CELEX: 61992CJ0113
Social sikring af vandrende arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende
alderspension
beregning af ydelser
nationale antikumulationsregler

1 Ved to domme af 2. april 1992 indgaaet til Domstolen henholdsvis den 10. og den 13. april 1992 har Tribunal du travail de Charleroi i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt fire praejudicielle spoergsmaal vedroerende fortolkningen af artikel 46, stk. 2, litra a) og b), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983 (EFT L 230, s. 6, herefter benaevnt "forordningen").
2 Ved dom af 30. april 1992 indgaaet til Domstolen den 7. maj 1992 har Tribunal du travail de Bruxelles i medfoer af EOEF-traktatens artikel 177 forelagt et praejudicielt spoergsmaal vedroerende fortolkningen af EOEF-traktatens artikel 7, 48 og 51 samt forordningens artikel 12 og 46.
3 Disse spoergsmaal er blevet rejst under et tvistemaal mellem tre italienske vandrende arbejdstagere og Office national belge des pensions (herefter benaevnt "ONP") vedroerende beregningen af deres alderspension.
4 Sagsoegeren i sag C-113/92, Fabrizii, var grubeminearbejder i Belgien i 26 aar, hvilket er en beskaeftigelsesperiode, der i denne medlemsstat giver ret til fire fiktive tillaegsaar. I foerste omgang tilkendte ONP derfor Fabrizii ret til den i denne stat fastsatte alderspension for minearbejdere beregnet paa grundlag af en fuld beskaeftigelsesperiode paa 30 aar.
5 Senere opnaaede Fabrizii en italiensk alderspension for den militaertjeneste, han havde aftjent i Italien fra 1940 til 1945, hvilket svarer til fire aar efter den belgiske ordning for minearbejdere.
6 ONP foretog herefter en revurdering af den paagaeldendes rettigheder og nedsatte den belgiske beskaeftigelsesperiode til 26 aar ved anvendelse af artikel 10, stk. 2, nr. 1, fjerde afsnit, i kongelig anordning nr. 50 om alders- og efterladtepension for arbejdstagere af 24. oktober 1967 (Moniteur belge af 27.10.1967, s. 1125, herefter benaevnt "kongelig anordning"), som senere aendret.
7 I medfoer af denne bestemmelse reduceres antallet af fiktive tillaegsaar i en forsikring nemlig med det antal aar, for hvilke arbejdstageren kan goere krav paa en alderspension i henhold til en anden belgisk ordning, bortset fra ordningen vedroerende de selvstaendige erhvervsdrivende eller en ordning i udlandet.
8 Sagsoegeren i sag C-114/92, Neri, var arbejder i Belgien i 34 aar. I foerste omgang tilkendte ONP ham en belgisk alderspension paa grundlag af en beskaeftigelsesperiode paa 39 aar, idet han fik tilkendt fem fiktive tillaegsaar.
9 I sin endelige fastsaettelse tilkendte ONP ham dog kun en pension svarende til 38 aarsydelser. Han blev frataget retten til et tillaegsaar med den begrundelse, at han i mellemtiden havde opnaaet en italiensk alderspension paa grund af militaertjeneste aftjent i Italien, og som i Belgien svarede til syv aarsydelser. Det samlede antal aar, der foerst var lagt til grund i Belgien (39) og dernaest i Italien (syv), oversteg saaledes med et aar den beskaeftigelsesperiode, der efter belgisk ret er begraenset til 45 aarsydelser i henhold til artikel 11c i den kongelige anordning.
10 Sagsoegeren i sag C-156/92, Del Grosso, har i Belgien tilbagelagt en faktisk beskaeftigelsesperiode paa 41 aar som loenmodtager. ONP tilkendte ham foerst alene i henhold til belgisk lovgivning en aarlig alderspension beregnet paa grundlag af 44 aarsydelser, idet der tillagdes de faktiske forsikringsaar tre fiktive aars forsikring.
11 Efter at Del Grosso havde faaet tilkendt en italiensk alderspension paa syv forsikringsaar, der var tilbagelagt i Italien, fratog ONP ham retten til de tre fiktive aars forsikring og nedsatte derefter de 48 resterende aar med tre aars faktisk beskaeftigelse for at naa ned paa en karriereenhed paa 45/45 i medfoer af artikel 10b i den kongelige anordning og beregnede den belgiske pension paa grundlag af en beskaeftigelsesperiode paa 38 aar (45 ° 7) for at tage hensyn til den italienske pension.
12 Artikel 10b i ovennaevnte kongelige anordning indeholder regler for det tilfaelde, at loenmodtageren kan goere krav paa en alderspension i henhold til anordningen og paa en alderspension eller en tilsvarende ydelse i henhold til en eller flere andre ordninger. Naar saldoen af broeker, der for hver af disse pensioner er udtryk for omfanget heraf, overstiger enheden, nedsaettes beskaeftigelsesperioden, der laegges til grund for beregningen af alderspensionen, med det antal aar, det er noedvendigt for at reducere den naevnte saldo til enheden. Med henblik paa anvendelsen af denne artikel skal der ved "anden ordning" forstaas enhver anden belgisk alders- og efterladtepension, bortset fra ordningen for selvstaendige erhvervsdrivende, og enhver anden tilsvarende udenlandsk ordning eller en ordning gaeldende for personale i en institution, der henhoerer under international offentlig ret.
13 De forsikringsperioder, de tre sagsoegere har tilbagelagt i Italien, ville ikke alene have givet dem ret til en alderspension i denne medlemsstat. Imidlertid kunne den italienske institution tilkende dem en alderspension, idet denne paa grundlag af forordningens artikel 46 medregnede den samlede laengde af de forsikringsperioder, de paagaeldende havde tilbagelagt i Italien og Belgien.
14 Ved de forelaeggende retter nedlagde Fabrizii og Neri paastand om at faa tilkendt deres belgiske pension uden nedsaettelse. Del Grosso mente for sit vedkommende at have ret til en belgisk alderspension svarende til de 41 faktiske forsikringsaar, som han havde tilbagelagt i Belgien.
15 De to nationale retter er af den opfattelse, at disse tvistemaal rejste spoergsmaal om fortolkning af faellesskabsretten, og har derfor forelagt Domstolen foelgende praejudicielle spoergsmaal:
I sagerne C-113/92 og C-114/92
"1. Foelger det ikke af ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra a), i forordning (EOEF) nr. 1408/71, at den kompetente institution ved fastsaettelsen af det teoretiske pensionsbeloeb skal anvende den for institutionen gaeldende lovgivning, navnlig dennes bestemmelser vedroerende betingelserne for, at perioder, som kraeves lagt til grund for pensionsberegningen, anerkendes som pensionsgivende eller som ligestillede hermed, naar den afgoer, om forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt og anerkendt som saadanne perioder efter lovgivningen i de andre medlemsstater, kan tages i betragtning ved beregningen af den paagaeldende ydelse?
2. I bekraeftende fald spoerges: Foreligger der ikke en tilsidesaettelse af princippet om sammenlaegning, saafremt den kompetente institution fastslaar, at bestemte forsikrings- eller bopaelsperioder tilbagelagt i en anden medlemsstat ikke kan tages i betragtning ved fastsaettelsen af det teoretiske pensionsbeloeb?
3. Foelger det ikke af ordlyden af artikel 46, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71, isaer vedroerende spoergsmaalet om fastsaettelsen af den samlede laengde af de forsikrings- eller bopaelsperioder, der er tilbagelagt forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, at den kompetente institution skal tage samtlige de tilbagelagte forsikrings- eller bopaelsperioder i betragtning, der anerkendes som saadanne efter lovgivningerne i samtlige medlemsstater?
4. Kan den kompetente institution ved pro rata-fastlaeggelsen af de perioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende nationale lovgivning, bringe denne lovgivnings eksterne antikumulationsregler i anvendelse?"
I sag C-156/92
"Er det i overensstemmelse med faellesskabsretten, naermere bestemt EOEF-traktatens artikel 7, 48 og 51 samt artikel 12 og 46 i forordning (EOEF) nr. 1408/71, for saa vidt angaar de maalsaetninger og principper, der ligger til grund for disse bestemmelser og De Europaeiske Faellesskabers Domstols praksis, at den belgiske stat nedsaetter en pension, der er optjent for en faktisk beskaeftigelsesperiode tilbagelagt i denne stat, med den begrundelse, at samtlige de i Belgien og i en anden medlemsstat tilbagelagte arbejdsaar overstiger karriereenheden (45 aar for maend og 40 for kvinder), der er fastlagt i artikel 2 i kongelig anordning nr. 205 af 29. august 1983 (hvorved indfoertes artikel 10b i kongelig anordning nr. 50), selv om den beskaeftigelsesperiode, der alene er tilbagelagt i Belgien, ikke overstiger 45 aar, og der i oevrigt ikke er anvendt fiktive aar?"
16 Ved kendelse af 30. april 1992 har Domstolens praesident forenet sagerne C-113/92 og C-114/92 med henblik paa den skriftlige og mundtlige forhandling samt dom.
17 Ved kendelse af 28. januar 1993 er sag C-156/92 blevet forenet med de to foerste sager med henblik paa den mundtlige forhandling og dom.
18 Hvad naermere angaar hovedsagernes faktiske omstaendigheder og retsforhandlingernes forloeb samt de skriftlige indlaeg, der er indgivet til Domstolen, henvises til retsmoederapporten. Disse omstaendigheder omtales derfor kun i det foelgende i det omfang, det er noedvendigt for forstaaelsen af Domstolens argumentation.
Gaeldende lovgivning ved fastlaeggelse af de forsikringsperioder, der skal tages i betragtning ved ydelsernes fastsaettelse i henhold til forordningens artikel 46, stk. 2, litra a)
19 Ved sit foerste spoergsmaal oensker Tribunal du travail de Charleroi, hvor sagerne C-113/92 og C-114/92 verserer, foerst og fremmest oplyst, efter hvilken lovgivning den militaertjeneste, vandrende arbejdstagere udfoerer efter en anden medlemsstats lovgivning end den, som den fastsaettende institution er omfattet af, skal vaere betegnet som forsikringsperiode ved den beregning af ydelsesbeloebet, der skal foretages i overensstemmelse med forordningens artikel 46, stk. 2, litra a).
20 Det bemaerkes, at den person, der indkaldes eller genindkaldes til militaertjeneste i en medlemsstat, er omfattet af den paagaeldende stats lovgivning ifoelge forordningens artikel 13, stk. 2, litra d).
21 Desuden fastsaettes det i forordningens artikel 1, litra r), at bidrags- eller beskaeftigelsesperioder, der defineres eller anerkendes som saadanne af den lovgivning, de er omfattet af, skal betragtes som forsikringsperioder og anvendes i overensstemmelse hermed.
22 Det foelger heraf, at de forsikringsperioder, der skal tages i betragtning ved beregningen af det teoretiske beloeb for ydelsen jf. forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), skal fastsaettes i forhold til den lovgivning, de er tilbagelagt efter, uden at disse perioder noedvendigvis anerkendes som forsikringsperioder i henhold til lovgivningen i den stat, hvor den kompetente institution er beliggende.
23 Denne fortolkning bekraeftes af ordlyden i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), i medfoer af hvilken den kompetente institution skal fastsaette det faktiske ydelsesbeloeb paa grundlag af det teoretiske beloeb, som omtales i det foregaaende afsnit, og efter forholdet mellem laengden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter den for institutionen gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden og den samlede laengde af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de beroerte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden (jf. dom af 18.2.1992, sag C-5/91, Di Prinzio, Sml. I, s. 897, praemis 49).
24 Saaledes som Tribunal du travail de Charleroi selv bemaerker i sit andet spoergsmaal, ville der foreligge en tilsidesaettelse af princippet om sammenlaegning og forholdsmaessig fastsaettelse, der er formuleret i artikel 46, stk. 2, litra a) og b), saafremt kun de forsikringsperioder, der betragtes som saadanne ifoelge lovgivningen i den stat, den kompetente institution er omfattet af, tages i betragtning ved beregningen af det teoretiske pensionsbeloeb.
25 Det foelger heraf, at den kompetente institution ved beregningen af det teoretiske beloeb for ydelsen, der skal fastsaettes i overensstemmelse med forordningens artikel 46, stk. 2, litra a), skal betragte perioder med militaertjeneste, som arbejdstageren har tilbagelagt, og som efter en anden medlemsstats lovgivning anerkendes som forsikringsgivende, som forsikringsperioder i henhold til denne bestemmelse, selv om disse perioder ikke tages i betragtning i medlemsstaten, hvor den kompetente institution er beliggende.
26 Det bemaerkes imidlertid, at i et tilfaelde som Fabrizii' s har den vandrende arbejdstager allerede i medfoer af forordningens artikel 46, stk. 1, ret til en selvstaendig ydelse, der svarer til den fulde pension, der er fastsat i medlemsstatens lovgivning, som den kompetente institution er omfattet af, alene ved anvendelse af denne lovgivning og uden at medregne perioder tilbagelagt efter andre medlemsstaters lovgivninger, som den paagaeldende har vaeret omfattet af. Det er naturligvis ikke noedvendigt at tage disse sidstnaevnte perioder i betragtning for at supplere de perioder, der er tilbagelagt efter medlemsstatens lovgivning, som den kompetente institution er omfattet af, med henblik paa at erhverve ret til ydelserne. Det teoretiske beloeb for ydelsen i henhold til artikel 46, stk. 2, litra a), i betragtning af litra c) i samme bestemmelse er under alle omstaendigheder lig med den selvstaendige ydelse, jf. artikel 46, stk. 1, foerste afsnit, saaledes at anvendelsen af forordningens artikel 46, stk. 2, ikke kunne give et mere fordelagtigt resultat (jf. ovennaevnte Di Prinzio-dom).
27 Det foelger heraf, at det teoretiske pensionsbeloeb i en saadan situation skal fastsaettes af den kompetente institution, der er omfattet af en lovgivning, der giver ret til fuld pension, uden at tage de forsikringsperioder i betragtning, som arbejdstageren har tilbagelagt i en anden medlemsstat.
28 Besvarelsen til Tribunal du travail de Charleroi er derfor, at den kompetente institution ved beregningen af ydelsesbeloebet efter artikel 46, stk. 2, litra a), skal sammenlaegge alle de perioder, der er tilbagelagt efter de medlemsstaters lovgivninger, som arbejdstageren har vaeret omfattet af, ogsaa selv om der i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende, ikke skal tages hensyn til saadanne perioder. Saafremt arbejdstageren imidlertid allerede i henhold til forordningens artikel 46, stk. 1, har ret til et selvstaendigt ydelsesbeloeb svarende til den fulde pension efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende, uden at dette forudsaetter en medregning af de perioder, som er tilbagelagt efter de lovgivninger i andre medlemsstater, som arbejdstageren har vaeret omfattet af, er det ufornoedent med henblik paa erhvervelsen af retten til ydelser at tage hensyn til sidstnaevnte perioder med det formaal at inddrage perioder ud over dem, som er tilbagelagt efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende.
29 Paa baggrund af besvarelsen af det foerste spoergsmaal fra Tribunal du travail de Charleroi er det ufornoedent at behandle det andet spoergsmaal.
Beregningen af ydelsens faktiske beloeb i henhold til forordningens artikel 46, stk. 2, litra b)
30 Tribunal du travail de Charleroi oensker med sine to sidste spoergsmaal at faa oplyst, om den kompetente institution ved fastsaettelsen af det i forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), omtalte faktiske beloeb for ydelsen dels skal tage alle forsikringsperioder, der anerkendes som saadanne af de nationale lovgivninger, den vandrende arbejdstager har vaeret omfattet af, i betragtning, dels kan anvende sine egne eksterne antikumulationsregler med henblik paa i henhold til forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), at fastsaette det naevnte faktiske beloeb.
31 Hvad angaar spoergsmaalet om, hvorvidt forsikringsperioderne skal tages i betragtning, har Domstolen allerede fastslaaet, at den kompetente institution i overensstemmelse med artikel 46, stk. 2, litra b), beregner det faktiske beloeb for ydelsen paa grundlag af det teoretiske beloeb og efter forholdet mellem laengden af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter gaeldende lovgivning forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og den samlede laengde af de forsikringsperioder, der er tilbagelagt efter lovgivningen i alle de beroerte medlemsstater forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden.
32 Med hensyn til den kompetente institutions anvendelse af eksterne antikumulationsregler er det fast retspraksis (jf. domme af 4.6.1985, sag 58/84, Romano, Sml. s. 1679, praemis 15, og sag 117/84, Ruzzu, Sml. s. 1697, praemis 16), at en national norm, der nedsaetter det antal supplerende teoretiske arbejdsaar, som arbejdstageren kan have ret til i kraft af det antal aar, for hvilke den paagaeldende kan goere krav paa en pension i en anden medlemsstat end den, hvor den kompetente institution er beliggende, faktisk er en reduktionsklausul i henhold til forordningens artikel 12, stk. 2.
33 Det bemaerkes desuden, at ved beregningen af ydelserne i henhold til faellesskabsretten skal forordningens bestemmelser anvendes i deres helhed, saaledes at den kompetente institution ligeledes skal tage hensyn til forordningens bestemmelser i artikel 12, stk. 2 (jf. ovennaevnte Di Prinzio-dom, praemis 46).
34 I medfoer af denne bestemmelse gaelder de i en medlemsstats lovgivning fastsatte reduktionsklausuler i tilfaelde af kumulation af en ydelse med andre sociale ydelser, der er erhvervet i henhold til en anden medlemsstats lovgivning end den, der gaelder for den kompetente institution, imidlertid ikke, naar den paagaeldende oppebaerer tilsvarende alderdomsydelser, der er fastsat i overensstemmelse med samme forordnings artikel 46 (jf. dom af 11.6.1992, forenede sager C-90/91 og C-91/91, Di Crescenzo og Casagrande, Sml. I, s. 3851, praemis 18).
35 I tilfaelde som de i sagerne C-113/92 og C-114/92 omhandlede, hvor de af den gaeldende nationale lovgivning anerkendte fiktive perioder gaar forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden i henhold til artikel 46, stk. 2, litra b), i forordning nr. 1408/71, skal disse perioder derfor tages i betragtning ved beregningen af det faktiske beloeb for ydelsen, og den kompetente institution har ikke befoejelse til at traekke den beskaeftigelsesperiode, arbejdstageren har tilbagelagt i en anden medlemsstat, fra de fiktive aar, hvormed de faktiske beskaeftigelsesaar er forhoejet i henhold til den for institutionen gaeldende lovgivning.
36 Heraf foelger, at det faktiske forholdsmaessige pensionsbeloeb skal beregnes under hensyntagen til alle de fiktive perioder, der ligger forud for forsikringsbegivenhedens indtraeden, og som de faktiske eller hermed ligestillede beskaeftigelsesperioder er forhoejet med i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende (jf. ovennaevnte Di Prinzio-dom, praemis 54, 55 og 56).
37 Det skal endelig understreges, at bestemmelserne i forordningens artikel 46 skal anvendes fuldt ud, og beregningen af det faktiske forholdsmaessige beloeb for ydelsen skal derfor altid foretages, selv i en situation som Fabrizii' s, hvor den paagaeldende har ret til fuld pension i en medlemsstat uden medregning af forsikringsperioder, der er tilbagelagt i andre medlemsstater (jf. ovennaevnte Di Prinzio-dom, praemis 50 og 51).
38 Besvarelsen til Tribunal du travail de Charleroi er derfor, at den kompetente institution ved beregningen af det faktiske beloeb for ydelsen i henhold til forordningens artikel 46, stk. 2, litra b), skal tage hensyn til samtlige forsikringsperioder, der er tilbagelagt og anerkendt som saadanne af lovgivningerne i alle medlemsstaterne, og ikke kan anvende sine egne eksterne antikumulationsregler ved fastsaettelsen af det naevnte faktiske ydelsesbeloeb.
Spoergsmaalet om reglen om den maksimale godskrevne beskaeftigelsesperiode
39 Det fremgaar af praemisserne i den forelagte dom, at Tribunal du travail de Bruxelles i hovedsagen oensker at faa oplyst, om forordningens artikel 12, stk. 2, og artikel 46 paa den ene side og EOEF-traktatens artikel 7, 48 og 51 paa den anden er i modstrid med anvendelsen af en national bestemmelse som artikel 10b i den kongelige anordning, hvori den maksimale godskrevne beskaeftigelsesperiode for loenmodtagere begraenses til 45 aar. Spoergsmaalet er relevant, idet anvendelsen af en saadan bestemmelse foerer til en nedsaettelse af den faktiske forsikringsperiode, en vandrende arbejdstager har tilbagelagt i den paagaeldende medlemsstat, med det antal aar, der er tilbagelagt efter en anden medlemsstats lovgivning, naar det samlede antal forsikringsaar, den paagaeldende har tilbagelagt i de to stater, overstiger naevnte maksimale beskaeftigelsesperiode.
40 Hertil bemaerkes indledningsvis, at en national bestemmelse som den i det for Tribunal du travail de Bruxelles indbragte tvistemaal omhandlede er en reduktionsklausul i henhold til forordningens artikel 12, stk. 2.
41 Det maa herefter undersoeges, under hvilke betingelser forordningens artikel 12 og 46 i forening goer det muligt at anvende en national antikumulationsbestemmelse som den ved Tribunal du travail de Bruxelles omtvistede.
42 Med henblik paa fastsaettelse af alderdomsydelserne for en loenmodtager, der har vaeret omfattet af lovgivningen i flere medlemsstater, boer det i denne forbindelse erindres, at den kompetente institution skal foretage en sammenligning mellem de alderdomsydelser, der skulle udbetales alene i medfoer af national lovgivning, herunder dennes antikumulationsregler, og de ydelser, der skulle udbetales i henhold til faellesskabsretten i overensstemmelse med forordningens artikel 46, herunder antikumulationsreglen i denne bestemmelses stk. 3. Herefter skal den vandrende arbejdstager have tilkendt den hoejeste af de to ydelser (jf. bl.a. ovennaevnte dom af 11.6.1992 i de forenede sager Di Crescenzo og Casagrande, praemis 17).
43 Naar den paagaeldende oppebaerer alderdomsydelser af samme art, der er fastsat i medfoer af forordningens artikel 46, skal man se bort fra de nationale antikumulationsregler i overensstemmelse med artikel 12, stk. 2, andet punktum. Naar beregningen af alderspensionen derimod alene foretages i overensstemmelse med national lovgivning, kan de nationale antikumulationsklausuler i henhold til forordningens artikel 12, stk. 2, foerste punktum, goeres gaeldende over for ydelsesmodtageren.
44 Det boer i denne sammenhaeng praeciseres, at ONP i sine indlaeg for Domstolen har anfoert, at Del Grosso i henhold til den nationale ordning er tilkendt en belgisk pension, der er hoejere end den, han kunne faa i henhold til forordningens artikel 46.
45 Det foelger heraf, at forordningens artikel 12, stk. 2, og artikel 46 ikke er i modstrid med anvendelsen af en national reduktionsklausul, som f.eks. den i det nationale tvistemaal omhandlede, naar beregningen af alderspensionen ° i tilfaelde af kumulation af ydelser, der udbetales af kompetente institutioner i to eller flere medlemsstater ° alene foretages i overensstemmelse med national lovgivning, som det er tilfaeldet i hovedsagen.
46 Ved afgoerelsen af, hvorvidt anvendelsen af en reduktionsklausul som f.eks. den i det nationale tvistemaal omhandlede er i modstrid med EOEF-traktatens artikel 7, 48 og 51, boer det erindres, at ifoelge fast retspraksis (jf. dom af 30.5.1989, sag 305/87, Kommissionen mod Graekenland, Sml. s. 1461, praemis 13) kan artikel 7 kun anvendes selvstaendigt paa forhold omfattet af faellesskabsretten, for hvilke traktaten ikke fastsaetter bestemte regler.
47 Med hensyn til arbejdskraftens frie bevaegelighed er denne bestemmelse imidlertid gennemfoert og konkretiseret i EOEF-traktatens artikel 48-51.
48 I denne forbindelse bemaerkes, at en reduktionsklausul som den i hovedsagen omhandlede gaelder uafhaengigt saavel af arbejdstagernes nationalitet som af den medlemsstat, i henhold til hvis pensionsordning de forsikringsperioder, der overstiger den maksimale godskrevne beskaeftigelsesperiode, er tilbagelagt.
49 Under disse betingelser er forbuddet mod forskelsbehandling, der udoeves paa grund af arbejdstagernes nationalitet, ikke i modstrid med en reduktionsklausul som den i hovedsagen omhandlede.
50 Spoergsmaalet fra Tribunal du travail de Bruxelles tilsigter ligeledes at faa fastslaaet, om anvendelsen af en reduktionsklausul som den i hovedsagen omhandlede er i modstrid med EOEF-traktatens artikel 51, idet den indebaerer en tilsidesaettelse af vandrende arbejdstageres bevarelse af erhvervede rettigheder til alderdomsydelser eller rettigheder under erhvervelse og som foelge heraf kan hindre deres frie bevaegelighed.
51 Vedroerende dette punkt bemaerkes, at i et tilfaelde som hovedsagens bevirker anvendelsen af de antikumulationsklausuler, der gaelder i den medlemsstat, hvor den kompetente institution er beliggende, at de rettigheder til alderspension, der er indroemmet den paagaeldende i medfoer af den nationale lovgivning, som naevnte institution er omfattet af, nedsaettes paa grund af retten til en alderspension, som kun indroemmes i en anden medlemsstat ved anvendelsen af forordningen, uden at summen af de to pensioner, der udbetales i de to medlemsstater, dog ligger under den pension, der alene udbetales i medfoer af den nationale lovgivning, som den kompetente institution er omfattet af, saafremt den paagaeldende har tilbagelagt hele sin beskaeftigelsesperiode i den medlemsstat, hvor denne institution er beliggende.
52 Under disse betingelser er anvendelsen af en national reduktionsklausul ikke i modstrid med artikel 51, saafremt nedsaettelsen af den pension, der ydes af den kompetente institution, opvejes af de fordele, faellesskabsretten giver den paagaeldende, idet denne kan paaberaabe sig den samtidige anvendelse af flere medlemsstaters lovgivninger om social sikring.
53 Det foelger af det anfoerte, at spoergsmaalet fra Tribunal du travail de Bruxelles maa besvares med, at hverken artikel 12, stk. 2, eller artikel 46 i forordning nr. 1408/71 eller EOEF-traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for anvendelsen af en national antikumulationsregel, hvorefter arbejdstagere hoejst kan godskrives en beskaeftigelsesperiode paa 45 aar, og som bevirker, at den faktiske forsikringsperiode tilbagelagt af de paagaeldende vandrende arbejdstager i den medlemsstat, hvori den pensionsfastsaettende institution er beliggende, bliver kortere som foelge af forsikringsaar tilbagelagt i en anden medlemsstat, forudsat at begraensningen i den vandrende arbejdstagers rettigheder i den medlemsstat, som den pensionsfastsaettende institution er beliggende i, modsvares af alderspensionsrettigheder, der i medfoer af forordningen bestaar i den paagaeldende anden medlemsstat.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
54 De udgifter, der er afholdt af den belgiske regering og af Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber, som har afgivet indlaeg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgoer et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at traeffe afgoerelse om sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
kender
DOMSTOLEN (Anden Afdeling)
vedroerende de spoergsmaal, der er forelagt af Tribunal du travail de Charleroi og af Tribunal du travail de Bruxelles ved domme af henholdsvis 2. og 30. april 1992, for ret:
1) Ved beregningen af ydelsesbeloebet efter artikel 46, stk. 2, litra a), i Raadets forordning (EOEF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger paa arbejdstagere, selvstaendige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Faellesskabet, som kodificeret ved Raadets forordning (EOEF) nr. 2001/83 af 2. juni 1983, skal den kompetente institution i en medlemsstat sammenlaegge alle de perioder, der er tilbagelagt efter de medlemsstaters lovgivninger, som arbejdstageren har vaeret omfattet af, ogsaa selv om der i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende, ikke skal tages hensyn til saadanne perioder. Saafremt arbejdstageren imidlertid allerede i henhold til forordningens artikel 46, stk. 1, har ret til et selvstaendigt ydelsesbeloeb svarende til den fulde pension efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende, uden at dette forudsaetter en medregning af de perioder, som er tilbagelagt efter de lovgivninger i andre medlemsstater, som arbejdstageren har vaeret omfattet af, er det ufornoedent med henblik paa erhvervelsen af retten til ydelser at tage hensyn til sidstnaevnte perioder med det formaal at inddrage perioder ud over dem, som er tilbagelagt efter lovgivningen i den medlemsstat, hvori den kompetente institution er beliggende.
2) Ved beregningen af det faktiske beloeb for ydelsen i henhold til ovennaevnte forordning nr. 1408/71, artikel 46, stk. 2, litra b), skal den kompetente institution tage hensyn til samtlige forsikringsperioder, der er tilbagelagt og anerkendt som saadanne af lovgivningerne i alle medlemsstaterne, og kan ikke anvende sine egne eksterne antikumulationsregler ved fastsaettelsen af det faktiske ydelsesbeloeb.
3) Hverken artikel 12, stk. 2, eller artikel 46 i forordning nr. 1408/71 eller EOEF-traktatens artikel 48 og 51 er til hinder for anvendelsen af en national antikumulationsregel, hvorefter arbejdstagere hoejst kan godskrives en beskaeftigelsesperiode paa 45 aar, og som bevirker, at den faktiske forsikringsperiode tilbagelagt af de paagaeldende vandrende arbejdstagere i den medlemsstat, hvori den pensionsfastsaettende institution er beliggende, bliver kortere som foelge af forsikringsaar tilbagelagt i en anden medlemsstat, forudsat at begraensningen i den vandrende arbejdstagers rettigheder i den medlemsstat, som den pensionsfastsaettende institution er beliggende i, modsvares af alderspensionsrettigheder, der i medfoer af forordningen bestaar i den paagaeldende anden medlemsstat.