CELEX: 62009CJ0205
Politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager
rammeafgørelse 2001/220/RIA
ofres retsstilling i straffesager
offerbegrebet
juridisk person
mægling i straffesager
gennemførelsesregler

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 1, litra a), og artikel 10, stk. 1, i Rådets rammeafgørelse
2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med straffesager (EFT L 82, s. 1, herefter »rammeafgørelsen«)
Anmodningen er blevet fremsat i forbindelse med en straffesag mod Emil Eredics og Mária Sápi for tilsidesættelse af De Europæiske
Fællesskabers finansielle interesser.

Retsforskrifter

EU-retlige forskrifter
Rammeafgørelsens artikel 1 bestemmer:
»I denne rammeafgørelse forstås ved:
a)      »offer«: en fysisk person, som har lidt skade, herunder fysisk eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk
tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser, der strider mod en medlemsstats straffelov
[…]
c)      »straffesag«: straffesager som defineret i den relevante nationale ret
[…]
e)      »mægling i straffesager«: forsøg på, før eller under straffesagen, at finde en mindelig løsning mellem offeret og gerningsmanden,
ved en kompetent persons mellemkomst.«
Rammeafgørelsens artikel 10 bestemmer:
»1.      Hver medlemsstat søger at fremme mægling i straffesager i forbindelse med lovovertrædelser, hvor den anser denne fremgangsmåde
for hensigtsmæssig.
2.      Hver medlemsstat sikrer, at der kan tages højde for en eventuel aftale, der måtte blive indgået mellem offeret og gerningsmanden
i forbindelse med en sådan mægling i straffesager.«

Nationale bestemmelser
Artikel 221/A i den ungarske lov om strafferetspleje (Büntető eljárási törvény, herefter »strafferetsplejeloven«) bestemmer:
»1.      Mægling er en procedure, som kan anvendes efter anmodning fra den mistænkte eller offeret eller med deres samtykke i straffesager,
der er indledt på grund af forbrydelser mod personer (kapitel XII, afsnit I og III, i straffeloven), trafiksikkerheden (kapitel
XIII i straffeloven) eller ejendomsretten (kapitel XVIII i straffeloven), for hvilke der kan idømmes en frihedsstraf på højst
fem år.
2.      Mægling har til formål at tilskynde til erstatning for følgerne af forbrydelsen og den mistænktes fremtidige adfærds overensstemmelse
med retten. I forbindelse med mægling bør en aftale baseret på den mistænktes aktive anger indgås mellem den mistænkte og
offeret. Under straffesagen kan der kun gennemføres en mæglingsprocedure en enkelt gang.
3.      Anklagemyndigheden påbyder ex officio eller efter anmodning fra den mistænkte, forsvareren eller offeret udsættelse af sagen
i højst seks måneder og gennemførelse af mægling i sagen
a)      hvis ophør af den strafferetlige forfølgning på grundlag af straffelovens artikel 36 eller en ubegrænset nedsættelse af straffen
er mulig
b)      hvis den mistænkte anerkender de faktiske omstændigheder under undersøgelsen, accepterer og kan påtage sig at betale erstatning
til offeret for den lidte skade eller erstatning til offeret for de skadelige følger af forbrydelsen ved et helt andet middel
c)      hvis den mistænkte og offeret har tilkendegivet deres samtykke til mægling, og
d)      hvis gennemførelsen af den retslige procedure kan udelades, når der tages højde for overtrædelsen og den måde, hvorpå den
er begået, mæglingstypen og den mistænkte person, eller der er grund til at antage, at retten i forbindelse med strafudmålingen
kan vurdere den aktive anger […]
[…]
5.      Det er ikke muligt som bevismateriale at anvende erklæringerne fra den mistænkte og offeret, som omhandler den handlemåde,
der ligger til grund for retssagen, og som er blevet fremsat under mæglingen. Resultatet af mæglingen kan ikke anvendes til
ugunst for den mistænkte.
6.      En særlig lov fastsætter de nærmere regler for mæglingsproceduren.
7.      Hvis mæglingen fører til et resultat, og der er anledning til at anvende straffelovens artikel 36, stk. 1, slutter anklagemyndigheden
sagen, og hvis der er anledning til at anvende straffelovens artikel 36, stk. 2, rejser den tiltale. Hvis den mistænkte har
påbegyndt gennemførelsen af den aftale, der er indgået ved mæglingens slutning, uden at dette har indvirkning på muligheden
for at pålægge en straf, kan anklagemyndigheden udsætte tiltalen i et eller to år for lovovertrædelser, der straffes med frihedsstraf
på højst tre år.«
Følgende fremgår af artikel 36 i den ungarske straffelov (Büntető törvénykönyv, herefter »straffeloven«):
»1.      Den, som i forbindelse med en mægling betaler erstatning til offeret for en skade forvoldt ved en forbrydelse mod personer
(straffelovens kapitel XII, afsnit I og III), trafiksikkerheden (straffelovens kapitel XIII) eller ejendomsretten (straffelovens
kapitel XVIII), for hvilken der kan idømmes en frihedsstraf på højst tre år, eller som påtager sig at erstatte de skadelige
følger af lovovertrædelsen ved et helt andet middel, idømmes ingen straf.
2.      Hvad angår de i stk. 1 omhandlede lovovertrædelser kan straffen nedsættes ubegrænset, hvis gerningsmanden i forbindelse med
en mægling betaler offeret erstatning for en skade, der er forvoldt ved en lovovertrædelse, for hvilken der kan idømmes frihedsstraf
på højst fem år, eller som påtager sig at erstatte de skadelige følger af lovovertrædelsen ved et helt andet middel.
3.      Bestemmelserne i stk. 1 og 2 finder ikke anvendelse, hvis gerningsmanden:
a)      gentagne gange har begået lovovertrædelser, eller tidligere har begået netop den samme lovovertrædelse
b)      har begået lovovertrædelsen som en del af en organiseret bande
c)      har begået en lovovertrædelse, som har haft dødelige konsekvenser
d)      har begået lovovertrædelsen med forsæt i løbet af en prøvetidsperiode, som har resulteret i en udsættelse af fuldbyrdelsen
af en frihedsstraf eller i tilfælde af en frihedsstraf, som skal fuldbyrdes som følge af en forsætlig lovovertrædelse, inden
afsoningen af straffen er påbegyndt, eller i løbet af en prøveløsladelse eller en udsættelse af strafforfølgningen«.
Straffelovens artikel 314 bestemmer:
»1.      Den, som forvolder skade på De Europæiske Fællesskabers budget i forbindelse med
a)      støtte fra fonde, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber eller i deres navn
b)      udbetalinger til et budget, der forvaltes af De Europæiske Fællesskaber eller i deres navn
ved at fremsætte en falsk erklæring eller anvende et dokument med urigtigt, falsk eller forfalsket indhold, eller som ikke
opfylder eller kun i utilstrækkelig grad opfylder den foreskrevne oplysningspligt – således at dette kan give anledning til
vildledning – begår en lovovertrædelse, der straffes med frihedsstraf indtil fem år.
2.      I henhold til bestemmelserne i stk. 1 straffes den, som til et andet formål end det godkendte anvender
a)      en støtte som den i stk. 1, litra a), omhandlede, eller
b)      en fordel i forbindelse med den i stk. 1, litra b), omhandlede udbetaling.«
Straffelovens artikel 318 bestemmer:
»1.      Den, som med henblik på at opnå en ulovlig gevinst vildleder en anden person eller lader en anden person forblive i vildfarelsen
og således forvolder en skade, begår bedrageri.
[…]
4.      Lovovertrædelsen straffes med frihedsstraf indtil tre år, såfremt
a)      bedrageriet har forvoldt en betydelig skade
[…]«
I henhold til straffelovens artikel 318/A er en skade »betydelig, hvis den overstiger 200 000 HUF uden at overstige 2 000 000
HUF«.

Tvisten i hovedsagen og de præjudicielle spørgsmål
Emil Eredics, den første tiltalte i hovedsagen, er direktør for skolen Apátistvánfalva (herefter »skolen«). Mária  Sápi, den
anden tiltalte i hovedsagen, er bestyrer for Apátistvánfalvi Hotel Apát Kereskedelmi és Szolgáltatási Korlátolt Felelősségű
Társaság (et anpartsselskab efter ungarsk ret, herefter »Hotel Apát kft«) og direktør for  Hotel Apát, der drives af Hotel
Apát kft.
I den rammekontrakt, der den 30. juni 2003 blev indgået mellem skolen og en ungarsk fond for mindre projekter under PHARE
CBC-programmet (Magyarország – PHARE CBC Program Kisprojekt Alap 2001), tildelte fonden skolen en støtte til dækning af 80,15%
af det beløb, der var nødvendigt til gennemførelse af et skovsti-projekt under ledelse af Emil Eredics som projektleder.
Støtten blev udbetalt den 4. februar 2004. VÁTI Magyar Regionális Fejlesztési és Urbanisztikai Kiemelten Közhasznú Társaság
(et ungarsk forsyningsværk med ansvar for udvikling af landdistrikter og byplanlægning, herefter »VÁTI kht«) førte tilsyn
med projektets gennemførelse og havde ansvaret for regnskabsafslutningen.
I en aftale indgået mellem Emil Eredics og Mária Sápi, som var udvalgt efter afholdelse af en udbudsrunde, forpligtede Mária
Sápi sig bl.a. til som modydelse for udbetalingen af 1 200 000 HUF (ca. 4 270 EUR) at tilrettelægge, forberede og fungere
som vært for en forberedende uddannelse til den grundlæggende prøve inden for svampekundskab samt at tilrettelægge studierejser
og møder.
Med henblik på at begrunde gennemførelsen af kontraktens bestemmelser udarbejdede Mária Sápi i Hotel Apát kft’s navn en rapport
om gennemførelsen, som hun videresendte til Emil Eredics, der betalte den endelige faktura fra skolens løbende konto.
Den faktiske gennemførelse af grundkurset i mykologi, der skulle gennemføres i forbindelse med kontrakten, blev ikke fastslået,
hvorfor fakturaen ligesom logbogen, der var udarbejdet med henblik på at begrunde den pågældende kontrakts gennemførelse,
blev anset for falske. Emil Eredics vedlagde projektets sagsakter dokumenter, der formodes at være falske, og en rapport,
der var udfærdiget vedrørende en studierejse, som ikke var blevet gennemført, samt en evalueringsrapport, hvori en ukendt
person havde forfalsket navnet på den gruppeansvarlige. Denne sagsakt blev sendt til VÁTI kht som begrundelse for gennemførelsen
af forpligtelserne i henhold til ovennævnte kontrakt.
Den 20. juni 2006 indgav en privatperson en klage over Emil Eredics og Mária Sápi på grund af den uberettigede udbetaling
af ca. 1 200 000 HUF.
Der blev truffet bestemmelse om gennemførelse af en undersøgelse, under hvilken Emil Eredics ved flere lejligheder gav møde
som mistænkt uden imidlertid at anerkende de faktiske omstændigheder, der foreholdtes ham.
Den 2. september 2008 rejste anklagemyndigheden ved Szombathelyi Városi Bíróság en straffesag for denne ret ved et anklageskrift
mod Emil Eredics og Mária Sápi, idet den kvalificerede Emil Eredics’ handlinger som »tilsidesættelse af De Europæiske Fællesskabers
finansielle interesser« som omhandlet i straffelovens artikel 314, stk. 1, litra a), og begået i et enkelt tilfælde som gerningsmand.
Den 24. november 2008 anerkendte Emil Eredics på den forelæggende rets opfordring de faktiske omstændigheder, som han kritiseredes
for, og indgav en begæring om gennemførelse af mægling med henblik på at opnå, at sagen blev afgjort uden retssag eller en
ubegrænset strafnedsættelse i henhold til strafferetsplejelovens artikel 221/A.
Under retsmødet den 9. april 2009 fastslog den forelæggende ret, at de faktiske omstændigheder, der foreholdtes Emil Eredics,
også kunne kvalificeres som »bedrageri«. Emil Eredics har opretholdt sin begæring om gennemførelse af en mæglingsprocedure,
og hans forudgående erklæring herom omhandler anerkendelsen af de faktiske omstændigheder.
Under retsmødet den 22. april 2009 tilkendegav VÁTI kht i sin egenskab af offer sin accept af gennemførelsen af en mæglingsprocedure.
Den forelæggende ret traf herefter afgørelse om udsættelse af straffesagen med henblik på mægling indtil den 22. oktober 2009.
Anklagemyndigheden har appelleret ovennævnte afgørelse. Under hensyn til kvalifikationen af de faktiske omstændigheder i anklageskriftet
er den pågældende handlemåde ikke en sådan lovovertrædelse, for hvilken der er fastsat mægling i ungarsk ret. Udelukkelsen
af mægling skyldes desuden i den foreliggende sag, at Emil Eredics ikke har anerkendt de faktiske omstændigheder »under undersøgelsen«
som fastsat i ovennævnte artikel 221/A. Det er endvidere nytteløst, at VÁTI kht i sin egenskab af offer er rede til at deltage
i mæglingen.  Det endelige offer er Det Europæiske Fællesskab, og mægling vil derfor ikke være begrundet.
Det er under disse omstændigheder, at Szombathelyi Városi Bíróság har besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende
præjudicielle spørgsmål:
»1)      Nærværende ret ønsker oplyst i forbindelse med den straffesag, som er blevet indbragt for den, om en »person, der ikke er
en fysisk person«, henhører under begrebet »offer« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i [rammeafgørelsens] artikel
1, litra a) […], henset til den i rammeafgørelsens artikel 10 omhandlede forpligtelse til at fremme mægling i straffesager
mellem ofret og gerningsmanden, og samtidig få præciseret og suppleret Domstolens dom af 28. juni 2007, sag C-467/05, Dell’Orto
[Sml. I, s. 5557].
2)      Nærværende ret ønsker oplyst vedrørende [rammeafgørelsens] artikel 10, [stk. 1] […], hvorefter »[h]ver medlemsstat søger at
fremme mægling i straffesager i forbindelse med lovovertrædelser, hvor den anser denne fremgangsmåde for hensigtsmæssig«,
om det er muligt at fortolke begrebet »lovovertrædelser« således, at det omhandler alle lovovertrædelser, hvis lovfastsatte
materielle elementer i det væsentlige svarer til hinanden.
3)      Kan udtrykket »[h]ver medlemsstat søger at fremme mægling i straffesager […]« i [rammeafgørelsens] artikel 10, stk. 1, fortolkes
således, at skabelse af mæglingsbetingelser for gerningsmanden og ofret er mulig i det mindste indtil der træffes en afgørelse
i første instans, således at kravet om anerkendelse af de faktiske omstændigheder under den retslige procedure – efter undersøgelsens
afslutning – under forudsætning af at de øvrige krævede betingelser er opfyldt, er i overensstemmelse med forpligtelsen til
at fremme mægling?
4)      Vedrørende [rammeafgørelsens] artikel 10, stk. 1, ønsker nærværende ret oplyst, om udtrykket »[h]ver medlemsstat søger at
fremme mægling i straffesager i forbindelse med lovovertrædelser, hvor den anser denne fremgangsmåde for hensigtsmæssig« indebærer
en garanti for almen adgang til mulighed for mægling i straffesager, under forudsætning af at de øvrige lovfastsatte betingelser
er opfyldt, uden mulighed for fortolkning. Dvs. om der skal gives et bekræftende svar på spørgsmålet om forekomsten af en
betingelse, hvorefter »gennemførelsen af den retslige procedure kan udelades, når der tages højde for overtrædelsen og den
måde, hvorpå den er begået, mæglingstypen og den mistænkte person, eller der er grund til at antage, at retten i forbindelse
med strafudmålingen kan vurdere den aktive anger«, er i overensstemmelse med bestemmelserne (kravene) i rammeafgørelsens artikel
10?«

Om de præjudicielle spørgsmål

Det første spørgsmål
Med det første spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 1, litra a), og artikel
10 skal fortolkes således, at »offer«-begrebet omfatter juridiske personer med henblik på fremme af mægling i straffesager
som omhandlet i nævnte artikel 10, stk. 1.
Som den ungarske, den franske og den italienske regering samt Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber med rette har anført,
har Domstolen allerede fastslået, at »offer«-begrebet i rammeafgørelsen som defineret i dennes artikel 1, henset til ordlyden
og den generelle opbygning af rammeafgørelsen, kun omhandler fysiske personer (jf. i denne retning navnlig Dell’Orto-dommen,
præmis 53-56).
Således fastslog Domstolen i præmis 53 i Dell’Orto-dommen, at det følger af selve ordlyden af rammeafgørelsens artikel 1,
litra a), der definerer offeret i rammeafgørelsens forstand som den »fysiske« person, som har lidt skade, herunder fysisk
eller psykisk skade, følelsesmæssige lidelser eller økonomisk tab, der er direkte forvoldt af handlinger eller undladelser,
der strider mod en medlemsstats straffelov, at denne bestemmelse i rammeafgørelsen kun omfatter fysiske personer, som har
lidt en sådan skade.
I samme doms præmis 55 og 56 anførte Domstolen, at ingen anden bestemmelse i rammeafgørelsen indeholder nogen indikation af,
at EU-lovgiver har villet udstrække begrebet »offer« til juridiske personer med henblik på anvendelsen af rammeafgørelsen,
og at der derimod er flere bestemmelser i rammeafgørelsen, som bekræfter, at lovgivers formål udelukkende var at lade fysiske
ofre for skade som følge af en straffelovsovertrædelse være omfattet. Foruden rammeafgørelsens artikel 1, litra a), der som
skadetyper henviser til fysisk eller psykisk skade samt til følelsesmæssige lidelser, har Domstolen henvist til rammeafgørelsens
artikel 2, stk. 1, der pålægger medlemsstaterne at gøre deres yderste for at sikre, at ofre behandles med behørig respekt
for deres personlige værdighed, artikel 2, stk. 2, der omtaler den særbehandling, som særligt sårbare ofre skal kunne drage
fordel af, samt rammeafgørelsens artikel 8, stk. 1, som forpligter medlemsstaterne til at sikre et passende beskyttelsesniveau
for ofrenes familier eller hermed ligestillede personer.
Den omstændighed, at visse medlemsstater har fastsat bestemmelser om mægling i straffesager, når offeret er en juridisk person,
er ikke til hinder for den konklusion, som Domstolen nåede frem til i Dell’Orto-dommen.
Eftersom rammeafgørelsen ikke indeholder en fuldstændig harmonisering af området, er rammeafgørelsen således ikke til hinder
for, at medlemsstaterne anvender dens bestemmelser, også når offeret er en juridisk person, ligesom den heller ikke pålægger
medlemsstaterne at anvende disse bestemmelser i en sådan situation.
En fortolkning af rammeafgørelsen, hvorefter den kun omhandler fysiske personer, er heller ikke udtryk for forskelsbehandling
af juridiske personer. EU-lovgiver har med rette kunnet indføre en beskyttelsesordning, som kun er til fordel for fysiske
personer, idet sidstnævnte befinder sig i en situation, som objektivt adskiller sig fra den situation, som juridiske personer
befinder sig i, på grund af deres større sårbarhed og arten af de interesser, som kan lide skade ved lovovertrædelser, som
kun kan begås mod fysiske personer, såsom offerets liv eller fysiske integritet.
Henset til de foregående betragtninger, skal rammeafgørelsens artikel 1, litra a), og artikel 10 fortolkes således, at »offer«-begrebet
ikke omfatter juridiske personer med henblik på fremme af mægling i straffesager som omhandlet i nævnte artikel 10, stk. 1.

Det andet spørgsmål
Domstolens kompetence
Den ungarske regering har anført, at det i henhold til strafferetsplejeloven er muligt at anvende mæglingsproceduren, når
offeret ikke er en fysisk person. For så vidt som anvendelsesområdet for rammeafgørelsen kun dækker ofre, der er fysiske personer,
er rammeafgørelsen ifølge denne regering uden relevans i hovedsagen.
Ifølge fast retspraksis har Domstolen kompetence til at give en besvarelse, selv om de faktiske omstændigheder i hovedsagen
ligger uden for EU-rettens anvendelsesområde, såfremt den i national ret valgte løsning af et forhold, der ikke er omfattet
af EU-retten, er tilpasset EU-retten. Ifølge Domstolens praksis har Unionens retsorden nemlig en interesse i, at enhver EU-retlig
bestemmelse fortolkes ensartet, uanset de vilkår, hvorunder bestemmelsen skal anvendes, således at senere fortolkningsuoverensstemmelser
undgås (jf. i denne retning dom af 17.7.1997, sag C-130/95, Giloy, Sml. I, s. 4291, præmis 19-28, af 11.10.2001, sag C-267/99,
Adam, Sml. I, s..7467, præmis 23-29, af 15.1.2002, sag C-43/00, Andersen og Jensen, Sml. I, s. 379, præmis 15-19, og af 16.3.2006,
sag C-3/04, Poseidon Chartering, Sml. I, s. 2505, præmis 14-19).
Som den ungarske regering har erkendt, indfører strafferetsplejelovens artikel 221/A med virkning fra den 1. januar 2007 en
mæglingsprocedure, som hvad angår de lovovertrædelser, der er opregnet i denne bestemmelse, ikke sondrer efter, om offeret
er en fysisk eller en juridisk person.
Domstolen savner derfor ikke kompetence til at besvare det andet spørgsmål alene under henvisning til, at rammeafgørelsen
kun omhandler ofre, som er fysiske personer.
Realiteten
Med dette spørgsmål ønsker den forelæggende ret nærmere bestemt oplyst, om rammeafgørelsens artikel 10 skal fortolkes således,
at medlemsstaterne i medfør af denne bestemmelse har pligt til at muliggøre mægling for alle lovovertrædelser, hvis materielle
elementer fastsat i henhold til national ret i det væsentlige svarer til de materielle elementer for lovovertrædelser, for
hvilke der udtrykkeligt er foreskrevet mægling i denne lovgivning.
Det bemærkes herved, at ud over at artikel 34 EU overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for
gennemførelse af det mål, som ønskes opnået med rammeafgørelser, begrænser rammeafgørelsens artikel 10 sig til at pålægge
medlemsstaterne at søge at fremme mægling i straffesager i forbindelse med lovovertrædelser, »hvor [de] anser denne fremgangsmåde
for hensigtsmæssig«, således at valget af lovovertrædelser, for hvilke der kan anvendes mægling, henhører under medlemsstaternes
skøn.
Det følger af selve ordlyden af artikel 10 og af det brede skøn, som rammeafgørelsen giver de nationale myndigheder med hensyn
til den konkrete fremgangsmåde for virkeliggørelse af dens mål (jf. dom af 9.10.2008, sag C-404/07, Katz, Sml. I, s. 7607,
præmis 46), at den ungarske lovgiver ved at vælge kun at muliggøre anvendelse af mæglingsproceduren for lovovertrædelser mod
personer, trafiksikkerheden eller ejendomsretten, idet dette valg hovedsageligt er begrundet i retspolitiske hensyn, ikke
har overskredet sin skønsbeføjelse.
Selv om medlemsstaternes skøn givetvis kan begrænses af forpligtelsen til at anvende objektive kriterier med henblik på at
fastlægge arterne af de omhandlede lovovertrædelser, er der intet, der tyder på, at dette er tilfældet i den foreliggende
sag.
Henset til de foregående betragtninger, skal rammeafgørelsens artikel 10 fortolkes således, at medlemsstaterne i henhold til
denne bestemmelse ikke har pligt til at muliggøre mægling for alle lovovertrædelser, hvis materielle elementer fastsat i henhold
til national ret i det væsentlige svarer til de materielle elementer for lovovertrædelser, for hvilke der udtrykkeligt er
foreskrevet mægling i nævnte lovgivning.

Det tredje og fjerde spørgsmål
Om Domstolens kompetence
Det er ubestridt, at ungarsk ret ikke indeholder bestemmelser om anvendelse af mægling, når der er tale om en tilsidesættelse
af De Europæiske Fællesskabers finansielle interesser. Desuden fremgår det af besvarelsen af det andet spørgsmål, at det ikke
af rammeafgørelsen kan udledes, at medlemsstaterne har pligt til, i tilfælde af at ofret er en fysisk person, at fastsætte
bestemmelser om anvendelse af mægling ved lovovertrædelser, med hensyn til hvilke den nationale lovgivning ikke fastsætter
anvendelse af mægling, selv om de materielle elementer for denne lovovertrædelse er de samme som de materielle elementer for
lovovertrædelser, med hensyn til hvilke mægling er mulig.
Idet det således klart ikke er muligt at anvende mægling i en situation som den, der foreligger i hovedsagen, er det ufornødent
at besvare det tredje og fjerde spørgsmål.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Anden Afdeling) for ret:
1)
Artikel 1, litra a), og artikel 10 i Rådets rammeafgørelse 2001/220/RIA af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse
med straffesager skal fortolkes således, at »offer«-begrebet ikke omfatter juridiske personer med henblik på fremme af mægling
i straffesager som omhandlet i nævnte artikel 10, stk. 1.
2)
Artikel 10 i rammeafgørelse 2001/220 skal fortolkes således, at medlemsstaterne i henhold til denne bestemmelse ikke har pligt
til at muliggøre mægling for alle lovovertrædelser, hvis materielle elementer fastsat i henhold til national ret i det væsentlige
svarer til de materielle elementer for lovovertrædelser, for hvilke der udtrykkeligt er foreskrevet mægling i nævnte lovgivning.
Underskrifter
*
Processprog: ungarsk.