CELEX: 62009CJ0099
Telekomunikační služby
Směrnice 2002/22/ES
Článek 30 odst. 2
Přenositelnost telefonních čísel
Pravomoc vnitrostátních regulačních orgánů
Přímé zpoplatnění účastníků
Odrazující povaha
Zohlednění nákladů

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 30 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze
dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice
o univerzální službě) (Úř. věst. L 108, s. 51).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Polska Telefonia Cyfrowa sp. z o.o. (dále jen „PTC“) a Prezes Urzędu
Komunikacji Elektronicznej (předsedou orgánu pro elektronické komunikace, dále jen „předseda UKE“) ve věci rozhodnutí ze dne
1. srpna 2006, kterým posledně uvedený uložil PTC pokutu ve výši 100 000 PLN (přibližně 24 350 eur).

Právní rámec

Právní úprava Unie
Čtyřicátý a čtyřicátý první bod odůvodnění směrnice o univerzální službě uvádí následující:
„(40) Přenositelnost čísel je klíčovým faktorem usnadňujícím možnost výběru spotřebitelů a účinnou hospodářskou soutěž v konkurenčním
telekomunikačním prostředí, takže koncový uživatel, který o ni požádá, by měl mít možnost ponechat si své číslo (svá čísla)
veřejné telefonní sítě bez ohledu na organizaci poskytující službu. Na poskytování této přenositelnosti mezi přípojkami k veřejné
telefonní síti v pevných nebo jiných než pevných místech se tato směrnice nevztahuje. Členské státy však mohou uplatňovat
ustanovení pro přenos čísel mezi sítěmi poskytujícími služby v pevných místech a mobilními sítěmi.
(41)      Dopad přenositelnosti čísel je značně posílen, pokud existují průhledné informace o sazbách, a to jak pro koncové uživatele,
kteří přenášejí svá čísla, tak i pro koncové uživatele, kteří volají účastníky, kteří svá čísla přenesli. Vnitrostátní regulační
orgány [dále jen ‚VRO‘] by, je-li to proveditelné, měly usnadnit odpovídající průhlednosti sazeb jako součást zavádění přenositelnosti
čísel.“
Článek 30 směrnice o univerzální službě stanoví:
„1.      Členské státy zajistí, aby si všichni účastníci veřejně přístupných telefonních služeb, včetně mobilních služeb, kteří o to
požádají, mohli ponechat své číslo (svá čísla) nezávisle na podniku, který službu poskytuje:
a)      v případě zeměpisných čísel v určitém místě, a
b)      v případě nezeměpisných čísel kdekoli.
Tento odstavec se nevztahuje na přenositelnost čísel mezi sítěmi poskytujícími služby v pevných místech a mobilními sítěmi.
2.      [VRO] zajistí, aby stanovování cen za propojení v souvislosti s poskytováním přenositelnosti čísel bylo nákladově orientované
a aby případné přímé zpoplatnění účastníků neodrazovalo od používání těchto služeb.
3.      [VRO] nestanoví sazby pro koncové uživatele za přenesení čísel způsobem, který by narušoval hospodářskou soutěž, například
stanovením zvláštních nebo společných sazeb pro koncové uživatele.“

Vnitrostátní právní úprava
Článek 41 zákona o telekomunikacích (ustawa-Prawo telekomunikacyjne) ze dne 16. července 2004 (Dz.U. č. 171, částka 1800),
ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „zákon o telekomunikacích“), je formulován následovně:
„1.      Ceny za propojení spojené s poskytováním služby přenositelnosti čísel mezi sítěmi jsou nákladově orientované.
2.      Ceny za propojení a za přístup k telekomunikačním službám spojené s volbou poskytovatele služby jsou nákladově orientované.“
Článek 71 zákona o telekomunikacích stanoví:
„1.      Účastník, který uzavřel smlouvu s poskytovatelem služeb zaručujících připojení k veřejné telefonní síti určitého operátora,
může v případě změny operátora vyžadovat převod čísla, které my bylo přiděleno, do sítě jiného operátora, 1) v případě zeměpisných
čísel v příslušné oblasti čísla, 2) v případě nezeměpisných čísel v celé zemi.
2.      Ustanovení odstavce 1 se nevztahuje na převod čísel mezi veřejnými telefonními sítěmi poskytujícími služby v pevných místech
a veřejnými mobilními telefonními sítěmi.
3.      V případě změny operátora může poskytovatel služeb účtovat účastníkovi za převod čísla jednotný poplatek stanovený v jeho
ceníku, jehož výše nemůže odradit účastníka od využití této možnosti.“
Článek 74 zákona o telekomunikacích zní následovně:
„1.      Poskytovatel služeb zaručujících připojení k veřejné telefonní síti a operátor, do jehož sítě byl připojen účastník, který
je stranou smlouvy o poskytování služeb zaručujících připojení k veřejné telefonní síti, mají povinnost zajistit uskutečnění
oprávnění účastníků uvedených v článcích 69 až 72, tj. vytvořit vhodné technické podmínky nebo uzavřít smlouvu, jak je uvedeno
v článcích 31 nebo 128, a pokud tyto možnosti existují, zajistit jejich uskutečnění.
[…]
3.      Předseda UKE může uložit pokutu uvedenou v čl. 209 odst. 1 bodech 15 až 17 poskytovateli služby a operátorovi uvedeným v odstavci
1, pokud:
1)      nezajistili možnosti výkonu oprávnění účastníka uvedených v odstavci 1;
2)      oprávnění účastníka neuskutečnili, třebaže je jejich uskutečnění možné;
3)      při uskutečňování oprávnění účastníka porušují ustanovení zákona nebo nařízení uvedeného v článku 73.“
Podle čl. 209 odst. 1 bodu 16 uvedeného zákona:
„Tomu, kdo brání účastníkům ve výkonu jejich práva na přenositelnost čísla [...], se uloží pokuta.“

Spor v původním řízení a předběžná otázka
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že předseda UKE uložil PTC pokutu ve výši 100 000 PLN (přibližně 24 350 eur) z důvodu,
že jednotný poplatek ve výši 122 PLN (přibližně 29,70 eur) účtovaný PTC v případě změny operátora v období od 28. března do
31. května 2006 představuje porušení čl. 71 odst. 3 zákona o telekomunikacích, jelikož taková částka odrazovala zákazníky
PTC od toho, aby využili svého práva na přenositelnost čísla.
PTC podala proti rozhodnutí předsedy UKE žalobu k Sąd Okręgowy w Warszawie (krajský soud ve Varšavě). Rozsudkem ze dne 6. března
2007 tento uvedenou žalobu zamítl.
PTC podala proti tomuto rozsudku odvolání k Sąd Apelacyjny w Warszawie (odvolací soud ve Varšavě), který rozsudkem ze dne
5. února 2008 sporné rozhodnutí zrušil, když rozhodl, že výše jednotného poplatku za přenositelnost čísla nemůže být stanovena
bez ohledu na náklady, které nese operátor při poskytování této služby. Předseda UKE podal proti tomuto rozsudku kasační opravný
prostředek.
V tomto kontextu se Sąd Najwyższy (nejvyšší soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou
otázku:
„Má být čl. 30 odst. 2 směrnice [o univerzální službě] vykládán v tom smyslu, že příslušný VRO zajišťující, aby případné přímé
zpoplatnění účastníků neodrazovalo od používání služby přenositelnosti čísel, má povinnost zohlednit náklady, které vznikají
mobilním operátorům v souvislosti s poskytováním této služby?“

K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 30 odst. 2 směrnice o univerzální službě musí být vykládán v tom smyslu,
že VRO při posuzování odrazující povahy přímého zpoplatnění účastníků při užívání služby přenositelnosti čísel musí zohlednit
náklady, které vznikají mobilním operátorům v souvislosti s poskytováním uvedené služby.
Z předkládacího rozhodnutí vyplývá, že základem sporu v původním řízení jsou tvrzení PTC, podle kterých ukládá čl. 30 odst. 2
směrnice o univerzální službě VRO, aby v rámci uvedeného posouzení zohlednil náklady, které vznikají operátorům v souvislosti
s poskytováním služby přenositelnosti čísel.
Úvodem je třeba upřesnit, že pojem přenositelnost čísel zahrnuje možnost telefonních účastníků ponechat si v případě změny
operátora stejné číslo (rozsudek ze dne 13. července 2006, Mobistar, C‑438/04, Sb. rozh. s. I‑6675, bod 23).
K zavedení této možnosti je nezbytné, aby platformy mezi operátory byly slučitelné, číslo účastníka bylo převedeno od jednoho
operátora k druhému a technické operace umožnily přesměrování telefonních volání na přenesené číslo (viz výše uvedený rozsudek
Mobistar, bod 24).
Podle čtyřicátého bodu odůvodnění „směrnice o univerzální službě“ je účelem přenositelnosti čísel odstranit překážky volnému
výběru spotřebitelů, zejména mezi mobilními operátory, a zaručit tak rozvoj účinné hospodářské soutěže na trhu telefonních
služeb (viz výše uvedený rozsudek Mobistar, bod 25).
Za účelem dosažení těchto cílů zákonodárce Unie v čl. 30 odst. 2 směrnice o univerzální službě stanovil, že VRO zajistí, aby
stanovování cen za propojení v souvislosti s poskytováním přenositelnosti čísel bylo nákladově orientované a aby případné
přímé zpoplatnění účastníků neodrazovalo od používání těchto služeb (viz výše uvedený rozsudek Mobistar, bod 26).
Mimoto je třeba uvést, že čl. 30 odst. 2 „směrnice o univerzální službě“ ukládá VRO povinnost zajistit, aby operátoři určili
ceny v závislosti na nákladech a aby ceny nebyly pro spotřebitele odrazující (viz výše uvedený rozsudek Mobistar, bod 33).
Jakmile je ověřeno, že ceny jsou stanoveny v závislosti na nákladech, poskytuje uvedené ustanovení VRO určitý prostor pro
uvážení pro posouzení situace a určení metody, která se jim zdá nejvhodnější k tomu, aby bylo dosaženo plně účinné přenositelnosti
tak, aby spotřebitelé nebyli odrazeni od využití této možnosti (viz výše uvedený rozsudek Mobistar, bod 34).
V tomto ohledu z judikatury Soudního dvora vyplývá, že čl. 30 odst. 2 „směrnice o univerzální službě“ nebrání tomu, aby VRO
stanovily předem a za pomoci teoretického modelu nákladů maximální ceny, které může požadovat předávající operátor po přijímajícím
operátorovi z důvodu nákladů na zavedení, jestliže jsou ceny stanoveny v závislosti na nákladech tak, aby účastníci nebyli
odrazováni od využívání možnosti přenositelnosti (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek Mobistar, bod 37).
Z výše uvedeného plyne, že náklady na propojitelnost nesené operátorem a výše přímého zpoplatnění účastníků jsou v zásadě
provázané. Tato provázanost umožňuje zajistit kompromis mezi zájmy účastníků a zájmy operátorů.
Je třeba připomenout, že VRO by měl podle čtyřicátého prvního bodu odůvodnění směrnice o univerzální službě usnadnit odpovídající
průhlednosti sazeb jako součást zavádění přenositelnosti čísel.
Je rovněž třeba zdůraznit, že, jak uvedl generální advokát v bodech 52, 53 a 55 svého stanoviska, metoda zvolená VRO pro posuzování
odrazujícího účinku poplatku musí být konsistentní se zásadami stanovování cen za propojení a zároveň umožnit zajistit objektivitu,
plnou účinnost a průhlednost tohoto stanovování cen.
Ze systematiky směrnice o univerzální službě tudíž vyplývá, že VRO přísluší stanovit, za využití objektivní a spolehlivé metody,
jak náklady, které vznikají operátorům v souvislosti s poskytováním služby přenositelnosti čísel, tak maximální výši poplatku,
při jejímž překročení se mohou uživatelé využití této služby zříci.
Po tomto přezkumu se musí VRO případně ohradit proti uplatňování poplatku, který přestože souvisí s uvedenými náklady, má
s ohledem na všechny údaje, které má VRO k dispozici, pro účastníka odrazující povahu.
Z toho plyne, že v takovém případě může být VRO veden k závěru, že výše poplatku, který lze po účastníkovi požadovat, musí
být nižší než výše vyplývající ze stanovení pouze na základě nákladů, odhadnutých za použití objektivní a spolehlivé metody,
které vznikají operátorům v souvislosti se zajištěním přenositelnosti čísel.
Vzhledem ke všem těmto úvahám je třeba na položenou otázku odpovědět tak, že čl. 30 odst. 2 směrnice o univerzální službě
musí být vykládán v tom smyslu, že VRO musí při posuzování odrazující povahy přímého zpoplatnění účastníků při užívání služby
přenositelnosti čísel zohlednit náklady, které vznikají mobilním operátorům v souvislosti s poskytováním uvedené služby. Nicméně
má přitom možnost stanovit maximální výši tohoto poplatku, který mohou operátoři požadovat, na nižší úrovni, než je výše nákladů,
které vznikají posledně uvedeným, může-li poplatek stanovený pouze na základě těchto nákladů odrazovat účastníky od využívání
možnosti přenositelnosti.

K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení vzhledem ke sporu probíhajícímu
před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření
Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (čtvrtý senát) rozhodl takto:
Článek 30 odst. 2 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2002/22/ES ze dne 7. března 2002 o univerzální službě a právech uživatelů
týkajících se sítí a služeb elektronických komunikací (směrnice o univerzální službě) musí být vykládán v tom smyslu, že vnitrostátní
regulační orgán při posuzování odrazující povahy přímého zpoplatnění účastníků při užívání služby přenositelnosti čísel musí
zohlednit náklady, které vznikají mobilním operátorům v souvislosti s poskytováním uvedené služby. Nicméně má přitom možnost
stanovit maximální výši tohoto poplatku, který mohou operátoři požadovat, na nižší úrovni, než je výše nákladů, které vznikají
posledně uvedeným, může-li poplatek stanovený pouze na základě těchto nákladů odrazovat účastníky od využívání možnosti přenositelnosti.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: polština.