinse.
IV —
Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare
A —
Argumentele părților
Potrivit Republicii Estonia, Comisia nu a explicat, în cadrul regulamentului atacat, care sunt motivele pentru care au fost incluse în excedentul în cauză rezervele menajere, ceea ce este cu atât mai grav având în vedere circumstanțele existente în speță.
În această privință, în primul rând, Republica Estonia susține că, atunci când o măsură se referă la un caz particular, cerințele privind motivarea sunt mai stricte (Hotărârea Curții din 28 octombrie 1982, Lion și alții, 292/81 și 293/81, Rec., p. 3887, punctul 18 și următoarele, și Hotărârea Curții din , Klöckner-Werke/Comisia, 311/81 și 30/82, Rec., p. 1549, punctul 30 și următoarele). Aceasta consideră că regulamentul atacat nu privește decât cinci noi state membre și se referă la o singură situație, care nu se poate repeta, și anume tranziția de la regimul în vigoare în aceste state la OCP în sectorul zahărului. Or, atunci când numărul de persoane este determinat și nu există posibilitatea unor aplicări viitoare, un regulament ar reprezenta mai degrabă un ansamblu de decizii.
În al doilea rând, Republica Estonia subliniază că o decizie trebuie să fie redactată în mod amănunțit, în special atunci când produce efecte serioase și importante. Or, în condițiile în care suma care trebuie achitată de Republica Estonia, în cazul în care nu elimină excedentele sale, este de 45,7 milioane de euro, ceea ce reprezintă 1,35% din bugetul său, Comisia ar fi supusă unei obligații de motivare sporite.
În al treilea rând, Republica Estonia subliniază că, în raport cu aderările anterioare, Comisia a schimbat procedura în ceea ce privește calculul excedentelor și a creat o metodă atipică în contextul politicii agricole comune, în condițiile în care modificarea unei proceduri necesită de asemenea o motivare amănunțită.
În sfârșit, în al patrulea rând, regulamentul atacat nu ar conține nicio motivare în ceea ce privește modul în care au fost luate în considerare circumstanțele specifice la care face referire articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004, cu excepția unei indicații apodictice care figurează în considerentul (3). Aceasta ar împiedica orice control al legalității regulamentului atacat, în condițiile în care, întrucât articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 acordă Comisiei o largă putere de apreciere, nivelul de motivare necesar în această situație ar fi mai ridicat.
În această privință, Republica Estonia menționează că nu i-au fost comunicate motivele pentru care au fost incluse rezervele menajere în calculul excedentelor în cauză, nici măcar în cadrul Comitetului de gestionare a zahărului sau al reuniunii din 19 mai 2005, și invită Comisia să transmită Tribunalului documentele prezentate cu ocazia acestei reuniuni.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
B —
Aprecierea Tribunalului
Trebuie constatat că regulamentul atacat nu este actul normativ care a prevăzut că rezervele menajere vor fi luate în considerare în calitate de excedente.
Astfel, actul normativ care a consacrat acest mod de stabilire a excedentelor este Regulamentul nr. 60/2004. Acesta din urmă a instituit un sistem de calcul al excedentelor care este în mare măsură diferit de cele instituite prin Regulamentele nr. 579/86 și nr. 3300/94, în ceea ce privește aderările din 1986 și din 1995, și care erau în special bazate pe efectuarea, de către autoritățile naționale, a unui recensământ al cantităților mai mari de 3 tone care existau pe teritoriul național, urmând ca acestea să fie apoi comparate cu o cantitate stabilită de Comisie drept stoc normal de report, eliminându-se astfel orice eventual excedent (a se vedea punctele 195 și 196 de mai sus).
În această privință, trebuie subliniat că se indică în mod clar în considerentul (7) al Regulamentului nr. 60/2004 că stabilirea stocurilor excedentare se va face de către Comisie pe baza evoluției schimburilor comerciale și a tendințelor în materie de producție și de consum în noile state membre, pentru perioada cuprinsă între 1 mai 2000 și . În ceea ce privește considerentul (9) al regulamentului menționat, se indică în acesta că, pentru determinarea stocurilor excedentare, noile state membre trebuie să comunice Comisiei statisticile cele mai recente privind schimburile comerciale, producția și consumul de produse avute în vedere (a se vedea punctul 197 de mai sus).
Articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004 prevede astfel că, pentru stabilirea excedentelor, se ia în considerare în special evoluția observată în timpul anului de dinaintea aderării față de anii precedenți în ceea ce privește cantitățile importate și exportate de zahăr ca atare sau de zahăr sub formă de produse transformate, cum sunt izoglucoza și fructoza, producția, consumul și stocurile de zahăr și de izoglucoză și, în sfârșit, circumstanțele în care s-au constituit stocurile.
Este, așadar, evident că, astfel cum a fost deja explicat anterior, Regulamentul nr. 60/2004 stabilește o metodă de determinare a excedentelor axată pe observarea tendințelor macroeconomice, și nu pe cea a cantităților constituite efectiv ca rezerve într-un stat membru anume. Regulamentul include și o clauză de flexibilitate finală care permite modificarea rezultatului acestei analize în funcție de circumstanțele specifice care justifică excluderea anumitor cantități de zahăr, atunci când existența acestor cantități nu constituie un risc de perturbare a mecanismelor prevăzute de OCP în sectorul zahărului, astfel cum reiese din interpretarea articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004 efectuată la punctele 245-248 de mai sus. Comisia însăși menționează, în anexa I la comunicarea doamnei Fischer Boel, că obiectul anexei menționate este de a stabili o metodologie pentru determinarea excedentelor noilor state membre la nivel macroeconomic, astfel cum impune articolul 6 din Regulamentul nr. 60/2004, care nu conține nicio dispoziție care să excludă cantitățile minime din calculul excedentelor.
Considerentul (3) al regulamentului atacat menționează variabilele macroeconomice de care Comisia a ținut seama în practică pentru calculul excedentelor. Astfel, în considerentul menționat, se afirmă că, în general, cantitățile excedentare de zahăr sunt considerate de Comisie ca rezultând din mărirea producției, la care trebuie să se adauge importurile și să se scadă exporturile pentru perioada cuprinsă între 1 mai 2003 și , comparate cu media acelorași cantități în cursul aceleiași perioade în cei trei ani precedenți.
Este de asemenea evident că o astfel de metodă de stabilire a excedentelor implică în mod necesar luarea în considerare a rezervelor menajere în același mod în care sunt luate în considerare cele constituite de agenții economici. Astfel, în ceea ce privește Republica Estonia, care nu este un stat producător de zahăr, excedentul calculat pentru anul de comercializare 2003/2004 trebuie să rezulte în mod necesar din diferența dintre importurile efectuate în cursul acestui an de comercializare și media importurilor efectuate în cursul celor trei ani de comercializare anteriori, din care trebuie scăzută diferența dintre exporturile efectuate în cursul acestui an de comercializare și media exporturilor efectuate în cursul celor trei ani de comercializare anteriori. Or o astfel de metodă, care ia în considerare în principiu numai importurile și exporturile, nu permite excluderea rezervelor menajere din cantitatea astfel obținută, decât în situația în care s-ar considera că existența respectivelor rezerve reprezintă o circumstanță în care s-au constituit stocurile în sensul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004.
Faptul că această metodă a fost efectiv aplicată reiese nu numai din considerentele regulamentului atacat, ci și, într-un mod foarte clar, din documentele prezentate în mai multe rânduri Republicii Estonia în cadrul Comitetului de gestionare a zahărului și, ultima oară, în cadrul reuniunii grupului de experți din 19 mai 2005, aceste documente fiind prezentate înaintea adoptării regulamentului menționat și fiind cunoscute de Republica Estonia.
În aceste condiții, urmează să se concluzioneze, pe de o parte, că regulamentul atacat este suficient de motivat în ceea ce privește motivele pentru care nu au fost excluse rezervele menajere din calculul excedentului eston și, pe de altă parte, că motivarea regulamentului menționat nu trebuia în mod necesar să conțină motivele pentru care Comisia nu a urmat practica stabilită cu ocazia aderărilor anterioare, în măsura în care faptul de a se îndepărta de la această practică este o consecință logică și necesară a Regulamentului nr. 60/2004, a cărui legalitate nu a fost pusă în discuție de Republica Estonia în cadrul prezentei acțiuni.
V —
Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei administrări
A —
Argumentele părților
Potrivit Republicii Estonia, Comisia ar fi încălcat principiul bunei administrări prin adoptarea regulamentului atacat, în condițiile în care, dat fiind că acesta reprezintă un ansamblu de cinci decizii referitoare la noile state membre în cauză, Comisia era obligată să își pregătească decizia cu atenție și cu imparțialitate. Comisia nu ar fi luat în considerare circumstanțele specifice referitoare la situația Republicii Estonia, deși fusese informată în legătură cu acestea. Doamna Fischer Boel ar fi luat această decizie bazându-se pe considerații care nu aveau legătură cu cauza, săvârșind astfel un abuz de putere. Aceasta ar fi încercat, pe de o parte, să evite riscul ca alte noi state membre să conteste baza de calcul referitoare la alte produse sau să invoce existența unor circumstanțe specifice și, pe de altă parte, să evite să creeze precedente pentru următoarele aderări.
Pe de altă parte, Comisia ar fi trebuit să evalueze efectele propriei sale conduite asupra situației create, în special în ceea ce privește faptul că declarase că va utiliza aceeași metodă de calcul ca și în cazul precedentelor aderări.
În final, în temeiul principiului bunei administrări, colegiul trebuia, înaintea adoptării oricărei decizii, să fie informat cu privire la faptele esențiale. Cu toate acestea, colegiul s-ar fi pronunțat asupra problemei includerii rezervelor menajere în excedentul eston în condițiile în care versiunea definitivă a comunicării doamnei Fischer Boel nu conținea nici argumentele Republicii Estonia privind în special consecințele grave ale acestei decizii asupra bugetului său, nici considerațiile doamnei Fischer Boel referitoare la această chestiune, nici date numerice efective, nici o comparație cu Republica Malta și cu Republica Cipru.
Comisia consideră că prezentul motiv trebuie respins.
B —
Aprecierea Tribunalului
Trebuie constatat că, prin intermediul prezentului motiv, deși invocă principiul bunei administrări, Republica Estonia reia în esență motivele pentru care consideră că, prin adoptarea regulamentului atacat fără a ține seama de circumstanțele specifice referitoare la situația sa, Comisia a încălcat articolul 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004. Aceste argumente au fost examinate și respinse în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv. Pe de altă parte, Republica Estonia reia motivele pentru care consideră că a fost încălcat în speță principiul colegialității. Aceste argumente au fost examinate și respinse în cadrul primului motiv invocat.
Prin urmare, urmează ca prezentul motiv să fie respins în întregime.
VI —
Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei-credințe
A —
Argumentele părților
Republica Estonia susține că principiul bunei-credințe împiedică semnatarii unui acord internațional să adopte acte care lipsesc acest acord de obiectul și de scopul său. Prin urmare, după semnarea actului de aderare, Comisia ar fi obligată să se abțină de la orice măsură care ar putea favoriza vreo perturbare a pieței sau speculația. Or Comisia ar fi omis să ia măsuri împotriva creșterii exporturilor comunitare și ar fi împiedicat Republica Estonia să facă acest lucru. Aceasta ar fi cu atât mai grav cu cât Comisia ar fi indicat că va ține seama de efectele asupra stocurilor cauzate de liberalizarea schimburilor comerciale dintre statele candidate și Uniunea Europeană și că va aplica aceleași principii ca în cazul aderărilor anterioare.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
B —
Aprecierea Tribunalului
În cadrul prezentului motiv, Republica Estonia invocă în esență aceleași argumente pe care le susținuse în cadrul celui de al doilea și al celui de al patrulea motiv. Aceste argumente trebuie, așadar, să fie respinse pentru aceleași motive care au dus la respingerea respectivelor motive invocate.
VII —
Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului nediscriminării
Republica Estonia susține că regulamentul atacat încalcă principiul nediscriminării sub trei aspecte, care trebuie examinate separat.
A —
Discriminare în raport cu Republica Malta și cu Republica Cipru
1. Argumentele părților
Republica Estonia consideră că a fost tratată în mod discriminatoriu în raport cu Republica Malta și cu Republica Cipru, întrucât a fost tratată în același mod ca aceste două noi state membre, în condițiile în care jumătate din excedentul eston este constituit din rezerve menajere, în timp ce excedentele maltez și cipriot sunt deținute numai de agenții economici. Această discriminare ar reieși de asemenea din textul anexei 18 și ar fi cu atât mai gravă în cazul în care, astfel cum indică evoluția modului de calcul al excedentului maltez între momentul redactării proiectului de regulament (13210 tone) și momentul adoptării regulamentului atacat (2452 de tone), în ceea ce privește Republica Malta au fost luate efectiv în considerare circumstanțe specifice.
Comisia contestă argumentele Republicii Estonia.
2. Aprecierea Tribunalului
Teza Republicii Estonia constă, în esență, în a susține că excedentul eston a fost calculat în același mod ca excedentele cipriot și maltez, în condițiile în care existența unor circumstanțe specifice referitoare la situația sa ar fi trebuit să determine Comisia să îi acorde un tratament diferit. Cu toate acestea, motivele pentru care Republica Estonia consideră că ar fi trebuit să beneficieze de un astfel de tratament nu sunt de natură să susțină teza sa.
Astfel, aceste motive sunt, în esență, cele invocate pentru a susține că Comisia ar fi trebuit să țină seama de rolul special al consumului de zahăr în Republica Estonia, astfel cum au fost expuse în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv. Or, în măsura în care s-a ajuns la concluzia că aceste motive nu puteau să determine Comisia să excludă rezervele menajere ale Republicii Estonia din calculul excedentelor acesteia din urmă, după cum a fost subliniat la punctele 252-260 de mai sus, nu se va putea considera că, prin faptul că nu a ținut seama de motivele respective, Comisia a tratat Republica Estonia în mod discriminatoriu.
Pe de altă parte, în măsura în care argumentul Republicii Estonia poate fi înțeles în sensul că excedentul maltez a fost redus de Comisie în urma luării în considerare a existenței unei circumstanțe specifice referitoare la situația Republicii Malta, în condițiile în care Comisia nu a făcut acest lucru în privința Republicii Estonia, trebuie subliniat că existența unei astfel de condiții specifice, care nu este menționată în regulamentul atacat, nu poate afecta legalitatea calculului excedentului eston și nici nu poate indica o discriminare față de Republica Estonia.
Astfel, Republica Estonia nu menționează dacă reducerea aplicată Republicii Malta ar fi trebuit să fie acordată și acesteia pentru motivul că situația sa și cea a Republicii Malta, care i-a permis acesteia din urmă să obțină reducerea în cauză, sunt afectate de aceeași circumstanță specifică.
Pe de altă parte, în cazul în care argumentul Republicii Estonia ar trebui înțeles în sensul că excedentul total al Republicii Malta a fost redus în mod greșit, ar trebui subliniat că această greșeală din partea Comisiei, presupunând că ar fi dovedită, nu poate pune în discuție regulamentul atacat în ceea ce privește Republica Estonia. Astfel, acest stat membru nu poate solicita, în ceea ce privește excedentul său, aplicarea unei alte metode de calcul decât cea care îi este aplicabilă și, în orice caz, eroarea comisă nu ar avea efecte asupra regulamentului atacat decât în privința Republicii Malta (a se vedea în acest sens Hotărârea Curții din 14 martie 2002, Italia/Consiliul, C-340/98, Rec., p. I-2663, punctele 90 și 91).
Urmează, așadar, să se concluzioneze că Republica Estonia nu a reușit să demonstreze că, prin adoptarea regulamentului atacat, Comisia a tratat-o în mod discriminatoriu în raport cu Republica Malta și cu Republica Cipru.
B —
Discriminare în raport cu anumite state membre care au aderat anterior la Comunitate
1. Argumentele părților
Republica Estonia consideră că este tratată în mod discriminatoriu în raport cu statele membre care au aderat anterior la Comunitate și, apoi, la Uniunea Europeană, întrucât, în condițiile în care situațiile de fapt și de drept erau identice, rezervele menajere ale acestora din urmă nu au fost luate în considerare în vederea stabilirii excedentelor acestora, fapt contestat de Comisie.
2. Aprecierea Tribunalului
Trebuie să se rețină că măsurile tranzitorii care trebuie adoptate în domeniul agricol cu ocazia fiecărei extinderi trebuie să fie adaptate riscurilor concrete de perturbare a piețelor agricole pe care le poate presupune această extindere. Prin urmare, instituțiile nu sunt obligate să aplice măsuri tranzitorii identice în cadrul a două extinderi succesive.
În special, Comisia putea lua în considerare, printre diferențele existente între extinderile din 1995 și din 2004, faptul că scopul evitării apariției unor perturbări pe piața comunitară a zahărului ca urmare a acumulării de excedente era mai dificil de atins în 2004, din cauza dimensiunii mult mai importante a piețelor noilor state membre și a capacității de producție net superioare a acestora, precum și a faptului că anumite noi state membre, precum Republica Estonia, nu aplicau nicio taxă la importul de zahăr, acest produs putând fi cumpărat fără dificultate pe piața internațională, elemente pe care Comisia le menționează în memoriile sale, fără ca acestea să fie contestate de Republica Estonia. În plus, și diferențele dintre prețurile din Comunitate și cele din noile state membre erau mai mari. Cumularea acestor două elemente făcea ca riscul de destabilizare a pieței zahărului să fie în mod considerabil mai important și justifica, în consecință, adoptarea unor măsuri tranzitorii mai severe.
Urmează, așadar, să se concluzioneze că Republica Estonia nu a reușit să demonstreze că a fost tratată de Comisie în mod discriminatoriu în raport cu statele membre care au aderat la Comunitate și, apoi, la Uniunea Europeană cu ocazia aderărilor anterioare.
C —
Discriminare în raport cu toate vechile state membre
1. Argumentele părților
Republica Estonia consideră că a fost tratată în mod discriminatoriu în raport cu toate vechile state membre. Astfel, potrivit regulamentului atacat, pentru a îndeplini obligația de eliminare ce îi revine, aceasta ar trebuie să impună ca agenții săi economici să elimine o cantitate de zahăr în plus față de cantitatea excedentară a acestora, dat fiind că eliminarea rezervelor menajere este imposibilă. Prin urmare, agenții săi economici s-ar afla într-o situație mai puțin favorabilă decât cea a vechilor state membre. În final, dacă Regulamentul nr. 60/2004 ar trebui interpretat în sensul că Republica Estonia este cea care trebuie să își asume consecințele existenței rezervelor menționate prin plata sumei indicate la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004, aceasta ar face, într-o astfel de situație, obiectul unei discriminări în raport cu vechile state membre, care nu au trebuit să suporte niciodată în trecut o astfel de cheltuială.
Comisia consideră, în principal, că argumentele Republicii Estonia sunt îndreptate împotriva Regulamentului nr. 60/2004, și nu împotriva regulamentului atacat, fiind, așadar, inadmisibile și, în subsidiar, contestă respectivele argumente.
2. Aprecierea Tribunalului
Fără a fi necesară pronunțarea cu privire la admisibilitatea argumentelor Republicii Estonia, trebuie subliniat că agenții economici estoni nu sunt obligați, în temeiul Regulamentului nr. 60/2004, să elimine o cantitate de zahăr mai mare decât excedentul lor individual. Republica Estonia este singura căreia îi revine obligația de a asigura, ea însăși, eliminarea unei cantități de zahăr echivalente excedentului stabilit de Comisie (a se vedea punctul 171 de mai sus).
În ceea ce privește pretinsa discriminare la care ar fi supusă Republica Estonia față de vechile state membre, întrucât aceasta ar trebui să plătească suma menționată la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 60/2004 în cazul în care nu ar reuși să elimine o cantitate de zahăr echivalentă cu excedentul său, este necesar să se sublinieze că situația agriculturii din noile state membre era radical diferită de cea existentă în vechile state membre (Hotărârea Curții din 23 octombrie 2007, Polonia/Consiliul, C-273/04, Rep., p. I-8925, punctul 87). Prin urmare, trebuie să se constate că, în ceea ce privește existența excedentelor, nu se poate considera că, înaintea extinderii, situația vechilor state membre era comparabilă cu cea a Republicii Estonia.
Astfel, agenților economici aflați în vechile state membre și celor aflați în Estonia li se aplicau, înaintea extinderii, norme, cote și mecanisme de sprijin al producției diferite. Pe de altă parte, în timp ce instituțiile comunitare puteau împiedica formarea de stocuri excedentare pe teritoriul vechilor state membre prin intermediul măsurilor prevăzute în cadrul OCP în sectorul zahărului, acestea nu puteau împiedica formarea de stocuri excedentare pe teritoriul noilor state membre înaintea aderării acestora la Uniunea Europeană. Acesta este motivul pentru care punctul 4 alineatele (1)-(4) din anexa IV la Actul de aderare prevede obligația noilor state membre de a elimina pe cheltuiala lor stocurile lor excedentare, fără a prevedea însă o obligație corespunzătoare în ceea ce privește vechile state membre, fapt care a fost acceptat de Republica Estonia prin semnarea Actului de aderare.
Urmează, așadar, să se concluzioneze că Republica Estonia nu a reușit să demonstreze existența unei discriminări în privința sa în raport cu vechile state membre.
Prezentul motiv trebuie, astfel, să fie respins în totalitate.
VIII —
Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului de proprietate
A —
Argumentele părților
Republica Estonia susține că regulamentul atacat încalcă dreptul de proprietate, care este recunoscut și apărat în cadrul pieței comune agricole, neputând fi instituite restricții în privința sa decât cu condiția ca acestea să răspundă unor obiective de interes general urmărite de Comunitate și să nu constituie o intervenție disproporționată care ar aduce atingere însuși conținutului respectivului drept. Or a obliga cetățenii estoni să elimine zahărul cumpărat în vederea consumului propriu ar constitui o astfel de intervenție, întrucât acest zahăr nu ar putea genera un risc de speculație sau de perturbare a pieței. Pe de altă parte, aceasta ar constitui o expropriere, fără ca gospodăriile, simpli consumatori, să beneficieze în schimb în mod direct de OCP în sectorul zahărului. În final, în cazul în care agenții economici ar fi obligați să elimine o cantitate care depășește stocul lor excedentar individual, aceasta ar constitui de asemenea o încălcare a dreptului de proprietate.
B —
Aprecierea Tribunalului
Teza Republicii Estonia trebuie respinsă de la bun început.
Astfel, nicio dispoziție a Regulamentului nr. 60/2004 nu obligă gospodăriile estone să elimine vreo cantitate de zahăr, și nici nu obligă agenții economici estoni să elimine o cantitate suplimentară de zahăr în raport cu excedentul lor individual. Numai Republica Estonia este obligată să asigure eliminarea unei cantități de zahăr echivalente excedentului stabilit de Comisie sau să plătească suma menționată la articolul 7 alineatul (2) din regulamentul amintit în cazul în care nu reușește să își respecte obligația.
Având în vedere cele prezentate mai sus, urmează să se concluzioneze că Republica Estonia nu a reușit să demonstreze existența vreunei încălcări a dreptului de proprietate decurgând din adoptarea regulamentului atacat.
IX —
Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității
A —
Argumentele părților
Republica Estonia susține că regulamentul atacat încalcă principiul proporționalității, întrucât eliminarea rezervelor menajere nu ar fi necesară pentru a evita speculația și perturbările pieței, obiective urmărite de Regulamentul nr. 60/2004. Astfel, pe de o parte, existența acestor rezerve nu ar crea un risc de perturbare decât în cazul în care ar putea fi revândute, ceea ce nu ar putea fi făcut cu ușurință de gospodării, concluzie dovedită de faptul că prețul zahărului în Estonia s-a triplat după aderare, pentru a rămâne apoi stabil. Pe de altă parte, aceste rezerve nu ar incita nici la speculație, ceea ce ar fi demonstrat de faptul că nu au fost luate niciodată în considerare cu ocazia aderărilor anterioare. În final, includerea acestor rezerve în cadrul excedentului atribuit Republicii Estonia ar avea drept consecință dublarea sumei care trebuie plătită în cazul nerespectării obligațiilor prevăzute de Regulamentul nr. 60/2004.
Republica Letonia adaugă faptul că, ținând seama de erorile de calcul ale Comisiei, regulamentul atacat nu ar putea atinge obiectivul urmărit de Regulamentul nr. 60/2004, care nu ar fi acela de a afecta bugetul noilor state membre, ci pe cel al întreprinderilor care au stocat zahăr în scopuri speculative prin utilizarea diferențelor existente în ceea ce privește taxele la import.
B —
Aprecierea Tribunalului
Considerațiile prezentate la punctele 121-129 și 162-167 de mai sus duc, în mod necesar, la respingerea argumentelor invocate de Republica Estonia.
În ceea ce privește argumentele Republicii Letonia, trebuie constatat că acestea nu permit identificarea pretinselor erori de calcul ale Comisiei care nu ar permite atingerea obiectivului urmărit de regulamentul atacat, precum și de Regulamentul nr. 60/2004. Pe de altă parte, trebuie subliniat că, spre deosebire de ceea ce susține Republica Letonia, obiectivul acestor regulamente nu este acela de a afecta bugetul întreprinderilor care au stocat zahăr în scopuri speculative prin utilizarea diferențelor existente în ceea ce privește taxele la import, iar nu pe cel al noilor state membre, ci acela de a preveni posibilele perturbări ale OCP în sectorul zahărului, în urma aderării acestora din urmă, legate de existența unor excedente pe teritoriile lor, și aceasta în special prin garantarea faptului că aceste excedente vor fi eliminate pe cheltuiala exclusivă a respectivelor state.
Prin urmare, prezentul motiv trebuie să fie respins.
X —
Cu privire la primul motiv suplimentar invocat de Republica Letonia, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare
A —
Argumentele părților
Republica Letonia susține că nu a avut posibilitatea de a-și expune punctul de vedere cu privire la regulamentul atacat și de a-și prezenta într-un termen rezonabil obiecțiile referitoare la metodologia cu ajutorul căreia au fost calculate excedentele, afirmații contestate de Comisie.
B —
Aprecierea Tribunalului
Republica Letonia invocă, în esență, o încălcare a propriului său drept la apărare. Prin urmare, argumentele sale sunt inoperante, întrucât, chiar presupunând că ar fi admisibile și întemeiate, acestea nu ar putea avea niciun efect asupra legalității regulamentului atacat în ceea ce privește Republica Estonia.
Prezentul motiv trebuie astfel să fie respins.
XI —
Cu privire la al doilea motiv suplimentar invocat de Republica Letonia, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime
A —
Argumentele părților
În opinia Republicii Letonia, Comisia ar fi încălcat principiul protecției încrederii legitime, întrucât aceasta ar fi trebuit să determine, în ceea ce privește fiecare nou stat membru, nu numai excedentul corespunzător, ci și stocul reportat normal la 1 mai 2004, afirmație contestată de Comisie.
B —
Aprecierea Tribunalului
Este necesar să fie amintit că articolul 40 al patrulea paragraf din Statutul Curții, aplicabil, în temeiul articolului 53 primul paragraf din statutul menționat, procedurii în fața Tribunalului, precum și articolul 116 alineatul (4) din Regulamentul de procedură conferă intervenientului dreptul de a invoca în mod autonom nu numai argumente, ci și motive, cu condiția ca acestea să fie prezentate în susținerea concluziilor uneia dintre părțile principale și să nu fie cu totul diferite față de considerațiile aflate la baza litigiului, în forma în care acesta a luat naștere între reclamant și pârât, ceea ce ar avea drept rezultat modificarea obiectului acestuia (Hotărârea Tribunalului din 15 iunie 2005, Regione autonoma della Sardegna/Comisia, T-171/02, Rec., p. II-2123, punctul 152).
Or prezentul motiv suplimentar invocat de Republica Letonia este cu totul diferit față de considerațiile prezentate în susținerea motivelor invocate de Republica Estonia în cadrul prezentei acțiuni și trebuie, așadar, să fie respins ca inadmisibil. Astfel, chiar dacă Republica Estonia a invocat, în cadrul celui de al doilea aspect al celui de al doilea motiv, un argument care ar putea fi interpretat, în parte, ca întemeindu-se pe încălcarea principiului protecției încrederii legitime, aceasta a făcut-o în raport cu împrejurarea că, în cadrul precedentelor aderări, cantitățile mai mici de 3 tone nu fuseseră luate în considerare în ceea ce privește calculul excedentelor, și nu în raport cu o pretinsă încredere legitimă legată de faptul că stocul reportat normal, iar nu excedentul trebuia să fie calculat.
Cu titlu suplimentar, trebuie subliniat că, deși la punctul 4 alineatul (2) din anexa IV la Actul de aderare se prevede că orice stoc de produse aflat în liberă circulație la data aderării pe teritoriul noilor state membre și care depășește cantitatea ce ar putea fi considerată a constitui un report normal de stocuri trebuie eliminat pe cheltuiala respectivelor state membre, această dispoziție nu obligă Comisia să calculeze această cantitate excedentară în două etape, adică să calculeze întâi stocul reportat normal și apoi cantitatea care depășește valoarea acestuia și care trebuie să fie eliminată.
În această privință, trebuie amintit că, atunci când exercită competențele pe care Consiliul sau chiar autorii Actului de aderare i le conferă în domeniul politicii agricole comune, pentru executarea normelor pe care le stabilește, Comisia poate fi pusă în situația de a exercita o largă putere de apreciere, astfel încât numai caracterul vădit inadecvat al unei măsuri adoptate în acest domeniu, în raport cu obiectivul pe care instituția competentă urmărește să îl atingă, poate afecta legalitatea unei astfel de măsuri (a se vedea Hotărârea Weidacher, citată la punctul 118 de mai sus, punctul 26 și jurisprudența citată). Se impune, prin urmare, concluzia că respectiva instituție are posibilitatea, în cadrul exercitării acestei largi puteri de apreciere, să aplice o metodă de calcul simplificată din care poate reieși în mod direct excedentul care trebuie eliminat. Republicii Letonia i-ar reveni sarcina de a demonstra că metoda aleasă de Comisie este vădit inadecvată. Argumentele prezentate de Republica Letonia în această privință nu sunt însă de natură să pună în discuție caracterul întemeiat al metodei utilizate de Comisie. Astfel, Republica Letonia se limitează la a susține, fără a dovedi nicidecum afirmația sa, pe de o parte, că, în cazul în care ar fi aplicat metoda pe care aceasta o consideră adecvată, Comisia ar fi putut garanta într-o mai mare măsură că circumstanțele constituirii stocurilor vor fi corect analizate și, pe de altă parte, că, în acest mod, Comisia a încălcat principiul protecției încrederii legitime, fără a se referi la vreo asigurare precisă din partea Comisiei care să indice că aceasta va proceda în modul pe care Republica Letonia îl consideră adecvat.
Rezultă că motivul suplimentar invocat de Republica Letonia trebuie să fie respins și pe fond.
Având în vedere cele prezentate mai sus, acțiunea trebuie să fie respinsă în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 87 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Republica Estonia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.
Republica Letonia suportă propriile cheltuieli de judecată, în conformitate cu articolul 87 alineatul (4) primul paragraf din Regulamentul de procedură.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera întâi)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea.

2)
Obligă Republica Estonia să suporte propriile cheltuieli de judecată, precum și cheltuielile de judecată efectuate de Comisia Comunităților Europene.

3)
Republica Letonia suportă propriile cheltuieli de judecată.

Tiili
Dehousse
Wiszniewska-Białecka
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 2 octombrie 2009.
Semnături
Cuprins

Cadrul juridic

I — Cu privire la OCP în sectorul zahărului

II — Cu privire la tratatul de aderare și la actul de aderare

Istoricul cauzei

I — Cu privire la Regulamentul (CE) nr. 60/2004

II — Cu privire la Regulamentul nr. 651/2005

III — Cu privire la regulamentul atacat

Procedura și concluziile părților

În drept

I — Cu privire la cererile prealabile formulate de Republica Estonia și de Comisie

A — Cu privire la cererea prealabilă a Republicii Estonia

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

B — Cu privire la cererea prealabilă a Comisiei

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

II — Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului colegialității

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

III — Cu privire la al doilea motiv, întemeiat pe o încălcare a Regulamentului nr. 60/2004

A — Cu privire la caracterul obligatoriu al Regulamentului nr. 60/2004 în raport cu regulamentul atacat

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

B — Cu privire la primul aspect

1. În ceea ce privește semnificația termenului „stoc”

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

2. În ceea ce privește interpretarea sistematică a Regulamentului nr. 60/2004

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

3. În ceea ce privește noțiunea „stoc” utilizată cu ocazia aderărilor anterioare

a) Observații introductive

b) Argumentele părților

c) Aprecierea Tribunalului

4. În ceea ce privește interpretarea articolului 32 CE

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

5. În ceea ce privește interpretarea noțiunii „deținători de stocuri excedentare” efectuată de Curte

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

C — Cu privire la al doilea aspect

1. Observații prealabile referitoare la conținutul articolului 6 alineatul (1) litera (c) din Regulamentul nr. 60/2004

2. Cu privire la importanța consumului de zahăr în Estonia

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

3. Cu privire la modificarea, de către Comisie, a criteriilor aplicate cu ocazia aderărilor precedente

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

4. Cu privire la contribuția Comisiei la constituirea rezervelor menajere în Estonia

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

5. Cu privire la insuficienta luare în considerare, de către Comisie, a dezvoltării economiei noilor state membre

a) Argumentele părților

b) Aprecierea Tribunalului

IV — Cu privire la al treilea motiv, întemeiat pe o încălcare a obligației de motivare

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

V — Cu privire la al patrulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei administrări

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

VI — Cu privire la al cincilea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului bunei-credințe

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

VII — Cu privire la al șaselea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului nediscriminării

A — Discriminare în raport cu Republica Malta și cu Republica Cipru

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

B — Discriminare în raport cu anumite state membre care au aderat anterior la Comunitate

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

C — Discriminare în raport cu toate vechile state membre

1. Argumentele părților

2. Aprecierea Tribunalului

VIII — Cu privire la al șaptelea motiv, întemeiat pe o încălcare a dreptului de proprietate

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

IX — Cu privire la al optulea motiv, întemeiat pe o încălcare a principiului proporționalității

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

X — Cu privire la primul motiv suplimentar invocat de Republica Letonia, întemeiat pe o încălcare a dreptului la apărare

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

XI — Cu privire la al doilea motiv suplimentar invocat de Republica Letonia, întemeiat pe o încălcare a principiului protecției încrederii legitime

A — Argumentele părților

B — Aprecierea Tribunalului

Cu privire la cheltuielile de judecată
(
*1
)	Limba de procedură: estona.