CELEX: 62001TJ0334
Közösségi védjegy
Felszólalási eljárás
HIPPOVIT korábbi szóvédjegy
HIPOVITON közösségi szóvédjegybejelentés
Korábbi védjegy tényleges használata
A 40/94/EK rendelet 43.cikkének (2) és (3) bekezdése
A meghallgatáshoz való jog

A jogvita előzményei
1       1996. december 30‑án a beavatkozó a korábbi neve – azaz a Chassot AG név –alatt eljárva a közösségi védjegyről szóló, 1993. december
20‑i 40/94/EK módosított tanácsi rendelet (HL 1994. L 11., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 146. o.)
alapján közösségi védjegybejelentési kérelmet nyújtott be a Belső Piaci Harmonizációs Hivatalhoz (védjegyek és formatervezési
minták) (a továbbiakban: OHIM).
2       A lajstromoztatni kívánt védjegy a HIPPOVITON megjelölés volt.
3       A bejelentést a védjegyekkel ellátható termékek és szolgáltatások nemzetközi osztályozására vonatkozó – felülvizsgált és módosított
– 1957. június 15‑i Nizzai Megállapodás szerinti 31. osztályba tartozó árukkal kapcsolatban tették, az alábbi leírással: „Állatoknak
szánt táplálékok ”.
4       A védjegybejelentést a
Közösségi Védjegyértesítő
1998. május 11‑i számában hirdették meg.
5       1998. augusztus 11-én a felperes a 40/94 rendelet 42. cikkének (1) bekezdése alapján a védjegybejelentésben szereplő valamennyi
áru tekintetében felszólalt a bejelentett közösségi védjegy lajstromozásával szemben. A felszólalást egy Németországban –
1969. május 16‑i elsőbbségi dátummal – 1979. május 17‑én lajstromozott védjegyre alapozták. Ezt a védjegyet (a továbbiakban:
korábbi védjegy), amely a HIPPOVIT szóból állt, a Nizzai Megállapodás szerinti 31. osztályba tartozó áruk tekintetében lajstromozták
a következő leírással: „Állatoknak szánt táplálékok”.
6       Felszólalása alátámasztásaként a felperes a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdésének b) pontjában említett viszonylagos kizáró
okot jelölte meg.
7       A beavatkozó 1999. március 15‑i levelében azt kérte, hogy a felperes a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdésének megfelelően
igazolja, hogy a korábbi védjegy a közösségi védjegybejelentés meghirdetését megelőző öt évben tényleges használat tárgyát
képezte abban a tagállamban, ahol ez a védjegy oltalom alatt állt. 1999. április 8‑i közleményben az OHIM felszólalási osztálya
(a továbbiakban: felszólalási osztály) felszólította a felperest, hogy két hónapos határidőn belül nyújtsa be ezt az igazolást.
8       1999. május 4‑én a felperes először négy reklámfüzetet juttatott el az OHIM-hoz, amelyeken szerepelt a korábbi védjegy; azonban
az „O” betűt egy ló feje, illetve testének első része díszítette. Másodszor egy „Marienfelder Tierfutter-Programm” („Állatoknak
szánt táplálékok” – a Mareinfelde program”) feliratú fedőlapot nyújtott be, egy megrendelő lappal, valamint egy „Ich liebe
Pferden von A–Z” (A lovak iránti szenvedély A-tól Z-ig) című brosúrát. Harmadszor benyújtotta ügyvezetőjének, Bode úrnak az
„Eidesstattliche Versicherung” („esküvel egyenértékű nyilatkozat”) című nyilatkozatát. Ez utóbbi szerint a korábbi védjegy
alatt történő eladásokból származó bevétel az 1998. január és június közötti időszakban elérte a 12 500 német márkát (DEM),
az 1998. január és december közötti időszakban pedig a 21 100 DEM‑et.
9       A felperes és a beavatkozó közötti többszöri beadványváltások után az OHIM írásbeli közleményt intézett a felekhez, 2000. január
24‑i dátummal, amelyet a következőképpen fogalmazott meg:
„Az [OHIM] jelzi Önöknek, hogy semmilyen további észrevételt nem lehet benyújtani.”
10     2000. február 8‑i levelében a beavatkozó többek között előadta, hogy a felperesnek a korábbi védjegy alatti termékértékesítésből
megvalósított bevétele 459 egységnyi eladásnak felelt meg, és hogy 1998‑ban a felperes teljes éves bevétele 2,8 millió DEM
volt.
11     2000. március 8‑i írásbeli értesítésében, hivatkozva a 2000. január 24‑i írásbeli közleményére, az OHIM jelezte a felperesnek
és a beavatkozónak, hogy a beavatkozó 2000. február 8‑i levelének tartalmát nem fogja figyelembe venni a döntéshozatal során.
12     A felszólalási osztály a 2000. március 28‑i határozattal (601/2000. sz. határozat) a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése
alapján elutasította a felszólalást, azzal az indokolással, hogy a felperes nem igazolta, hogy a korábbi védjegy e rendelkezés
értelmében tényleges használat tárgyát képezte. Ebben a vonatkozásban úgy tekintette, hogy mivel a felperes által bemutatott
esküvel egyenértékű nyilatkozat nem pártatlan személytől vagy pártatlan intézménytől származik, a nyilatkozatot más bizonyítékokkal
kell alátámasztani. Ami a felperes által bemutatott egyéb bizonyítékokat illeti, a felszólalási osztály úgy ítélte meg: ezek
semmilyen, a korábbi védjegy használatának helyére, tartalmára és jelentőségére vonatkozó utalást nem tartalmaznak.
13     2000. május 23‑án a felperes a 40/94 rendelet 59. cikke alapján fellebbezést nyújtott be az OHIM-nál a felszólalási osztály
határozata ellen.
14     A 2000. július 28‑i beadványhoz csatolt, a fellebbezés okait feltáró mellékletben a felperes 1998-ból származó, különböző
vásárokon való részvételre, valamint a kiállító helyek bérletére, árcédulákra és reklámanyagra vonatkozó számlákat mutatott
be. Ezenkívül tizenöt, a korábbi védjegy alatt – 1998. március 6‑a és május 19‑e között – történt termékértékesítésre vonatkozó
számlát mutatott be. Ezekből a számlákból a termékek vásárlóinak neve nem derült ki. Az e számláknak megfelelő, 1998. május
11‑e előtt megvalósított bevétel 2753,84 DEM volt.
15     2000. október 9‑i beadványában a beavatkozó – a 2000. február 8‑i levelére hivatkozva – megismételte az abban szereplő, a
felperes bevételére vonatkozó állításokat. Az OHIM 2000. október 24‑i levele, amelyben ezt a beadványt a felperes tudomására
hozta, jelezte, hogy ez az értesítés kizárólag tájékoztatásul szolgált.
16     A felperessel 2001. október 15‑én közölt 2001. szeptember 26‑i határozatával (a továbbiakban: megtámadott határozat) az OHIM
negyedik fellebbezési tanácsa elutasította a fellebbezést. A fellebbezési tanács lényegében ismertette, hogy a korábbi védjegy
tényleges használatának vizsgálata szempontjából érdemleges időszak az 1993. május 12. és 1998. május 11. közötti időre terjedt
ki, és hogy a felperes nem állította, hogy 1998 előtt használta volna ezt a védjegyet. Ami a felperes ügyvezetőjének esküvel
egyenértékű nyilatkozatát illeti, a fellebbezési tanács úgy értékelte, nem szükséges nyilatkozni annak bizonyító erejéről.
Ugyanis úgy vélte, hogy még ha megállapítható is, hogy a korábbi védjeggyel történt termékértékesítésből 1998-ban származó
jövedelem megegyezik a nyilatkozatban megjelölt jövedelemmel, ebből nem következik, hogy a vonatkozó időszakban a védjegy
tényleges használat tárgyát képezte. A fellebbezési tanács szerint a 12 500 DEM bevétel – még ha azt a vonatkozó időszak folyamán
keletkezett is – egyrészt csak az érintett termékek megközelítőleg 450 egységnyi eladásának felel meg, másrészt elenyésző
volt a felperes által megvalósított teljes éves bevételhez képest, amely 1998-ban 2,8 millió DEM volt. Ilyen körülmények között
a fellebbezési tanács úgy ítélte meg: nem szükséges megvizsgálni azt a kérdést, hogy ha a felperes a korábbi védjegyet más
formában is használta, mint ahogyan azt lajstromozták, az a megjelöléshez fűződő jogok fenntartására alkalmas használat tárgyát
képezte‑e, vagy sem.

A felek kérelmei
17     A felperes azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       helyezze hatályon kívül a megtámadott határozatot, valamint a felszólalási osztály 2000. március 28‑i határozatát;
–       kötelezze az OHIM-ot a költségek viselésére.
18     Az OHIM és a beavatkozó azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       utasítsa el a keresetet;
–       kötelezze a felperest a költségek viselésére.

Indokolás

A felszólalási osztály határozatának hatályon kívül helyezésére irányuló kérelem elfogadhatóságáról
19     Jelen esetben a felperes kérelme a megtámadott határozat, illetve a felszólalási osztály határozatának hatályon kívül helyezésére
irányul. Az Elsőfokú Bíróság úgy tekinti, hogy ez a kérelem elfogadható. Ez a kérelem lényegében arra irányul, hogy az Elsőfokú
Bíróság hozzon olyan határozatot, amelyet a felperes szerint a fellebbezési tanácsnak kellett volna jogszerűen meghoznia,
amikor az OHIM-hoz benyújtott fellebbezésről határozott. A 40/94 rendelet 62. cikke (1) bekezdésének második mondatából következik,
hogy a fellebbezési tanács hatályon kívül helyezheti az OHIM első fokon eljárt szervezeti egységének a határozatát. A hatályon
kívül helyezés az Elsőfokú Bíróságnak a 40/94 rendelet 63. cikkének (3) bekezdése által a számára biztosított megváltoztatási
jogkör alapján hozható intézkedései között is szerepel. (Erre vonatkozóan lásd az Elsőfokú Bíróság T‑106/00. sz., Streamserve
kontra OHIM [STREAMSERVE] ügyben, az ügy elbírálójához való visszautalásának kérelme tárgyában 2002. február 27‑én hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑723. o.] 19. pontját; az ítéletet a Bíróság a C‑150/02. P. sz., Streamserve kontra OHIM ügyben
2004. február 5‑én hozott végzésével [EBHT 2004., I‑0000. o.] helybenhagyta).

Az ügy érdeméről
20     Keresete alátámasztására a felperes öt jogalapra hivatkozik. Az első jogalap a 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdése
rendelkezéseinek, valamint a 15. cikk ezekkel egybevetett rendelkezéseinek a megsértéséből ered. A második jogalappal a felperes
azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács elmulasztotta figyelembe venni a fellebbezési eljárás során általa előterjesztett
bizonyítékokat. A harmadik jogalap a 40/94 rendelet 8. cikke (1) bekezdése b) pontjának megsértéséből ered. A negyedik és
ötödik jogalap a meghallgatáshoz való jog, valamint az indokolási kötelezettség megsértéséből ered.
A 40/94 rendelet 43. cikke (2) és (3) bekezdése rendelkezéseinek, valamint a 15. cikk ezekkel egybevetett rendelkezéseinek
a megsértéséből eredő jogalapról, illetve a meghallgatáshoz való jog megsértéséből eredő jogalapról.
–       A felek érvei
21     A felperes előadja, hogy általában véve a védjegy „tényleges használata” fogalmat olyan értelemben kell értelmezni, hogy az
lefedjen minden olyan cselekményt, amely természeténél, jelentőségénél és időtartamánál fogva a védjegynek az érintett piacon
való objektíve rendes használatát jelenti. A felperes hangsúlyozza, hogy e használat jelentősége az adott eset körülményeitől,
még pontosabban az érintett vállalkozás méretétől és tevékenységei változatosságának mértékétől függ.
22     A felperes azt állítja, hogy jelen esetben a fellebbezési tanácsnak a felperes által felsorolt mérlegelési kritériumokat helyesen
alkalmazva a korábbi védjegyből fakadóan a használat tényleges jellegére kellett volna következtetnie. A felperes azzal érvelt,
hogy a vonatkozó időszakban a védjeggyel ellátott termékeket egész Németországban értékesítette. A felperes szerint ügyvezetője
esküvel egyenértékű nyilatkozatából következik, hogy az ezekből az eladásokból megvalósított bevétel, még ha az az érintett
termékek piacra dobása miatt viszonylag alacsony is, a védjegy szokásos használatát bizonyítja, amely arra irányul, hogy ezeknek
a termékeknek piacot biztosítson.
23     A felperes a fentieken túl előadja, hogy a megtámadott határozatban az 1998-as évre megállapított 2,8 millió DEM bevétel nem
helytálló.
24     A meghallgatáshoz való jog megsértésére vonatkozó jogalap keretében a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács
a megtámadott határozat meghozatala előtt nem tájékoztatta őt arról a szándékáról, hogy a határozatot arra a tényre kívánja
alapozni, hogy a vonatkozó időszakban a felperes a korábbi védjeggyel ellátott termékekből csak megközelítőleg 450 egységnyi
terméket értékesített. Válaszában a felperes kiemeli, hogy a fellebbezési tanács a megtámadott határozatban figyelembe vette
a beavatkozó 2000. február 8‑i beadványának tartalmát, jóllehet a felszólalási osztály jelezte számára, hogy ezt a beadványt
nem veszi figyelembe venni.
25     Az OHIM megjegyzi, hogy a 40/94 rendelet 43. cikke (2) bekezdésének és 15. cikkének különböző nyelvi változataiból következik,
hogy a tényleges használat valódi, hiteles, igaz vagy valós használatot követel meg. Ennélfogva, az OHIM szerint az ilyen
használatnak alkalmasnak kell lennie a megjelölt termékek vagy szolgáltatások megkülönböztetésére és nem csupán egyszerűen
a már létező védjegyhez fűződő jog fenntartására kell irányulnia.
26     Az OHIM szerint valamely konkrét esetben a védjegy tényleges használatának megítéléséhez átfogó mérlegelés szükséges, amelynek
során figyelembe kell venni az érintett piacot, az érintett termékek és szolgáltatások szokásos kereskedelmi forgalmazásának
módját, a védjegy jogosultjának gyártási és forgalmazási kapacitásait és az általa birtokolt piaci részesedést.
27     A jelen eset tekintetében az OHIM először is arra hivatkozik, hogy a felperes által bemutatott bizonyítékok alapján a korábbi
védjegy használata csak az 1998‑as év elején kezdődött, azaz kevéssel több mint négy hónappal a védjegybejelentés meghirdetése
előtt. Másodsorban az OHIM azt állítja, hogy a korábbi védjeggyel ellátott termékek értékesítésből származó bevétel a vonatkozó
időszakban jelentéktelen, és erre még az a körülmény sem adhat magyarázatot, hogy az érintett termékek forgalomba hozatala
csak az 1998‑as év elején kezdődött. Az év második felében megvalósított eladások mértéke ugyanis alacsonyabb az év elején
megvalósított eladások mértékénél. Harmadsorban az OHIM azt állítja, hogy a felperes által a korábbi védjeggyel történt termékértékesítésből
megvalósított bevétel csekély jelentőséggel bír a teljes éves bevételéhez képest.
28     Ezenkívül az OHIM úgy véli, hogy a fellebbezési tanács tiszteletben tartotta a felperes meghallgatáshoz való jogát.
29     A beavatkozó előadja, hogy a felperes nem használta ténylegesen a korábbi védjegyet. Ebben a vonatkozásban a beavatkozó azt
állítja, hogy a felperes által a szóban forgó védjeggyel ellátott termékek értékesítéséből megvalósított bevétel a teljes
éves bevételnek legfeljebb 0,75%‑át teszi ki. A tárgyaláson kifejtette, hogy még ha a felperes ügyvezetőjének nyilatkozatában
hivatkozott, a korábbi védjeggyel történt termékértékesítésből megvalósított bevétel valós is, a vonatkozó időszakban ezekből
a termékekből havonta mindössze körülbelül 38 egységet értékesítettek.
–       Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
30     Ahogyan az a 40/94 rendelet kilencedik preambulumbekezdéséből következik, a jogalkotó úgy tekintette, hogy valamely korábbi
védjegyet csak akkor indokolt védelemben részesíteni, ha azt ténylegesen használták. Ezzel a preambulumbekezdéssel összhangban
a 40/94 rendelet 43. cikkének (2) és (3) bekezdése előírja, hogy valamely közösségi védjegy bejelentője kérheti annak igazolását,
hogy a korábbi védjegy tényleges használat tárgyát képezte azon a területen, ahol a felszólalás alapjául szolgáló védjegy
bejelentésének meghirdetését megelőző öt évben oltalom alatt állt (az Elsőfokú Bíróság, T‑39/01. sz., Kabushiki Kaisha Fernandes
kontra OHIM – Harrison [HIWATT] ügyben 2002. december 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑5233. o.] 34. pontja).
31     A 40/94 rendelet végrehajtására vonatkozó, 1995. december 13‑i 2868/95/EK bizottsági rendelet (HL L 303., 1. o.; magyar nyelvű
különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 189. o.) 22. szabályának (2) bekezdése alapján a használat igazolásának a korábbi védjegy
használatának helyére, idejére, mértékére és jellegére kell vonatkoznia.
32     A tényleges használat fogalmának értelmezése során figyelembe kell venni azt a tényt, hogy azon követelmény létezésének, amely
szerint ahhoz, hogy közösségi védjegybejelentés esetén felszólalás kerülhessen benyújtásra, a korábbi védjegy tényleges használatának
meg kell valósulnia az a célja (ratio legis), hogy korlátozza a két védjegy közötti összeütközést, amennyiben nincs a piacon
jelenlevő védjegy tényleges rendeltetéséből származó valós gazdasági indok (az Elsőfokú Bíróság T‑174/01. sz., Goulbourn kontra
OHIM – Redcats [Silk Cocoon] ügyben 2003. március 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑789. o.] 38. pontja). Ezzel szemben
az említett rendelkezésnek azonban nem célja, hogy a kereskedelmi sikert értékelje, sem az, hogy ellenőrizze valamely vállalkozás
gazdasági stratégiáját, vagy hogy a védjegy oltalmát annak jelentős mértékű kereskedelmi használata esetére korlátozza.
33     Ahogyan az a Bíróság C‑40/01. sz. Ansul-ügyben 2003. március 11‑én hozott ítéletéből (EBHT 2003., I‑2439. o.) következik,
a védjegyekre vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1988. december 21‑i 89/104/EGK első tanácsi irányelv (HL 1989.
L 40., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 17. fejezet, 1. kötet, 92. o.) 12. cikkének (1) bekezdése vonatkozásában, amelynek
normatív tartalma lényegében a 40/94 rendelet 43. cikkének felel meg, valamely védjegy akkor képezi tényleges használat tárgyát,
ha a lényeges rendeltetésének megfelelően használják, e rendeltetés abból áll, hogy a védjegy biztosítsa azon áruk vagy szolgáltatások
eredetének azonosságát, amelyekre a védjegyet lajstromozták, abból a célból, hogy ezeknek az áruknak és szolgáltatásoknak
piacot hozzon létre vagy tartson fenn, kivéve a szimbolikus jellegű használatot, amelynek egyetlen célja a védjegy által létrehozott
jogok fenntartása (az Ansul-ügyben hozott ítélet 43. pontja). Ebben a vonatkozásban a védjegy tényleges használatának követelménye
megkívánja, hogy a védjegyet – úgy, ahogyan az a vonatkozó területen oltalom alatt áll – nyilvánosan és a külvilág felé használják.
(az Ansul-ügyben hozott ítélet 37. pontja, és a Silk Cocoon ügyben hozott ítélet 39. pontja [hivatkozások fent]).
34     A tényleges védjegyhasználat jellegének mérlegelése során figyelembe kell venni minden olyan tényt és körülményt, amelyek
alapján megállapítható, hogy a védjegy kereskedelmi használata valóságos-e; idesorolhatók különösen az érintett gazdasági
szektorban az olyan igazoltnak tekintendő használatokat, amelyek feladata az, hogy a védjeggyel ellátott áruk és szolgáltatások
számára megteremtsék és fenntartsák a piaci részesedést, az áruk és szolgáltatások természetét, a piac jellegzetességeit,
valamint a védjegy használatának mértékét és gyakoriságát (az Ansul-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 43. pontja).
35     Ami a korábbi védjegy használatának jelentőségét illeti, figyelembe kell venni többek között az összes használati ügylet kereskedelmi
volumenét egyrészről, és annak az időszaknak a tartamát, melynek során a használati ügyletek történtek, valamint másrészről
ezeknek az ügyleteknek a gyakoriságát
36     Valamely korábbi védjegy tényleges használatának konkrét esetben történő megvizsgálásához az eset összes releváns tényezőjét
figyelembe vevő átfogó mérlegelést kell lefolytatni. Ez a mérlegelés magában foglalja a számításba vett tényezők egymástól
való függését. Így az érintett védjeggyel ellátott áruk csekély mennyiségben történő értékesítését kompenzálhatja a védjegy
intenzív használata vagy bizonyos tartóssága, és fordítva. Ezenkívül a megvalósult bevétel, valamint a korábbi védjeggyel
ellátott termékek értékesítésének mennyiségét nem lehet abszolút módon értékelni, hanem az értékelést olyan egyéb releváns
tényezőkkel összefüggésben kell elvégezni, mint a kereskedelmi tevékenység volumene, a gyártási vagy a forgalmazási kapacitások
vagy a védjegyet használó vállalkozás sokrétűségének mértéke, valamint az érintett piacon lévő áruk vagy szolgáltatások jellemzői.
Ezért a Bíróság kimondta, hogy a korábbi védjegy használata ténylegesnek minősüljön, nem szükséges, hogy a használat mennyiségileg
mindig jelentős legyen (az Ansul-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 39. pontja).
37     Azonban minél korlátozottabb a védjegy felhasználásának kereskedelmi volumene, annál inkább szükséges az, hogy a felszólaló
további bizonyítékokat nyújtson be az érintett védjegy használatának tényleges jellegét illetően esetlegesen fennálló kétségek
eloszlatása érdekében.
38     A megtámadott határozatot az előző megállapítások alapján kell megvizsgálni.
39     Kiindulásként fel kell idézni, hogy mivel a védjegybejelentést 1998. május 11‑én tették közzé, a 40/94 rendelet 43. cikkének
(2) és (3) bekezdésében érintett ötéves időszak 1993. május 11‑től 1998. május 10‑ig terjedt (a továbbiakban: vonatkozó időszak).
40     Ugyanezen rendelet 15. cikkének (1) bekezdéséből következik, hogy csak azok a védjegyek esnek az ott előírt jogkövetkezmények
hatálya alá, amelyek tényleges használatát öt éven át megszakítás nélkül elmulasztották. Következésképpen az említett jogkövetkezmények
elkerüléséhez elegendő, ha a védjegyet a vonatkozó időszak egy része alatt ténylegesen használják.
41     A felek nem vitatják, hogy a korábbi védjegyet a felperes – állítása szerint – csak 1998 januárjától használta. Ennélfogva
a fellebbezési tanács helyesen alapozta a megtámadott határozatot a felperes által hivatkozott, az 1998-as év elejétől 1998. május
10‑ig terjedő időszakban történt használat értékelésére.
42     A fellebbezési tanács a mérlegelésnél csak a felperes által a felszólalási eljárás során bemutatott nyomtatványokat és esküvel
egyenértékű nyilatkozatot, valamint a beavatkozó 2000. február 8‑i és október 9‑i beadványaiban tett észrevételeket vette
figyelembe, anélkül, hogy a megtámadott határozatban kifejezetten hivatkozott volna rájuk.
43     Az esküvel egyenértékű nyilatkozatot illetően az Elsőfokú Bíróság megjegyzi, hogy a fellebbezési tanács nyilvánvalóan nyitva
hagyta azt a kérdést, hogy e nyilatkozat milyen bizonyító erővel bír. Mindazonáltal vizsgálatát arra a feltételezésre alapozta,
hogy e nyilatkozat tartalma pontos. Az Elsőfokú Bíróság célszerűnek tartja, hogy a jelen ügy vonatkozásában ugyanezen alaptételből
induljon ki.
44     A felperes által bemutatott nyomtatványokat illetően a fellebbezési tanács helyesen állapította meg, hogy azok semmilyen felvilágosítást
nem adnak a korábbi védjegy használatának időtartamára és időpontjára nézve. A fellebbezési tanács mégis úgy tekintette, hogy
azokból következtetni lehet a használat jellegére és helyére, mivel a nyomtatványok között szereplő megrendelő lap határozottan
a német piacra irányult.
45     A fellebbezési tanács lényegében két különböző elemre támaszkodott annak eldöntéséhez, hogy a használat ténylegesnek minősíthető‑e.
Először is arra az álláspontra helyezkedett, hogy a 12 500 DEM bevétel – még ha 1998. január 1‑je és május 11‑e között valósították
is meg, és nem 1998. január 1‑je és június 30‑a között –, valamint a teljesített eladások körülbelül 450 egységre becsült
mennyisége rendkívül kevés, hiszen átlagáras termékről van szó. Ezt követően megállapította, hogy a korábbi védjeggyel ellátott
termékék értékesítéséből származó bevétel – amely a felperes 2,8 millió DEM‑re becsült teljes éves bevételének körülbelül
0,75%‑a – nem kielégítő.
46     A fellebbezési tanács által megállapított ténybeli elemekből következik, hogy a korábbi védjeggyel ellátott termékek értékesítéséből
a felperes bizonyos bevételt valósított meg. Ennélfogva a korábbi védjegy használati cselekmények tárgyát képezte, amelyek
az érintett gazdasági szektor helyzetéhez képest objektíve alkalmasak voltak arra, hogy piacot teremtsenek vagy tartsanak
fenn azoknak az áruknak, amelyek vonatkozásában a védjegyet lajstromozták.
47     Az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a közösségi védjegybejelentés meghirdetésének időpontját közvetlenül megelőző, viszonylag
rövid, négy és fél hónapos időszak alatt elért alacsony mértékű bevételről van szó.
48     Következésképpen, meg kell vizsgálni, hogy a felek által hivatkozott tények és bizonyítékok alapján igazolhatóak‑e a tényleges
használatra vonatkozó, a használat csekély mértékéből vagy a védjegybejelentés meghirdetése előtti fellendüléséből fakadó
kétségek.
49     A korábbi védjeggyel ellátott termékek értékesítése során elért bevétel és a felperes éves bevétele közötti viszonyt illetően
ki kell emelni, hogy az ugyanazon a piacon működő vállalkozások tevékenységének sokszínűségi mértéke eltérő. Ráadásul a korábbi
védjegy tényleges használatára vonatkozó bizonyítási kötelezettség nem érinti a vállalkozás kereskedelmi stratégiájának ellenőrzését.
Nem kizárt, hogy valamely vállalkozás számára gazdaságilag vagy objektíve igazolható legyen valamely termék vagy termékskála
forgalomba hozatala, még akkor is, ha azok az adott vállalkozás éves bevételében csupán elenyésző részt tesznek ki. Ráadásul
egy szerény méretű vállalkozásban az éves bevétel kis százaléka abszolút értékben is csekély összegnek felel meg.
50     Ebből következik, hogy jelen esetben a felperes teljes bevétele és a korábbi védjeggyel ellátott termékek értékesítése során
elért – külön vett – bevétel közötti aránynak csak csekély, jelzésszerű értéke van, és ezért nem döntő a védjegy tényleges
használatának megítélésében.
51     A korábbi védjeggyel ellátott termékek értékesítési mennyiségének illetve az értékesítésből származó bevétel abszolút értékével
kapcsolatban az OHIM a tárgyalás során előadta, hogy a fellebbezési tanács úgy tekintette, hogy az átlagáras áruk általában
nagyobb mennyiségben kerülnek értékesítésre, mint a nagyon drága termékek. Így a megtámadott határozatban megállapításra került,
hogy, az átlagáras vagy kicsit drágább termék esetén az abszolút értékben kifejezett csekély bevétel és eladások arra engednek
következtetni, hogy nem valósult meg a védjegy tényleges használata. Ez a megfontolás önmagában nem téves, mindazonáltal hiányos
marad, ha az érintett piac jellemzőit nem veszik számításba.
52     Ebben a vonatkozásban a fellebbezési tanács előtti eljárásban a felperes előadta, hogy a korábbi védjeggyel ellátott termékeket
csak csekély mennyiségben használják. Az eljárás során a beavatkozó nem vitatta ezt az állítást. Az állítást egyébként alátámasztják
a felperes által bemutatott reklámfüzetek, amelyek utalásokat tartalmaznak az érintett termékek mennyiségét illetően. A megtámadott
határozat egyébként nem hivatkozik erre az utalásra, amely pedig megmagyarázhatná a korábbi védjeggyel ellátott termékek csekély
mennyiségét.
53     A fellebbezési tanács nem vette figyelembe a felperes azon – a felszólalásának indokolásában és a fellebbezési tanács előtt
bemutatott beadványban is szereplő – állítását sem, miszerint a felperes újraindította az érintett termékek forgalmazását,
és hogy ezért az általuk képviselt kereskedelmi mennyiség csekély volt. Ez az állítás márpedig azon tény ellenére is releváns
lehetett a korábbi védjegy tényleges használatának megítélésében, hogy az 1998‑as év második féléve során állítólag elért
bevétel alacsonyabb volt, mint az első félévé. Valóban lehetséges, hogy valamely termék kezdeti értékesítési időszaka néhány
hónapnál hosszabb ideig tart.
54     A felperes azonban elmulasztotta bizonyítani, hogy a termékek a piacra dobás fázisban voltak, pedig a fellebbezési tanács
előtti 2000. október 9‑i válaszbeadványában a beavatkozó – először – vitatta ezt az állítást. Ez a mulasztás azonban csak
akkor róható fel a felperesnek, ha megadták volna neki a lehetőséget arra, hogy reagáljon a beavatkozó 2000. október 9‑i beadványára.
Ebben a vonatkozásban az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy az ügyiratból következik, hogy az OHIM az említett beadványról
2000. október 24‑i levelével értesítette a beavatkozót jelezve, hogy ez az értesítés kizárólag tájékoztatásul szolgál. Ezenkívül,
ami a beavatkozó 2000. február 8‑i beadványát illeti, amelyre 2000. október 9‑i beadványában hivatkozott, az OHIM felszólalási
osztálya 2000. március 8‑i értesítésével tájékoztatta a felperest, hogy a 2000. február 8‑i beadvány tartalmát nem fogja figyelembe
venni. Ebből következik, hogy mivel a felperest nem hívták fel, hogy foglaljon állást a 2000. október 9‑i beadvánnyal kapcsolatban,
megfosztották attól a lehetőségtől, hogy értékelje a kiegészítő bizonyítékok bemutatásának hasznosságát.
55     Ez a megállapítás egyaránt érvényes az értékesített termékek – abszolút értékben kifejezett – számára vonatkozó utalásokra,
a felperesnek a beavatkozó 2000. február 8‑i beadványában szereplő állítólagos teljes éves bevételére (a fenti 10. pont),
valamint a beavatkozó által a 2000. október 9‑i beadványában hivatkozott és a fellebbezési tanács által a megtámadott határozatban
figyelembe vett az utalásokra.
56     Hozzá kell tenni, hogy a 2868/95 rendelet 22. szabályának (1) bekezdése, amely előírja, hogy a korábbi védjegy használatát
igazoló bizonyítékot az OHIM által a felszólaló számára meghatározott határidőn belül kell benyújtani – amely határidő elmulasztása
a felszólalás elutasítását vonja maga után – nem értelmezhető oly módon, hogy az – az új elemekre tekintettel – akadályozná
további bizonyítékok figyelembevételét, és ez akkor is fennáll, ha e bizonyítékokat a határidő letelte után nyújtották be.
57     A Bizottság által a 40/94 rendelet 140. cikke (1) bekezdésének megfelelően elfogadott 2868/95 rendelet rendelkezéseit ugyanis
a 40/94 rendelet rendelkezéseivel összhangban kell értelmezni. Ebben a vonatkozásban különösen a 40/94 rendelet 43. cikkének
(1) bekezdését és a 74. cikkének (2) bekezdését kell figyelembe venni. Egyrészt a 40/94 rendelet 43. cikkének (1) bekezdése
úgy rendelkezik, hogy a felszólalás vizsgálata során az OHIM – ahányszor csak szükséges – felhívja a feleket, hogy az általa
megjelölt határidőn belül nyújtsák be az ellenérdekű fél nyilatkozatával vagy az OHIM felhívásával kapcsolatos észrevételeiket.
Másrészt a 40/94 rendelet 74. cikkének (2) bekezdése, amely úgy rendelkezik, hogy az OHIM figyelmen kívül hagyhatja azokat
a tényeket vagy bizonyítékokat, amelyeket az érintett felek nem kellő időben terjesztettek elő, az OHIM fórumainak mérlegelési
jogkört ad a határidő lejárta után benyújtott bizonyítékok figyelembe vételét illetően.
58     E megfontolások összessége alapján az Elsőfokú Bíróság megállapítja, hogy a fellebbezési tanács nem vette figyelembe az összes
releváns tényezőt annak megítélése érdekében, hogy a korábbi védjegy használata ténylegesnek minősíthető‑e. Ráadásul a fellebbezési
tanács hiányos ténybeli alapra támaszkodott, hiszen elmulasztotta felhívni a felperest arra, hogy foglaljon állást a beavatkozó
2000. október 9‑i beadványában hivatkozott új tényekről és bizonyítékokról, azaz a felperes állítólagos teljes éves bevételéről,
az értékesített termékek mennyiségére vonatkozó érvekről, valamint a felperes azon állításának a beavatkozó általi vitatásáról,
hogy a korábbi védjeggyel ellátott termékek a piacra dobás fázisában voltak.
59     Ebből következik, hogy a megtámadott határozatot hatályon kívül kell helyezni, és a felperes által hivatkozott többi jogalapról
nem szükséges nyilatkozni.
A megtámadott határozat megváltoztatására irányuló kérelemről
60     A jelen kereset alátámasztásaként a felperes azt kifogásolja, hogy a fellebbezési tanács nem helyezte hatályon kívül a felszólalási
osztály határozatát, amelyben ez utóbbi úgy tekintette, hogy a korábbi védjegy jogosultjának ügyvezetőjétől származó, esküvel
egyenértékű nyilatkozat nem jelenthet elegendő bizonyítékot.
61     Ebben a vonatkozásban meg kell állapítani, hogy az OHIM-on belüli funkcionális folyamatosság magában foglalja, hogy a fellebbezési
tanács köteles a felperes által benyújtott bizonyítékokat újból mérlegelni. Amennyiben ez a vizsgálat az első fokon eljárt
szervétől eltérő eredményre vezet, a fellebbezési tanács a 40/94 rendelet 62. cikkének (1) bekezdése alapján vagy határoz
a felszólalásról, vagy visszautalja az ügyet a felszólalási osztály elé.
62     A fentiekből következik, hogy ha elfogadható lenne is a felperes 60. pontban előadott érvelése, a fellebbezési tanács maga
is dönthetett volna a felszólalásról, vagy visszautalhatta volna az ügyet a felszólalási osztály elé.
63     A felszólalási osztály határozatának hatályon kívül helyezésével az Elsőfokú Bíróság a megtámadott határozat megváltoztatásához
folyamodna. Ez a – 40/94 rendelet 63. cikkének (3) bekezdésében szabályozott – lehetőség elvben olyan helyzetekre korlátozódik,
amikor az ügy elbírálás alatt áll (az Elsőfokú Bíróság T‑323/00. sz., SAT.1 kontra OHIM [SAT.2] ügyben 2002. július 2‑án hozott
ítéletének [EBHT 2002., II‑2839. o., fellebbezés alatt] 18. pontja). Ez magában foglalja, hogy az Elsőfokú Bíróság az előtte
bemutatott bizonyítékokra alapozva meghozhatja azt a határozatot, amelyet a fellebbezési tanács a jelen esetben alkalmazandó
rendelkezések alapján köteles lett volna meghozni. Az előző pontból következik, hogy ebben az esetben ez a feltétel nem teljesül.
64     A fenti megállapítások alapján nem szükséges, hogy az Elsőfokú Bíróság megváltoztassa a megtámadott határozatot.

A költségekről
65     Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére,
ha a pernyertes fél ezt kérte. Az eljárási szabályzat 87. cikke 4. §‑ának (3) bekezdése alapján az Elsőfokú Bíróság elrendelheti,
hogy a beavatkozó maga viselje saját költségeit.
66     Jelen esetben a beavatkozó ugyanúgy pervesztes, mint az OHIM. Mindazonáltal a felperes nem kérte, hogy a beavatkozót kötelezzék
a költségek viselésére, és az OHIM nem vitatta a kérelem azon pontját, hogy kizárólag őt kötelezzék a beavatkozó felmerült
költségeinek viselésére.
67     Következésképpen el kell rendelni, hogy – a saját költségein kívül – az OHIM viselje a felperesnél felmerült költségeket;
a beavatkozó pedig maga viselje saját költségeit.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (második tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A Belső Piaci Harmonizációs Hivatal (védjegyek és formatervezési minták) negyedik fellebbezési tanácsának 2001. szeptember
26‑i határozatát (R 578/2000‑4. sz. ügy) hatályon kívül helyezi.
2)
A keresetet ezt meghaladó részében elutasítja.
3)
Az OHIM-ot kötelezi saját költségeinek és a felperesnél felmerült költségek viselésére.
4)
A beavatkozó maga viseli költségeit.
Forwood
Pirrung
Meij
Kihirdetve Luxembourgban, a 2004. július 8‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

J. Pirrung
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: német.