CELEX: 62009CJ0304
Fördragsbrott
Statligt stöd
Stöd till företag som nyligen har börsnoterats
Återkrav

Europeiska kommissionen har yrkat att domstolen ska fastställa att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter
enligt artiklarna 2–4 i kommissionens beslut 2006/261/EG av den 16 mars 2005 om den stödordning C 8/2004 (f.d. NN 164/2003)
som Italien har genomfört till förmån för företag som nyligen har börsnoterats (delgivet med nr K(2005) 591) (EUT L 94, 2006,
s. 42) och enligt EG‑fördraget, genom att inte inom den föreskrivna fristen ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att avveckla
den stödordning som i nämnda beslut befunnits vara rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden och återkräva de
stöd som betalats ut enligt denna ordning från stödmottagarna.

Tillämpliga bestämmelser
Skäl 13 i rådets förordning (EG) nr 659/1999 av den 22 mars 1999 om tillämpningsföreskrifter för artikel [88] i EG‑fördraget
(EGT L 83, s. 1) har följande lydelse:
”I fall av olagligt stöd som inte är förenligt med den gemensamma marknaden bör en effektiv konkurrens återställas. Därför
är det nödvändigt att stödet jämte ränta återkrävs utan dröjsmål. Det är lämpligt att återkravet verkställs enligt förfaranden
i nationell rätt. Tillämpningen av dessa förfaranden bör inte försvåra återställandet av effektiv konkurrens genom att hindra
att kommissionens beslut genomförs omedelbart och effektivt. För att nå detta resultat bör medlemsstaterna vidta alla nödvändiga
åtgärder för att säkerställa att kommissionens beslut verkställs.”
I artikel 14 i förordning nr 659/1999, som har rubriken ”Återkrav av stöd”, föreskrivs följande:
”1.      Vid negativa beslut i fall av olagligt stöd skall kommissionen besluta att den berörda medlemsstaten skall vidta alla nödvändiga
åtgärder för att återkräva stödet från mottagaren (nedan kallat beslut om återkrav). Kommissionen skall inte återkräva stödet
om detta skulle stå i strid med en allmän princip i gemenskapsrätten.
2.      Det stöd som skall återkrävas enligt ett beslut om återkrav skall innefatta ränta med en lämplig räntesats som fastställs
av kommissionen. Räntan skall betalas från det datum då det olagliga stödet stod till stödmottagarens förfogande till det
datum då det har återbetalats.
Utan att det påverkar förordnanden av Europeiska gemenskapernas domstol enligt artikel [242 EG] skall återkravet verkställas
utan dröjsmål och enligt den berörda medlemsstatens förfaranden enligt nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden
gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa kommissionens beslut. I det syftet skall de berörda medlemsstaterna
vid förfaranden inför nationella domstolar vidta alla nödvändiga åtgärder som är tillgängliga i deras respektive rättssystem,
inbegripet interimistiska åtgärder, utan att gemenskapsrätten påverkas.”
I artikel 23.1 i samma förordning föreskrivs följande:
”Om den berörda medlemsstaten inte följer villkorliga eller negativa beslut, särskilt i fall som avses i artikel 14, får kommissionen
hänskjuta ärendet direkt till Europeiska gemenskapernas domstol i enlighet med artikel [88.2 EG].”

Bakgrund och beslut 2006/261
Kommissionen fastställde i beslut 2006/261 att den statliga stödordning som beviljats i form av skattelättnader till förmån
för företag som noterats på en europeiskt reglerad fondbörs som Republiken Italien har genomfört är oförenlig med den gemensamma
marknaden.
Det framgår av det omtvistade beslutet att den italienska åtgärden ger upphov till två olika slags ekonomiska fördelar. För
det första medgav den en reducerad bolagsskatt på 20 procent och ökade således nettoinkomsten från all ekonomisk verksamhet
som bedrevs under en treårsperiod av ett företag som nyligen noterats på en reglerad fondbörs. För det andra sänkte stödordningen
den beskattningsbara inkomsten under det beskattningsår som börsnoteringen ägde rum genom att tillåta att stödmottagande företag
reducerade sin beskattningsbara inkomst med ett belopp som motsvarade utgifterna för börsintroduktionen. Dessa minskningar
ledde dessutom till en lägre effektiv inkomstskattesats år 2004.
Italienska myndigheter har till följd av att kommissionen inledde det formella förfarandet offentligt underrättat de potentiella
mottagarna av stödet i fråga om de eventuella följderna av att kommissionen har funnit att stödet är oförenligt med den gemensamma
marknaden. Kommissionen har ansett att det under alla förhållanden var nödvändigt att återvinna de stöd som eventuellt redan
har betalats ut till mottagarna.
I artiklarna 2–4 i beslut 2006/261 föreskrevs närmare följande:
”Artikel 2
Italien skall upphäva … stödordning[en] … med verkan från och med det beskattningsår då delgivningsdagen för detta beslut
infaller.
Artikel 3
1.      Italien skall vidta alla åtgärder som krävs för att från stödmottagarna återkräva de stöd … som olagligen har betalats ut.
2.      Återkravet skall ske utan dröjsmål och i enlighet med förfarandena i nationell lagstiftning, förutsatt att dessa förfaranden
gör det möjligt att omedelbart och effektivt verkställa detta beslut.
3.      Återvinningen skall slutföras så snart som möjligt. Om stödet redan har beviljats genom sänkta skatteinbetalningar under det
innevarande beskattningsåret skall Italien inkräva hela skatteskulden i samband med den sista planerade betalningen 2004.
I alla andra fall skall Italien återvinna skatteskulden senast vid utgången av den beskattningsperiod då delgivningsdagen
för detta beslut infaller.
4.      Det stöd som skall återvinnas skall innefatta ränta som löper från den dag stödet stod till stödmottagarnas förfogande till
den dag det faktiskt har återbetalats.
5.      Räntan skall beräknas enligt kapitel V i förordning (EG) nr 794/2004.
6.      Senast två månader från delgivningsdagen av detta beslut skall Italien ålägga alla mottagare av stöd som avses i artikel 1
att betala tillbaka de olagliga stöden inklusive ränta.
Artikel 4
Italien skall inom två månader från delgivningen av detta beslut underrätta kommissionen om vilka åtgärder som har vidtagits
och som planeras för att följa detta beslut. Dessa uppgifter skall tillhandahållas med hjälp av formuläret i bilaga 1 till
detta beslut. Italien skall inom samma tidsfrist inkomma med alla handlingar som styrker att återvinningsförfarandet har inletts
avseende mottagarna av de olagliga stöden.”

Talan mot beslut 2006/261
Republiken Italien väckte den 26 maj 2005 talan om ogiltigförklaring av beslut 2006/261 vid Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt.
Republiken Italien yrkade inte att interimistiska åtgärder skulle vidtas.
Förstainstansrätten ogillade talan i dom av den 4 september 2009 i mål T‑211/05, Italien mot kommissionen (REG 2009, s. II‑2777).
Republiken Italien överklagade denna dom den 16 november 2009. Den överklagade domen är anhängig vid domstolen under målnummer
C‑458/09 P, Italien mot kommissionen.

Det administrativa förfarandet
Beslut 2006/261 delgavs Republiken Italien den 17 mars 2005.
De italienska myndigheterna har vidtagit ett antal åtgärder för att verkställa beslutet och de har informerat kommissionen
om dessa åtgärder. Bland åtgärderna märks bland andra följande:
–        Ett lagförslag utarbetades för att genomföra beslut 2006/261.
–        I juli 2006 beslutade italienska myndigheter att det rättsstridiga stödet skulle återkrävas på administrativ väg, eftersom
det var svårt att anta en lag.
–        Agenzia delle Entrate (nedan kallad Agenzia) tillställde de skattskyldiga ett betalningsföreläggande med innebörden att de
mottagna beloppen skulle betalas inom 60 dagar. Agenzia angav relevanta kontonummer för att stödmottagarna frivilligt skulle
kunna betala tillbaka det mottagna stödet jämte ränta. Särskilda tjänsteskrivelser tillställdes de direktorat och kontor som
skulle genomföra förfaranden för kontroll och återkrav före den 30 september 2006.
–        Två bolag väckte talan vid italiensk skattedomstol mot besluten att återkräva stödet. Ett bolag tappade målet i första instans
och betalade in skuldbeloppet i dess helhet den 1 april 2009. Med avseende på det andra bolaget, som var den största stödmottagaren,
vilandeförklarade Commissione tributaria provinciale di Modena betalningsföreläggandet, med motiveringen att det saknade rättslig
grund. Commissione tributaria regionale di Bologna, till vilket detta avgörande överklagades, beslutade att vilandeförklara
målet och anförde bland annat att det väckts talan om ogiltigförklaring av beslut 2006/261 vid förstainstansrätten (det ovannämnda
målet T‑211/05).
–        Den italienska lagstiftaren försökte att lösa det processuella problem som uppstått på grund av att nationella domstolar beslutat
att vilandeförklara betalningsföreläggandena lagstiftningsvägen, genom att anta lagdekret nr 59 av den 8 april 2008 (GURI
nr

84, av den 9 april 2008, s. 3), som fick ställning av lag genom lag nr 101 av den 6 juni 2008 (GURI nr 132 av den 7 juni 2008,
s. 4).
Kommissionen har under hela förfarandet vidhållit att beslut 2006/261 ska verkställas omedelbart och effektivt. Kommissionen
har dessutom vid flera tillfällen begärt ytterligare upplysningar och klarlägganden om stödmottagarna och om hur bestämmelserna
om återkrav skulle utformas. Kommissionens anmodningar motiverades av att den dels tyckte att de upplysningar som lämnats
av italienska myndigheter var otillräckliga, dels ville informera sig om hur arbetet med att återkräva stöd fortskred. Italienska
myndigheter tillhandahöll därefter kommissionen skrivelser med upplysningar om situationen och om vilka krav som skulle ställas
i bestämmelserna för att verkställa beslut 2006/261.
Kommissionen riktade Republiken Italiens uppmärksamhet på den omständigheten att förfarandet för att återkräva det rättsstridiga
stödet var otillräckligt, eftersom summan av utbetalt stöd som ännu inte hade återbetalats i oktober år 2008 uppgick till
4 365 265,04 euro (stöd jämte ränta). Kommissionen ansåg följaktligen inte att ansträngningarna för att återkräva stödet hade
varit tillräckliga trots de lagstiftningsinitiativ som vidtagits. Kommissionen beslutade mot denna bakgrund att väcka förevarande
talan.

Talan

Parternas argument
Kommissionen har i sin ansökan påpekat att den medlemsstat till vilket ett beslut om återkrav av rättsstridigt stöd är riktat
enligt artikel 249 EG är skyldig att vidta alla nödvändiga åtgärder för att säkerställa att beslutet verkställs.
Kommissionen anser att skyldigheten att rikta återkrav utgör en faktisk skyldighet att uppnå resultat. Återkravet ska dessutom
inte endast vara effektivt utan även ske omedelbart.
Vad beträffar det första lagförslag som Republiken Italien avsåg att anta för att verkställa beslut 2006/261, hade kommissionen
vid flera tillfällen erinrat om att lagstiftning inte var det mest lämpliga sättet att säkerställa att beslutet verkställs
omedelbart och effektivt.
De nationella förfarandena får emellertid inte hindra att normala konkurrensvillkor återskapas. Tvärtom ska de säkerställa
att beslut 2006/261 verkställs effektivt.
Kommissionen har påpekat att den enda grund som Republiken Italien kan åberopa till sitt försvar i detta mål är att det föreligger
ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslut 2006/261. De italienska myndigheterna har emellertid aldrig hävdat
att det skulle vara absolut omöjligt att verkställa beslutet korrekt.
Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslutet är inte uppfyllt när svarandemedlemsstaten
endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslut 2006/261,
utan att vidta någon faktisk åtgärd gentemot de ifrågavarande företagen i syfte att återkräva stödet och utan att föreslå
kommissionen några alternativa lösningar för att genomföra beslutet, som gör det möjligt att övervinna svårigheterna.
Vad beträffar de nationella domstolarnas beslut om vilandeförklaring har kommissionen påpekat att effektivitetsprincipen även
gäller för nationella domstolar. I en situation där en stödmottagare begär att ett återkrav ska skjutas upp är den nationella
domstolen skyldig att följa de krav som anges i rättspraxis för att inte beslutet ska berövas sin ändamålsenliga verkan. De
beslut om vilandeförklaring som de nationella domstolarna har fattat i detta mål lever inte upp till de krav som följer av
denna rättspraxis.
Även om den nationella domstolen i princip bör fatta ett beslut om att omedelbart begära förhandsavgörande hos domstolen enligt
lagdekret nr 59, vilket angetts i punkt 12 i denna dom, vid ett beslut om vilandeförklaring till följd av att beslutet om
återkrav är rättsstridigt, anser kommissionen att ovannämnda lagdekret inte förefaller ha haft något betydande praktiskt inflytande
på det sätt på vilket de nationella domstolarna har tillämpat den nationella processrätten. Kommissionen har dessutom påpekat
att mer än fyra år efter att beslut 2006/261 antogs har de italienska myndigheterna endast krävt tillbaka 25,91 procent av
det stöd för vilket ett betalningsföreläggande har skickats ut.
Vad beträffar den talan om ogiltigförklaring av beslut 2006/261 som har väckts vid förstainstansrätten har kommissionen påpekat
att Republiken Italien har väckt talan mot beslutet men inte begärt uppskov med verkställigheten. I beslutet av Commissione
tributaria provinciale di Modena hänvisas det varken till att ett mål är anhängiggjort vid gemenskapsdomstolarna eller till
eventuella brister i kommissionens beslut, utan Commissiones beslut grundar sig endast på att det saknas rättslig grund för
återkravet i den nationella rättsordningen.
Vad slutligen beträffar de två stödmottagande företagen har kommissionen erinrat om att några nya upplysningar om målet i
andra instans inte har meddelats kommissionen sedan den 31 oktober 2008. Detsamma gäller för hur återbetalningen fortlöper.
Denna situation utgör ett åsidosättande av den informationsskyldighet som åvilar italienska myndigheter enligt såväl artikel 4
i beslut 2006/261 som artikel 10 EG.
Republiken Italien har gjort gällande att det inte i gemenskapsrätten anges att ett visst förfarande ska följas för att återkräva
statligt stöd utan att det endast krävs att de nationella förfarandena ska vara ägnade att säkerställa en omedelbar och effektiv
verkställighet av beslut 2006/261.
Enligt den italienska konstitutionen kan den administrativa handläggningen och storleken på de belopp som ska återbetalas
endast regleras i lag. Syftet med det lagförslag som angetts i punkt 17 i denna dom var att främja frivillig återbetalning
av stöd i syfte att förkorta återkravsperioden.
Republiken Italien har även påpekat att den omständigheten att svarandemedlemsstaten inte kan åberopa andra grunder än att
det är absolut omöjligt att verkställa beslutet inte utgör hinder för att en medlemsstat, som vid verkställandet möter oförutsedda
och oförutsägbara svårigheter eller blir varse följder som kommissionen inte har förutsett, underställer kommissionen dessa
problem för bedömning, med förslag på lämpliga förändringar av det ifrågavarande beslutet.
I den omfattande skriftväxlingen mellan kommissionen och italienska myndigheter angav de italienska myndigheterna såväl skälen
till att de ansåg att det borde antas en särskild lagstiftning som de oförutsedda omständigheter som ledde till att det därefter
valdes ett annat förfarande för återkrav, bland annat på administrativ väg.
Vad beträffar de nationella åtgärderna att vilandeförklara verkställigheten av betalningsföreläggandet, har Republiken Italien
gjort gällande att beslutet av Commissione tributaria provinciale di Modena att vilandeförklara betalningsföreläggandet hade
fattats trots att Agenzia vidhållit att återkravet var rättsenligt och att beslut 2006/261 var direkt tillämpligt i den italienska
rättsordningen. Vad beträffar förfarandet inför Commissione tributaria regionale di Bologna hade Agenzia vid denna domstol
yrkat att underinstansens beslut om vilandeförklaring skulle upphävas. Sedan förstainstansrätten meddelat dom i det ovannämnda
målet Italien mot kommissionen och ogillat talan mot beslut 2006/261, begärde Agenzia än en gång att beslutet om vilandeförklaring
skulle upphävas.
Vad slutligen beträffar kommissionens grund att informationsskyldigheten har åsidosatts har Republiken Italien till sitt svaromål
bifogat en kompletterande översikt över vilka belopp som mottagits samt status i de mål som är anhängiga vid nationell domstol.

Domstolens bedömning
Det följer av rättspraxis att den medlemsstat till vilken ett beslut att återkräva ett olagligt stöd riktar sig enligt artikel 249 EG
är skyldig att vidta alla lämpliga åtgärder för att säkerställa att beslutet verkställs (se dom av den 5 oktober 2006 i mål C‑232/05,
kommissionen mot Frankrike, REG 2006, s. I‑10071, punkt 42 och där angiven rättspraxis).
Medlemsstaten ska genomföra en effektiv återvinning av mottagna belopp (se domen i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike,
punkt 42). Att rikta återkrav alltför sent, efter att fristerna löpt ut, uppfyller inte kraven i fördraget (se, för ett liknande
resonemang, dom av den 14 februari 2008 i mål C‑419/06, kommissionen mot Grekland, punkterna 38 och 61).
Enligt artikel 3.3 i beslut 2006/261 ska Republiken Italien upphäva den aktuella stödordningen så snart som möjligt. Om stödet
redan har beviljats genom sänkta skatteinbetalningar under det innevarande beskattningsåret ska Republiken Italien inkräva
hela skatteskulden med ränta i samband med den sista planerade betalningen 2004. I alla andra fall ska skatteskulden jämte
ränta återvinnas senast vid utgången av den beskattningsperiod då delgivningsdagen för detta beslut infaller, det vill säga
den 17 mars 2005.
Det är ostridigt i detta mål att en betydande del av det rättsstridiga stödet inte hade återkrävts av Republiken Italien flera
år efter att beslut 2006/261 hade delgetts och efter att samtliga frister som anges i detta beslut hade löpt ut. En sådan
situation är uppenbart oförenlig med medlemsstatens skyldighet att genomföra en effektiv återvinning av mottagna belopp och
utgör ett åsidosättande av skyldigheten att omedelbart och effektivt verkställa beslut 2006/261.
Vad beträffar de argument som Republiken Italien har anfört till sitt försvar ska det erinras om att enligt fast rättspraxis
är den enda grund som en medlemsstat kan åberopa till sitt försvar, vid en talan om fördragsbrott som kommissionen väckt med
stöd av artikel 88.2 EG, att det föreligger ett absolut hinder för en korrekt verkställighet av beslutet (se, bland annat,
dom av den 20 september 2007 i mål C‑177/06, kommissionen mot Spanien, REG 2007, s. I‑7689, punkt 46 och där angiven rättspraxis,
och av den 13 november 2008 i mål C‑214/07, kommissionen mot Frankrike, REG 2008, s. I‑8357, punkt 44).
Villkoret att det ska föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslutet är inte uppfyllt när svarandemedlemsstaten
endast underrättar kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska svårigheter som det innebär att genomföra beslutet,
utan att vidta någon faktisk åtgärd gentemot de ifrågavarande företagen i syfte att återkräva stödet och utan att föreslå
kommissionen några alternativa lösningar för att genomföra beslutet, som gör det möjligt att övervinna svårigheterna (se,
bland annat, dom av den 14 december 2006 i de förenade målen C‑485/03–C 490/03, kommissionen mot Spanien, REG 2006, s. I‑11887,
punkt 74, och av den 13 november 2008 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 46).
Domstolen har likaså redan uttalat att en medlemsstat som vid verkställandet av ett kommissionsbeslut möter oförutsedda och
oförutsägbara svårigheter eller som blir varse följder som kommissionen inte har förutsett ska underställa kommissionen dessa
problem för bedömning, med förslag på lämpliga förändringar av det ifrågavarande beslutet. I ett sådant fall bör kommissionen
och medlemsstaten, enligt den regel om en ömsesidig skyldighet till lojalt samarbete som åligger medlemsstaterna och gemenskapens
institutioner, vilken i synnerhet ligger till grund för artikel 10 EG, samarbeta med god vilja för att övervinna svårigheterna,
med fullt iakttagande av bestämmelserna i fördraget, i synnerhet bestämmelserna avseende stödåtgärder (se, bland annat, dom
av den 4 april 1995 i mål C‑348/93, kommissionen mot Italien, REG 1995, s. I‑673, punkt 17, av den 1 april 2004 i mål C‑99/02,
kommissionen mot Italien, REG 2004, s. I‑3353, punkt 17, av den 1 juni 2006 i mål C‑207/05, kommissionen mot Italien, REG 2006,
punkt 47, och av den 6 december 2007 i mål C‑280/05, kommissionen mot Italien, REG 2007, punkt 20).
Det ska i detta sammanhang påpekas att Republiken Italien vid sina kontakter med kommissionen samt under förfarandet vid domstolen
inte har åberopat att det skulle föreligga ett absolut hinder för att verkställa beslut 2006/261, vilket är den enda grund
som kan åberopas till försvar enligt den rättspraxis som angetts ovan i punkt 35.
Den italienska regeringen har i själva verket endast underrättat kommissionen om de rättsliga, politiska och praktiska problem
som är förknippade med verkställandet av beslutet.
Det är korrekt att den italienske lagstiftaren under återvinningsförfarandet genom att anta lagdekret nr 59 har gjort ett
allvarligt menat försök att säkerställa återvinningens effektivitet. Det framgår av handlingarna i målet att denna rättsakt,
som skulle lösa det processrättsliga problem som uppstått genom att nationella domstolar beslutat att vilandeförklara betalningsförelägganden,
syftade till att påskynda redan anhängiga tvister.
Denna lagstiftning har emellertid inte kunnat avhjälpa den situationen att det stöd som anges i beslut 2006/261 återkrävts
för sent. Ovannämnda lagdekret antogs nämligen först den 8 april 2008, det vill säga efter den 7 mars 2007, som var det datum
då Commissione tributaria provinciale di Modena vilandeförklarade det betalningsföreläggande som riktats till den största
mottagaren av rättsstridigt stöd. Trots att lagdekretet trätt i kraft har förfarandet beträffande ovannämnda största mottagare
därefter vilandeförklarats av överklagandeinstansen.
Det ska påpekas att lagstiftningsåtgärder, som vidtagits för att säkerställa att de nationella domstolarna verkställer ett
kommissionsbeslut enligt vilken en medlemsstat är skyldig att återvinna rättsstridigt stöd, och som vidtagits för sent eller
som visar sig otillräckliga, inte uppfyller de krav som följer av den rättspraxis som avses i punkterna 31 och 32 i denna
dom.
Det ska dessutom tillfogas att italienska myndigheter inte har begärt att det beslut som fattades av Commissione tributaria
provinciale di Modena den 7 februari 2007 att vilandeförklara betalningsföreläggandet ska ändras eller återkallas, trots att
Republiken Italien vid förhandlingen har medgett att en sådan begäran skulle kunna framföras i denna typ av förfarande. Republiken
Italien hade slutligen inte, den dag då det hölls förhandling i detta mål, vidtagit några åtgärder för att den vilandeförklaring
som beslutades av Commissione tributaria regionale di Bologna den 21 januari 2010 skulle upphävas.
Vad slutligen beträffar kommissionens argument om nationella domstolars möjlighet att vidta vilandeförklarandeåtgärder under
ett förfarande för återkrav av stöd, ska det erinras om at dessa domstolar enligt artikel 14.3 i förordning nr 659/1999 är
skyldiga att säkerställa att beslutet om återkrav av det olagliga stödet får full verkan och att uppnå ett resultat som är
förenligt med beslutets syfte (se dom av den 20 maj 2010 i mål C‑210/09, Scott och Kimberly Clark, C‑210/09, REU 2010, s. I‑0000,
punkt 29).
Vad beträffar en interimistisk åtgärd om vilandeförklaring som fattats av nationella domstolar, ska det erinras om att enligt
fast rättspraxis (se dom av den 21 februari 1991 i de förenade målen C‑143/88 och C‑92/89, Zuckerfabrik Süderdithmarschen
och Zuckerfabrik Soest, REG 1991, s. I‑415, svensk specialutgåva, volym 11, s. 19, och av den 9 november 1995 i mål C‑465/93,
Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl., REG 1995, s. I‑3761) kan sådana åtgärder vidtas under förutsättning att vissa villkor
är uppfyllda nämligen:
–      Den nationella domstolen ska hysa allvarliga tvivel om unionsrättsaktens giltighet och ska, för det fall domstolen inte redan
handlägger frågan om den ifrågasatta rättsaktens giltighet, själv hänskjuta frågan till domstolen.
–      Det ska vara brådskande i den meningen att de interimistiska åtgärderna ska vara nödvändiga för att undvika att den part som
yrkar dem lider allvarlig och irreparabel skada.
–      Den nationella domstolen ska ta vederbörlig hänsyn till unionens intressen.
–      Den nationella domstolen ska vid bedömningen av dessa förutsättningar beakta domstolens eller förstainstansrättens avgöranden
i fråga om unionsrättsaktens giltighet eller i fråga om liknande interimistiska åtgärder på unionsnivå.
Det ska även erinras om att den nationella domstolen inte ska begränsa sig till att begära förhandsavgörande beträffande rättsaktens
giltighet utan, vid beviljandet av den interimistiska åtgärden, ska uppge skälen till varför den anser att domstolen kommer
att förklara att unionsrättsakten är ogiltig (domen i det ovannämnda målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft, punkt 36).
Ovannämnda krav är även tillämpliga vid varje vilandeförklaring av förfarandet under ett överklagande av det nationella föreläggande
om återkrav av det rättsstridiga stödet som ogiltigförklarats i underinstansen.
Det ska därför i detta mål prövas om de avgöranden som fattats av de nationella domstolarna lever upp till dessa krav.
Besluten om vilandeförklaring under förfarandet för återkrav avseende den största mottagaren av rättsstridigt stöd fattades
av italiensk domstol av två huvudsakliga skäl. För det första vilandeförklarade Commissione tributaria provinciale di Modena
den 7 februari 2007 föreläggandet att återbetala stödet. Huvudskälet för detta var att föreläggandet saknade rättslig grund.
För det andra vilandeförklarade Commissione tributaria regionale di Bologna, genom beslut av den 26 maj 2009 och den 21 januari 2010,
överklagandet av det föreläggande som redan vilandeförklarats i underinstansen, eftersom en talan om ogiltigförklaring av
beslut 2006/261 var anhängig vid förstainstansrätten (det ovannämnda målet T‑211/05).
Det ska, mot bakgrund av domen i det ovannämnda målet Zuckerfabrik Süderdithmarschen och Zuckerfabrik Soest samt det ovannämnda
målet Atlanta Fruchthandelsgesellschaft m.fl., påpekas att ovannämnda två skäl inte kan motivera att föreläggandet om återbetalning
av det rättsstridiga stödet vilandeförklarades.
Vad beträffar det andra skälet ska det slås fast att en nationell domstol, som vilandeförklarar det förfarande som är nödvändigt
för att säkerställa en effektiv verkställighet av det kommissionsbeslut som ålägger medlemsstaten att återkräva det rättsstridiga
stödet med motiveringen att beslutets laglighet har bestritts vid förstainstansrätten, ska kunna motivera denna vilandeförklaring,
såsom har angetts i punkt 46 i denna dom, genom att ange skälen till varför det aktuella beslutet är ogiltigt.
Detta krav motiveras med att en talan om ogiltigförklaring vid förstainstansrätten av ett beslut om återkrav av stöd inte
utgör ett hinder för verkställighet av beslutet (se dom av den 6 december 2007 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien,
punkt 21). Detsamma gör sig gällande när förstainstansrättens dom överklagas hos domstolen. Det ska tillfogas att Republiken
Italien inte i anslutning till ogiltighetstalan har begärt att interimistiska åtgärder ska vidtas.
De nationella domstolarna har inte i sina respektive beslut angett några skäl till varför unionsdomstolarna skulle komma fram
till att beslut 2006/261 är ogiltigt. Dessutom vilandeförklarades förfarandet genom beslut av den 21 januari 2010 med motiveringen
att ett mål var anhängigt vid förstainstansrätten, trots att förstainstansrätten hade ogillat talan om ogiltigförklaring av
beslut 2006/261 genom dom av den 4 september 2009, vilken avkunnades samma dag.
Vad slutligen beträffar de andra villkor som ska vara uppfyllda enligt den rättspraxis som anges i punkt 45 i denna dom, är
det tillräckligt att konstatera att det i de aktuella nationella besluten inte hänvisas till Europeiska unionens intressen
och att Commissione tributaria regionale di Bologna i sina beslut av den 26 maj 2009 och den 21 januari 2010 inte har prövat
frågan huruvida de förordnade åtgärderna var brådskande.
Det ska därför slås fast att de italienska domstolarnas beslut om vilandeförklaring uppenbarligen fattats i strid med de unionsrättsliga
bestämmelserna om återkrav av statligt stöd.
Det följer av vad som angetts ovan att förevarande talan, i vilken kommissionen har kritiserat Republiken Italien för att
inte inom den föreskrivna fristen ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att upphäva den stödordning som förklarats rättsstridig
och oförenlig med den gemensamma marknaden i beslut 2006/261 och inte ha riktat återkrav på mottagarna av detta stöd, ska
bifallas.
Domstolen saknar anledning att pröva yrkandet att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter genom att
inte meddela kommissionen de åtgärder som angetts i föregående punkt, eftersom denna medlemsstat inte har verkställt beslut 2006/261
inom den föreskrivna tidsfristen (se dom av den 4 april 1995 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 31, av
den 14 december 2006 i de ovannämnda förenade målen kommissionen mot Spanien, punkt 82, av den 20 september 2007 i det ovannämnda
målet kommissionen mot Spanien, punkt 54, av den 6 december 2007 i det ovannämnda målet kommissionen mot Italien, punkt 30,
och av den 13 november 2008 i det ovannämnda målet kommissionen mot Frankrike, punkt 67).
Republiken Italien har således underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i beslut 2006/261 genom
att inte inom föreskriven frist ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att avskaffa den stödordning som förklarats rättsstridig
och oförenlig med den gemensamma marknaden i detta beslut och genom att inte ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att
hos stödmottagarna återkräva det stöd som utbetalats enligt denna ordning.

Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Kommissionen har yrkat att Republiken Italien ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom Republiken Italien
har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.
Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:
1)
Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt artiklarna 2 och 3 i kommissionens beslut 2006/261/EG
av den 16 mars 2005 om den stödordning C 8/2004 (f.d. NN 164/2003) som Italien har genomfört till förmån för företag som nyligen
har börsnoterats (delgivet med nr K(2005) 591), genom att inte inom föreskriven frist ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder
för att avskaffa den stödordning som förklarats rättsstridig och oförenlig med den gemensamma marknaden i detta beslut och
genom att inte ha vidtagit alla nödvändiga åtgärder för att hos stödmottagarna återkräva det stöd som utbetalats enligt denna
ordning.
2)
Republiken Italien ska ersätta rättegångskostnaderna.
Underskrifter
*
Rättegångsspråk: italienska.