CELEX: 61998CJ0424
Fördragsbrott
Rätt till bosättning
Direktiven 90/364/EEG, 90/365/EEG och 93/96/EEG
Villkor avseende tillgångar

Domskäl
1 Europeiska gemenskapernas kommission har genom ansökan, som inkom till domstolens kansli den 25 november 1998, med stöd av artikel 169 i EG-fördraget (nu artikel 226 EG) väckt talan om fastställelse av att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiven 90/364, 90/365 och 93/96,
- genom att kräva att familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning (EGT L 180, s. 26; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 58) skall förfoga över tillgångar som med en tredjedel överstiger det minimibelopp som gäller för familjemedlemmarna till förmånstagare enligt rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma (EGT L 180, s. 28; svensk specialutgåva, område 6, volym 3, s. 60),
- genom att begränsa den bevisning som kan framläggas och bland annat föreskriva att vissa handlingar skall ha utfärdats eller styrkts av myndigheten i en annan medlemsstat, samt
- genom att kräva att studerande som är medborgare i andra medlemsstater, och som ansöker om att deras samt deras familjemedlemmars rätt till bosättning i Italien med stöd av rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande (EGT L 317, s. 59) skall erkännas, skall intyga för de italienska myndigheterna att de förfogar över tillgångar uppgående till ett visst belopp och, vad beträffar hur detta skall ske, genom att inte klart lämna studeranden en möjlighet att välja mellan en förklaring och varje annat likvärdigt sätt, samt genom att inte tillåta att en förklaring används när studeranden åtföljs av familjemedlemmar.
Tillämpliga bestämmelser
Gemenskapslagstiftning
2 I artikel 1.1 i direktiv 90/364 föreskrivs följande:
"1. Medlemsstaterna skall bevilja rätt till bosättning för medborgare i medlemsstater som inte åtnjuter denna rätt enligt andra bestämmelser i gemenskapsrätten och för deras familjemedlemmar enligt definition i punkt 2, under förutsättning att medborgarna och deras familjemedlemmar omfattas av en heltäckande sjukförsäkring som gäller i värdmedlemsstaten och har tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där.
De tillgångar som åsyftas i första stycket skall anses vara tillräckliga, om de överstiger den nivå under vilken värdmedlemsstaten får bevilja sina medborgare socialbidrag, varvid hänsyn skall tas till den sökandes personliga förhållanden och i tillämpliga fall till de personliga förhållandena hos personer som tillåtits bosätta sig i landet enligt punkt 2.
Om det andra stycket inte kan tillämpas i en medlemsstat, skall den sökandes tillgångar anses tillräckliga, om de överstiger den lägsta folkpension som betalas ut av värdmedlemsstaten."
3 I artikel 1.1 i direktiv 90/365 föreskrivs följande:
"1. Medlemsstaterna skall bevilja rätt till bosättning för medborgare i medlemsstaterna som har arbetat som anställda eller egna företagare och för deras familjemedlemmar enligt definition i punkt 2, under förutsättning att de erhåller sjuk- eller förtidspension eller ålderspension eller pension på grund av arbetsolycka eller sjukdom med ett belopp som är tillräckligt stort för att undvika att de kommer att ligga det sociala trygghetssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där, och under förutsättning att de omfattas av heltäckande sjukförsäkring i värdstaten.
Den sökandes tillgångar skall anses vara tillräckliga, då de överstiger den nivå under vilken värdmedlemsstaten får bevilja sina medborgare socialbidrag, varvid hänsyn skall tas till de personliga förhållandena hos personer som tillåtits bosätta sig i landet enligt punkt 2.
Om det andra stycket inte kan tillämpas i en medlemsstat, skall den sökandes tillgångar anses tillräckliga, om de överstiger den lägsta folkpension som betalas ut av värdstaten."
4 Följande föreskrivs i artikel 1 i direktiv 93/96, som i huvudsak har ersatt rådets direktiv 90/366/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för studerande (EGT L 180, s. 30), vilket domstolen ogiltigförklarade (dom av den 7 juli 1992 i mål C-295/90, parlamentet mot rådet, REG 1992, s. I-4193; svensk specialutgåva, volym 13, s. 1):
"För att närmare ange villkor som är avsedda att underlätta utövandet av rätten till bosättning och för att säkerställa tillgången till yrkesutbildning utan diskriminering av en medborgare i en medlemsstat som blivit antagen till en yrkesutbildning i en annan medlemsstat, skall medlemsstaterna bevilja rätt till bosättning för varje studerande som är medborgare i en medlemsstat, om han inte redan har denna rätt med stöd av en annan gemenskapsrättslig bestämmelse, och för hans make och för underhållsberättigade barn, förutsatt att den studerande genom en förklaring eller på annat valfritt likvärdigt sätt intygar för den berörda nationella myndigheten att han har tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där, och förutsatt att studeranden är inskriven vid ett erkänt undervisningscentrum för att i första hand delta i yrkesutbildning där och omfattas av en heltäckande sjukförsäkring i värdmedlemsstaten."
Nationell lagstiftning
5 De tre direktiv som nämns i punkt 1 i denna dom har införlivats med italiensk rätt genom lagdekret nr 470 av den 26 november 1992 om tillämpningen av direktiven 90/364, 90/365 och 90/366 om rätt till bosättning för gemenskapsmedborgare, anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma samt studerande (GURI nr 286 av den 4 december 1992, nedan kallat dekret nr 470/92).
6 Genom dekret nr 470/92 infördes några nya bestämmelser i presidentdekret nr 1656 av den 30 december 1965 (nedan kallat dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse), bland annat artikel 5a om rätt till bosättning för medborgare i en medlemsstat som har utövat en yrkesverksamhet och artikel 5c om rätt till bosättning för medborgare i en medlemsstat som inte har rätt till bosättning med stöd av andra gemenskapsrättsliga bestämmelser. Enligt punkt 1 i båda dessa bestämmelser skall de berörda personerna ha en inkomst som uppgår till minst den minimilön som föreskrivs i det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring.
7 Rätten till bosättning skall enligt artikel 5a.2 och artikel 5c.2 i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse även beviljas de underhållsberättigade familjemedlemmarna till den huvudsaklige förmånstagaren. I artikel 5d.2 i nämnda dekret föreskrivs emellertid att rätt till bosättning endast skall beviljas om den huvudsaklige förmånstagaren förfogar "över en sammanlagd inkomst som för var och en av hushållets medlemmar motsvarar den minimilön som avses i punkt 1 [den minimilön som föreskrivs i det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring]", medan rätten till bosättning för underhållsberättigade familjemedlemmar till den som är förmånstagare enligt artikel 5a (personer som har varit yrkesverksamma) beviljas "förutsatt att den minimilön som avses i första stycket höjs med 1/3 för var och en av familjemedlemmarna".
8 Artikel 5c, vilken även den intogs i presidentdekret nr 1656 genom dekret nr 470/92, avser rätten till bosättning för studerande. I artikel 5c.1 anges särskilt att "inskrivna studerande som är medborgare i en medlemsstat i Europeiska gemenskapen ... och som i Italien förfogar över tillgångar som uppgår till minst minimibeloppet enligt det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring har rätt till bosättning i Italien". I artikel 5c.2 föreskrivs beträffande den studerandes familjemedlemmar att de tillskrivs en motsvarande rätt, "om den medborgare som är underhållspliktig mot dem förfogar över en sammanlagd inkomst som för var och en av familjemedlemmarna uppgår till minst minimibeloppet enligt det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring".
9 Vad dessutom gäller de handlingar som skall företes för att få ett uppehållstillstånd föreskrivs följande i artikel 5d i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse:
"1. Uppehållstillstånd och intyg om detta ... skall utfärdas ... då följande handlingar företes:
...
b) intyg från den behöriga konsulära myndigheten, enligt vilket sökanden är inskriven i hälsovårdssystemet i en medlemsstat i gemenskapen, en sjukförsäkring som täcker läkarvård och sjukhusvistelse och som gäller i Italien eller en bestyrkt kopia av handlingen om inskrivning i det italienska nationella hälsovårdssystemet,
c) för de medborgare som avses i artikel 5a, intyg från den behöriga konsulära myndigheten, enligt vilket sökanden har rätt till en pension eller ett bidrag till följd av ett olycksfall i arbetet eller en sjukpension eller till en annan inkomst med angivande av dess belopp,
d) för de studerande som avses i artikel 5b, en lämplig förklaring av den berörde, avgiven inför den behöriga socialförsäkringsmyndigheten, om den disponibla inkomsten eller en kopia av de handlingar som avses i punkt e,
e) för de familjemedlemmar som omfattas av underhållsplikten och för de medborgare som avses i artikel 5c, en kopia av handlingar som överensstämmer med de gällande bestämmelserna i ursprungs- eller härkomststaten, som har bestyrkts av den behöriga konsulära myndigheten och som intygar den erfordrade inkomsten eller, för inkomster i Italien, handlingar som har utfärdats av de behöriga organen,
f) för de familjemedlemmar som omfattas av underhållsplikten, en handling som har utfärdats av den behöriga myndigheten i ursprungs- eller härkomststaten och som intygar släktskapsförhållandet samt att underhållsplikt föreligger."
Det administrativa förfarandet
10 Kommissionen ansåg att Republiken Italien inte hade införlivat direktiven 90/364, 90/365 och 93/96 i den interna lagstiftningen på ett korrekt sätt och anmodade genom skrivelse av den 13 juni 1995 den italienska regeringen att inkomma med synpunkter i enlighet med artikel 169 i fördraget.
11 De italienska myndigheterna svarade genom skrivelse av den 6 december 1995, till vilken de fogade två meddelanden från ministeriet för sysselsättning och social trygghet. Efter att ha granskat detta svar ansåg kommissionen det otillräckligt och tillställde den 11 november 1996 Republiken Italien ett motiverat yttrande och uppmanade den att inom två månader från delgivningen av det motiverade yttrandet vidta nödvändiga åtgärder för att följa yttrandet.
12 De italienska myndigheterna underrättade kommissionen genom skrivelse av den 13 december 1996 om att artikel 1 sjätte stycket i förslaget till lag om "Bestämmelser för verkställande av de skyldigheter som Italien har till följd av sitt medlemskap i Europeiska gemenskaperna - Gemenskapslagen 1995/1996", vilket ministerrådet hade godkänt vid sitt sammanträde den 8 november 1996, förpliktade regeringen att anta de tilläggs- och rättelsebestämmelser som krävdes för att lagdekret nr 470/92 skulle bli förenligt med de tre direktiv som är i fråga i detta mål.
13 Då kommissionen, efter det att nämnda skrivelse mottagits, inte fick några ytterligare uppgifter om huruvida dessa bestämmelser antagits drog den slutsatsen att Republiken Italien fram till dags dato inte hade antagit nödvändiga bestämmelser för att följa direktiven 90/364, 90/365 och 93/96 eller åtminstone hade underlåtit att underrätta kommissionen om detta. Kommissionen beslutade följaktligen att väcka förevarande talan.
Prövning i sak
De inkomster som uppbärs av familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364
Parternas argument
14 Kommissionen har genom denna anmärkning yrkat att domstolen skall fastställa att Republiken Italien har åsidosatt sina skyldigheter enligt direktiv 90/364 genom att "kräva att familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365 skall förfoga över tillgångar som med en tredjedel överstiger det minimibelopp som gäller för familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365".
15 Enligt kommissionen följer det av en jämförelse av artiklarna 5a och 5c i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse att familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 skall ha en inkomst som med en tredjedel överstiger inkomsten för familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365.
16 Eftersom direktiven 90/364 och 90/365 är identiska vad gäller storleken på de tillgångar som kan krävas av förmånstagarna enligt de två direktiven, har kommissionen hävdat att Republiken Italien skall genomföra de två direktiven på samma sätt.
17 Kommissionen har i detta avseende inte ifrågasatt att medlemsstaterna - om förmånstagaren enligt direktiv 90/364 eller 90/365 åtföljs av en eller flera familjemedlemmar - har rätt att föreskriva att de tillgångar som familjen skall förfoga över skall vara större än när endast en person gör gällande ett av dessa direktiv. Kommissionen har även medgett att medlemsstaten skall ha ett visst manöverutrymme för att genomföra villkoret att de berörda skall ha "tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet ... till last".
18 Kommissionen har emellertid gjort gällande att den åtskillnad i behandling av de familjemedlemmar som avses i artikel 5c i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse och de familjemedlemmar som avses i artikel 5a i dekretet inte är objektivt berättigad. Enligt kommissionen framgår det av det gynnsammare systemet för de underhållsberättigade familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365 att de italienska myndigheterna anser att det är tillräckligt att uppfylla villkoren enligt detta system för att undvika att de berörda personerna ligger det sociala bidragssystemet till last.
19 Den italienska regeringen har i sitt svaromål beträffande denna anmärkning anfört att det finns ett lagförslag som syftar till en ändring av de regler som kommissionen kritiserat. Den italienska regeringen har påstått att detta lagförslag befinner sig i ett långt framskridet skede på remiss hos ministerier.
Domstolens bedömning
20 I dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse föreskrivs ett system som varierar beroende på huruvida det rör sig om dem som är förmånstagare enligt direktiv 90/364 eller enligt direktiv 90/365. Enligt artikel 5c i nämnda dekret krävs nämligen att de som är förmånstagare enligt direktiv 90/364 för varje underhållsberättigad familjemedlem förfogar över en sammanlagd inkomst som inte understiger minimilönen enligt det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring. Enligt artikel 5a i samma dekret skall förmånstagarna enligt direktiv 90/365 (personer som har utövat en yrkesverksamhet) däremot förfoga över en inkomst som motsvarar nämnda minimilön utökad med en tredjedel för var och en av de underhållsberättigade familjemedlemmarna.
21 Av detta följer att en förmånstagare enligt direktiv 90/364 samtidigt för sig själv och för var och en av sina underhållsberättigade familjemedlemmar skall förfoga över det minimibelopp som föreskrivs i det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring medan samma minimibelopp, för de personer som har utövat en yrkesverksamhet, som avses i direktiv 90/365, endast har höjts med en tredjedel för var och en av förmånstagarens underhållsberättigade familjemedlemmar.
22 Det förefaller som om kommissionen, genom att sluta sig till att familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 enligt den italienska lagstiftningen är skyldiga att förfoga över tillgångar som med en tredjedel överstiger det minimibelopp som familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365 skall förfoga över, har gjort en felaktig bedömning av skillnaden mellan de inkomster som den italienska lagstiftningen kräver av förmånstagarna enligt de två direktiven. Enligt den italienska lagstiftningen skall familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 nämligen ha tillgångar som är tre gånger större än de tillgångar som familjemedlemmarna till förmånstagare enligt direktiv 90/365 skall förfoga över.
23 Av akten framgår dessutom att kommissionen i det motiverade yttrandet av den 11 november 1996 kritiserade Republiken Italien för att föreskriva en skyldighet för var och en av familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 att förfoga över tillgångar uppgående till ett belopp som är "tre volte più elevato" (tre gånger högre) än det minimibelopp som var och en av familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365 skall förfoga över. I ansökan talar kommissionen emellertid inte längre om "tre volte più elevato" utan endast om "un terzo superiore" (överstiger med en tredjedel) utan att akten innehåller något som skulle kunna förklara denna ändring.
24 För att motivera sin anmärkning avseende de större tillgångar som familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 skall förfoga över jämförde kommissionen dessutom endast de system som föreskrivs i direktiven 90/364 och 90/365 och stödde sig på dels den identiska lydelsen av de två direktiven vad gäller storleken på de tillgångar som kan krävas av förmånstagarna, dels den omständigheten att de italienska myndigheterna föreföll anse att det belopp som krävs med avseende på familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/365 är tillräckligt.
25 Kommissionen har emellertid medgett att medlemsstaterna har ett visst manöverutrymme på området. Detta innebär att även om de två direktiven är likalydande vad gäller storleken på de tillgångar som krävs, är medlemsstaterna inte skyldiga att fastställa samma belopp i båda fallen.
26 Att en medlemsstat beviljar familjemedlemmarna till de personer som har utövat en yrkesverksamhet ett gynnsammare system än familjemedlemmarna till förmånstagarna enligt direktiv 90/364 utgör inte i sig ett bevis på att medlemsstaten överskridit sitt manöverutrymme genom att fastställa det högre beloppet för de sistnämnda.
27 Kommissionen har följaktligen inte visat att den första anmärkningen är befogad, varför talan inte kan vinna bifall i den delen.
De handlingar som skall företes av förmånstagarna enligt direktiven 90/364 och 90/365
Parternas argument
28 Kommissionen har anfört att det framgår av artikel 5d i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse att de italienska myndigheterna endast godkänner vissa handlingar som kan styrka att förmånstagarna enligt direktiven 90/364 och 90/365 uppfyller villkoren för beviljande av rätten till bosättning.
29 För att erhålla ett uppehållstillstånd skall förmånstagarna enligt direktiven 90/364 och 90/365 enligt kommissionen nämligen förete ett intyg från en konsulär myndighet, enligt vilket sökanden är inskriven i hälsovårdssystemet i en medlemsstat, en sjukförsäkring som täcker läkarvård och sjukhusvistelse och som gäller i Italien eller en bestyrkt kopia av handlingen om inskrivning i det italienska nationella hälsovårdssystemet.
30 Förmånstagarna enligt direktiv 90/365 skall dessutom förete ett intyg från den konsulära myndigheten, enligt vilket de har rätt till en pension eller till en annan inkomst, med angivande av dess belopp, medan förmånstagarna enligt direktiv 90/364 och deras underhållsberättigade familjemedlemmar skall lämna en av den konsulära myndigheten bestyrkt kopia av handlingar som har utfärdats i ursprungs- eller härkomststaten och som intygar den inkomst som krävs eller, för inkomster i Italien, handlingar som har utfärdats av de behöriga organen.
31 Den som har rätt till bosättning skall enligt kommissionen dessutom för de underhållsberättigade familjemedlemmarna förete en officiell handling som har utfärdats av den behöriga myndigheten i ursprungs- eller härkomststaten och som intygar släktskapsförhållandet samt att det rör sig om en familjemedlem som omfattas av underhållsplikten.
32 Kommissionen anser att vägran att godta handlingar som inte har utfärdats av en offentlig myndighet i vissa fall kan godtas för att undvika att falska handlingar används. Den skyldighet som enligt den italienska lagstiftningen åligger förmånstagarna enligt direktiven 90/364 och 90/365 att i samtliga fall förete handlingar som har utfärdats av de offentliga myndigheterna i en medlemsstat är emellertid uppenbart oproportionerlig. Det skulle nämligen kunna vara svårt för förmånstagarna enligt nämnda direktiv att få sådana handlingar, eftersom det exempelvis inte är säkert att det i varje medlemsstat finns en offentlig myndighet som kan intyga att en person har underhållsplikt gentemot en annan person. De italienska myndigheterna kan dessutom i de flesta fall på andra likvärdiga sätt kontrollera att villkoren avseende rätt till bosättning är uppfyllda och borde således göra det möjligt för de berörda personerna att lämna den nödvändiga bevisningen genom en valfri, lämplig handling.
33 Den italienska regeringen delar för sin del inte kommissionens tvivel avseende bland annat att det i varje medlemsstat finns en offentlig myndighet som kan intyga den disponibla inkomsten för en person som beslutar att bosätta sig i en annan medlemsstat.
Domstolens bedömning
34 Det är riktigt att direktiven 90/364 och 90/365 fastställer de materiella villkoren, bland annat i fråga om sjukförsäkring och tillgångar, för utfärdande av uppehållstillståndet, men att de inte uttryckligen anger hur förmånstagarna enligt dessa direktiv skall styrka att de uppfyller nämnda villkor.
35 Medlemsstaterna skall likväl utöva sin behörighet på detta område med beaktande av såväl de grundläggande friheter som säkerställs i fördraget som den ändamålsenliga verkan av bestämmelserna i direktiv som innehåller bestämmelser för att undanröja hindren för den fria rörligheten för personer mellan medlemsstaterna för att underlätta den rätt till bosättning i alla medlemsstater som tillkommer Europeiska unionens medborgare och deras familjemedlemmar (se i detta avseende dom av den 29 oktober 1998 i de förenade målen C-193/97 och C-194/97, De Castro Freitas och Escallier, REG 1998, s. I-6747, punkt 23).
36 Medlemsstaterna skall dessutom utnyttja de olika möjligheter som följer av andra gemenskapsrättsliga regler, bland annat vad gäller bevisning genom intyg som har utfärdats av de nationella organen för social trygghet på de berördas begäran om att de omfattas av ett visst system för social trygghet och om storleken på de pensioner och bidrag som dessa organ utbetalar.
37 Av detta följer att Republiken Italien, genom att begränsa den bevisning som kan åberopas och genom att bland annat föreskriva att vissa handlingar skall utfärdas eller bestyrkas av myndigheten i en annan medlemsstat, har överskridit de gränser som åläggs staten genom gemenskapsrätten. Kommissionens talan skall således bifallas såvitt avser den andra anmärkningen.
Bestämmelserna rörande studerandenas tillgångar
Parternas argument
38 Enligt kommissionen följer det av bestämmelserna i artiklarna 5b och 5d i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse att de italienska myndigheterna kräver av studerandena och deras familjemedlemmar att de förfogar över tillgångar uppgående till ett visst belopp, varvid tillgångarna inte får understiga det minimibelopp som föreskrivs i det italienska systemet för obligatorisk allmän försäkring. I nämnda artikel 5d d anges dessutom inte på ett tydligt sätt om studeranden, vad beträffar sina tillgångar, kan avge en enkel förklaring inför de behöriga myndigheterna. Av lydelsen av artikel 5d e i nämnda dekret förefaller framgå att studerandens familjemedlemmar i alla fall är skyldiga att förete en av de handlingar som nämns i denna bestämmelse och att det för dem följaktligen inte finns någon möjlighet att avge en förklaring.
39 Kommissionen har i detta avseende gjort gällande att det i artikel 1 i direktiv 93/96, till skillnad från direktiven 90/364 och 90/365, vilka innehåller uppgifter om den minimiinkomst som förmånstagarna enligt dessa direktiv skall förfoga över, föreskrivs att förmånstagarna enligt detta direktiv inför den nationella myndigheten skall intyga att de "har tillräckliga tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där ...". Enligt kommissionen är det även viktigt att påpeka att gemenskapslagstiftaren, vad gäller värderingen av tillgångarna, till och med har undvikit ordet "tillräckliga", vilket däremot används i artikel 1.1 i direktiven 90/364 och 90/365. Det är enligt kommissionen följaktligen tillräckligt att studeranden har tillgångar som inte tvingar honom att vända sig till det sociala bidragssystemet, varvid det är studeranden och inte de berörda nationella myndigheterna som skall bedöma vilket belopp som är nödvändigt för vistelsen.
40 Kommissionen har beträffande de skäl som kan motivera denna skillnad mellan direktiv 93/96 och direktiven 90/364 och 90/365 inledningsvis åberopat den omständigheten att studerandens vistelse som sådan är tillfällig, eftersom den begränsas till den tid som utbildningen pågår. Risken för att han skall ligga det sociala bidragssystemet till last är således mindre än i fråga om förmånstagarna enligt de två andra direktiven. Gemenskapslagstiftaren har vidare begränsat giltigheten av uppehållstillståndet till ett år, vilket kan förnyas årligen, vilket gör det möjligt för de nationella myndigheterna att ingripa snabbare när studeranden likväl ligger det sociala bidragssystemet till last. Studeranden kan slutligen mycket lättare än förmånstagarna enligt de två andra direktiven komplettera sina tillgångar genom arbetsinkomster, eventuellt genom deltidsarbete eller tillfälligt arbete, eftersom han som medborgare i en medlemsstat har rätt att anta varje erbjudande om anställning. Det skulle emellertid vara svårt att på förhand förete bevisning om att studeranden kommer att komplettera sina tillgångar genom inkomster från ett sådant arbete.
41 Kommissionen har tillagt att detsamma gäller för studerandens familjemedlemmar, eftersom deras rätt till bosättning härrör från den rätt som tillkommer den person som är underhållspliktig mot dem. Enligt kommissionen framgår det nämligen klart av lydelsen av artikel 1 i direktiv 93/96 att studeranden endast behöver avge en enda förklaring som gäller för såväl honom som hans familjemedlemmar.
42 Vad gäller den försäkran som skall avges inför den nationella myndigheten, enligt vilken studeranden och hans familjemedlemmar förfogar över tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet till last, har kommissionen gjort gällande att direktiv 93/96 är precist även vad gäller formerna för bevisning i detta avseende, eftersom det i direktivet föreskrivs att bevisningen skall företes "genom en förklaring eller på annat valfritt likvärdigt sätt". Enligt direktiv 93/96 får medlemsstaterna således inte kräva någon annan bevisning eller några andra handlingar rörande tillgångarna. Av lydelsen av artikel 5d d i dekret nr 1656/1965 i ändrad lydelse framgår emellertid inte klart att de italienska myndigheterna faktiskt tillåter att studeranden väljer att avge en förklaring.
43 Den italienska regeringen har inte uttalat sig beträffande denna anmärkning.
Domstolens bedömning
44 Det framgår av lydelsen av artikel 1 i direktiv 93/96 att det bland de villkor som är nödvändiga för erhållande av en rätt till bosättning inte finns något villkor avseende tillgångar uppgående till ett visst belopp, vilka dessutom skulle styrkas genom särskilda handlingar. I direktivet är det endast fråga om en förklaring eller ett annat likvärdigt sätt som gör det möjligt för den studerande att för den berörda nationella myndigheten intyga att han för sig själv, och i förekommande fall för sin make och sina underhållsberättigade barn, förfogar över tillgångar för att undvika att ligga det sociala bidragssystemet i värdmedlemsstaten till last under den tid de bor där. Enligt nämnda bestämmelse förutsätts däremot, för att rätt till bosättning skall beviljas, att studeranden är inskriven vid ett erkänt undervisningscentrum för att i första hand delta i yrkesutbildning där och omfattas av en heltäckande sjukförsäkring i värdmedlemsstaten.
45 Skillnaderna mellan lydelsen av direktiv 93/96 och lydelsen av direktiven 90/364 och 90/365 förklaras av de skäl som kommissionen har nämnt i sin talan och erinrat om i punkt 40 i förevarande dom.
46 Av detta följer att Republiken Italien även har åsidosatt de gränser som åläggs staten genom gemenskapsrätten, genom att kräva att studerande som är medborgare i andra medlemsstater, och som ansöker om att deras och deras familjemedlemmars rätt till bosättning i Italien med stöd av direktiv 93/96 skall erkännas, skall intyga för de italienska myndigheterna att de förfogar över tillgångar uppgående till ett visst belopp, vidare, vad gäller hur detta skall ske, genom att inte klart låta studeranden välja mellan en förklaring och varje annat likvärdigt sätt, och slutligen, genom att inte tillåta att en förklaring används när studeranden åtföljs av sina familjemedlemmar.
47 Kommissionens talan skall således bifallas även såvitt avser den tredje anmärkningen.
48 Följaktligen skall konstateras att Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt direktiven 90/364, 90/365 och 93/96,
- genom att begränsa den bevisning som kan framläggas och bland annat föreskriva att vissa handlingar skall ha utfärdats eller bestyrkts av myndigheten i en annan medlemsstat, samt
- genom att kräva att studerande, som är medborgare i andra medlemsstater och som ansöker om att deras samt deras familjemedlemmars rätt till bosättning i Italien med stöd av direktiv 93/96 skall erkännas, skall intyga för de italienska myndigheterna att de förfogar över tillgångar uppgående till ett visst belopp, vidare, vad gäller hur detta skall ske, genom att inte klart låta studeranden välja mellan en förklaring och varje annat likvärdigt sätt, och slutligen, genom att inte tillåta att en förklaring används när studeranden åtföljs av sina familjemedlemmar.
49 Talan i övrigt skall ogillas.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
50 Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna skall tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Emellertid kan domstolen enligt artikel 69.3 första stycket besluta att kostnaderna skall delas eller att vardera parten skall bära sin kostnad, om parterna ömsom tappar på en eller flera punkter. Eftersom Republiken Italien och kommissionen båda delvis har tappat målet, skall det beslutas att vardera parten skall bära sin kostnad.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(femte avdelningen)
följande dom:
1) Republiken Italien har underlåtit att uppfylla sina skyldigheter enligt rådets direktiv 90/364/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning, rådets direktiv 90/365/EEG av den 28 juni 1990 om rätt till bosättning för anställda och egna företagare som inte längre är yrkesverksamma och direktiv 93/96
- genom att begränsa den bevisning som kan framläggas och bland annat föreskriva att vissa handlingar skall ha utfärdats eller bestyrkts av myndigheten i en annan medlemsstat, samt
- genom att kräva att studerande, som är medborgare i andra medlemsstater och som ansöker om att deras samt deras familjemedlemmars rätt till bosättning i Italien med stöd av rådets direktiv 93/96/EEG av den 29 oktober 1993 om rätt till bosättning för studerande skall erkännas, skall intyga för de italienska myndigheterna att de förfogar över tillgångar uppgående till ett visst belopp, vidare, vad gäller hur detta skall ske, genom att inte klart låta studeranden välja mellan en förklaring och varje annat likvärdigt sätt, och slutligen, genom att inte tillåta att en förklaring används när studeranden åtföljs av sina familjemedlemmar.
2) Talan i övrigt ogillas.
3) Republiken Italien och Europeiska gemenskapernas kommission skall bära sina egna rättegångskostnader.