CELEX: 62002CJ0464
Jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättäminen
Työntekijöiden vapaa liikkuvuus
Moottoriajoneuvot
Ajoneuvo, jonka työnantaja antaa työntekijän käyttöön
Työnantajan kotipaikkana olevassa jäsenvaltiossa rekisteröity ajoneuvo
Toisessa jäsenvaltiossa asuva työntekijä
Moottoriajoneuvoverotus

1       Euroopan yhteisöjen komissio vaatii kanteellaan yhteisöjen tuomioistuinta toteamaan, että Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut
EY 39 ja EY 10 artiklan mukaisia velvoitteitaan,
–       koska se ei lainsäädännössään eikä hallintokäytännössään salli sellaisten työntekijöiden, jotka työskentelevät naapurimaana
olevassa jäsenvaltiossa ja asuvat Tanskassa, käyttää ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin työsuhdeajoneuvoa, joka on
rekisteröity kyseisessä naapurimaassa, johon heidän työnantajansa on sijoittautunut, ja
–       koska se sallii lainsäädännössään ja hallintokäytännössään sellaisten työntekijöiden, jotka työskentelevät toisessa Euroopan
unionin jäsenvaltiossa ja asuvat Tanskassa, käyttää ammatillisiin ja/tai yksityisiin tarkoituksiin moottoriajoneuvoa ja erityisesti
työsuhdeajoneuvoa, joka on rekisteröity sellaisessa toisessa jäsenvaltiossa, jossa heidän työnantajallaan on kotipaikka tai
päätoimipaikka, ainoastaan sillä edellytyksellä, että työskentely ulkomaille sijoittautuneessa yrityksessä on kyseisten työntekijöiden
päätoimi ja että kyseisen ajoneuvon käytöstä maksetaan vero,
ja velvoittamaan sen korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
2       Tanskan kuningaskunta vaatii kanteen hylkäämistä ja komission velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       EY 10 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot toteuttavat kaikki yleis‑ ja erityistoimenpiteet, jotka ovat aiheellisia tästä sopimuksesta tai yhteisön toimielinten
säädöksistä johtuvien velvoitteiden täyttämisen varmistamiseksi. Ne helpottavat yhteisön päämäärän toteuttamista.
Ne pidättyvät kaikista toimenpiteistä, jotka ovat omiaan vaarantamaan tämän sopimuksen tavoitteiden saavuttamista.”
4       EY 39 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Turvataan työntekijöiden vapaa liikkuvuus yhteisössä.
2.      Se merkitsee, että kaikki kansalaisuuteen perustuva jäsenvaltioiden työntekijöiden syrjintä työsopimusten tekemisessä sekä
palkkauksessa ja muissa työehdoissa poistetaan.
3.      Yleisen järjestyksen tai turvallisuuden taikka kansanterveyden vuoksi perustelluin rajoituksin se sisältää oikeuden:
a)      hakea tosiasiallisesti tarjottua työtä
b)      liikkua tässä tarkoituksessa vapaasti jäsenvaltioiden alueella
c)      oleskella jäsenvaltion alueella työn tekemiseksi tämän valtion kotimaisten työntekijöiden työsuhdetta koskevien lakien, asetusten
ja hallinnollisten määräysten mukaisesti
d)      työsuhteen päätyttyä jäädä jäsenvaltion alueelle komission antamissa soveltamisasetuksissa säädetyin edellytyksin.
4.      Tämän artiklan määräykset eivät koske julkishallinnon palvelussuhteita.”
5       Yhteisön alueella tiettyjen kulkuneuvojen väliaikaisessa maahantuonnissa sovellettavista verovapautuksista 28 päivänä maaliskuuta
1983 annetun neuvoston direktiivin 83/182/ETY (EYVL L 105, s. 59) 3 ja 4 artikla koskevat tiettyjen yksityiskäyttöön tarkoitettujen
kulkuneuvojen sekä ammattikäytössä olevien yksityisajoneuvojen väliaikaista maahantuontia. Näitä säännöksiä sovelletaan niihin
luonnollisiin henkilöihin, jotka asuvat pysyvästi muussa jäsenvaltiossa kuin väliaikaisen maahantuonnin kohteena olevassa
jäsenvaltiossa.

Kansallinen lainsäädäntö
Kansallinen lainsäädäntö, joka oli voimassa 8.4.1997, ja sitä koskeva hallintokäytäntö
6       Säännökset, jotka olivat voimassa komission esitettyä ensimmäisen virallisen huomautuksensa 8.4.1997 ja perustellun lausuntonsa
18.5.1998 (jäljempänä alkuperäinen järjestelmä), sisältyivät moottoriajoneuvojen rekisteröinnistä 24.6.1996 annettuun liikenneministeriön
asetukseen nro 592 (jäljempänä asetus nro 592). Näitä säännöksiä muutettiin oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn aikana.
Niitä sovelletaan edelleen 1.7.1999 jälkeen, jolloin muutos tuli voimaan, sikäli kuin tätä muutosta ei ole sovellettava.
7       Asetuksen nro 592 mukaan henkilöllä, joka asuu Tanskassa, on lähtökohtaisesti oikeus käyttää Tanskassa ainoastaan sellaista
ajoneuvoa, joka on ennen sen käyttöä rekisteröity tässä jäsenvaltiossa ja varustettu rekisterikilvillä, koska kyseisen asetuksen
1 §:ssä säädetään, että ”jokainen moottoriajoneuvo ja jokainen traktori, lukuun ottamatta niitä, jotka mainitaan tieliikennelain
(færdselslov) 74 ja 75 §:ssä, on ennen sen käyttöönottoa rekisteröitävä ja varustettava rekisterikilvillä”.
8       Ajoneuvon rekisteröinnistä Tanskassa kannetaan rekisteröintivero.
9       Ajoneuvoa, jota ei ole rekisteröity Tanskassa vaan ainoastaan toisessa jäsenvaltiossa, voidaan käyttää Tanskassa poikkeusluvalla.
Asetuksen nro 592 106 §:n mukaan ajoneuvorekisterikeskus myöntää tällaisen luvan ainoastaan, jos ajoneuvoa käytetään pääasiallisesti
Tanskan ulkopuolella ja jos on olemassa täysin erityisiä syitä olla vaatimatta sen rekisteröintiä Tanskassa.
10     Asetuksen nro 592 106 §:n 2 momentin mukaan tällainen lupa myönnetään lähtökohtaisesti vain yksityiskäyttöön. Tämän saman
106 §:n poikkeussäännösten mukaan lupa käyttää ammatillisiin tarkoituksiin toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa
myönnetään kuitenkin tietyissä tapauksissa.
11     Tanskassa noudatettiin tämän lainsäädännön yhteydessä sellaista hallintokäytäntöä, jossa evättiin luvat, joita oli haettu
Tanskassa tehtäviä liikematkoja, muun muassa asiakaskäyntejä, varten. Työsuhdeajoneuvoja ei missään tapauksessa ollut sallittua
käyttää yksityistarkoituksiin, esimerkiksi työajan ulkopuolella. Lupa kuitenkin lähtökohtaisesti myönnettiin kuljettajan omaan
lukuunsa viikonloppuina, lomakausina ja juhlapäivinä tekemiin edestakaisiin matkoihin maan rajan ja kuljettajan Tanskassa
olevan (pääasiallisen) asuinpaikan välillä.
12     Henkilöille, jotka eivät työsuhdeajoneuvoja käyttäessään noudattaneet näitä rajoja, määrättiin sakko.
Kansallinen lainsäädäntö, joka tuli voimaan 1.7.1999, ja sitä koskeva hallintokäytäntö
13     Moottoriajoneuvoista kannettavaa rekisteröintiveroa koskevaa lakia (lov om registreringsafgift af motorkøretøjer, jäljempänä
rekisteröintiverolaki) sekä moottoriajoneuvojen rekisteröinnistä ja katsastuksesta 8.12.1997 annettua asetusta nro 916, jolla
asetus nro 592 oli korvattu, muutettiin 1.7.1999 alkaen, ja 21.6.1999 annettiin asetus nro 502 moottoriajoneuvojen rekisteröintiverosta
(koko tämä lainsäädäntö jäljempänä muutettu järjestelmä).
14     Tanskan hallituksen istunnossa esittämien selitysten mukaan alkuperäisen järjestelmän ja muutetun järjestelmän välillä on
kaksi peruseroa. Muutetun järjestelmän mukaan ajoneuvoa, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, ei enää tarvitse rekisteröidä
Tanskassa. Toisaalta muutetussa järjestelmässä säädetään, että rekisteröintiveroa ei makseta täysimääräisenä vaan suhteessa
siihen, kuinka kauan ajoneuvoa käytetään Tanskan alueella.
15     Rekisteröintiverolain 1 §:n 1 ja 2 momentissa säädetään seuraavaa:
”1.      Valtio kantaa veroa niistä moottoriajoneuvoista, jotka on rekisteröitävä tieliikennelain [færdselslovin] nojalla, sekä tällaisten
moottoriajoneuvojen perävaunuista ja puoliperävaunuista. Tätä veroa kannetaan tällaisen ajoneuvon ensimmäisestä rekisteröinnistä,
jollei tässä laissa toisin säädetä.
2.      Veroa kannetaan lisäksi niistä 4 ja 5 §:ssä tarkoitetuista ajoneuvoista, jotka on rekisteröity ulkomailla ja joita Tanskassa
asuva henkilö käyttää 3 a §:n 6 momentin mukaisesti.”
16     Rekisteröintiverolain 4 ja 5 §, joihin tämän tuomion edellisessä kohdassa viitattiin, sisältävät lähinnä säännökset sen rekisteröintiveron
laskemiseksi, joka kannetaan eri ajoneuvoluokista, kuten uusista ajoneuvoista, käytetyistä ajoneuvoista, joita verotetaan
niiden iän mukaan, ja hyötyajoneuvoista.
17     Kyseisen lain 3 a §:ssä, jossa on säännökset rekisteröintiverosta tilapäisen rekisteröinnin tapauksessa (jäljempänä tilapäisestä
rekisteröinnistä kannettava vero), säädetään seuraavaa:
”1.      Valtion tulli‑ ja veroviranomaiset voivat hakemuksesta sallia, että Tanskassa tilapäisesti rekisteröitävien moottoriajoneuvojen
rekisteröintivero voidaan maksaa 2 momentin mukaisesti, jos
1)      ajoneuvon omistaa ulkomaalainen, joka käyttää sitä tilapäisen Tanskassa oleskelunsa aikana, tai jos
2)      moottoriajoneuvo kuuluu ulkomaille sijoittautuneelle yritykselle tai sen kiinteälle toimipaikalle ja annetaan Tanskassa asuvan
henkilön käytettäväksi ammatti‑ ja yksityistarkoituksiin kyseisessä maassa ja Tanskassa, kun työskentely yrityksessä tai kiinteässä
toimipaikassa on työntekijän päätoimi.
2.      Vero maksetaan etukäteen neljännesvuosittain, ja sen määränä on kultakin alkavalta neljännesvuodelta 3 prosenttia täydestä
veron määrästä. Maksettavaa veroa korotetaan kultakin alkavalta neljännesvuodelta 1,5 prosenttia edellisen maksusuorituksen
jälkeen jäljelle jääneestä verojäämästä. Ensimmäisen maksusuorituksen yhteydessä maksetaan lisäksi vakuus, joka vastaa ensimmäisenä
neljännesvuotena maksettavan veron määrää ja jonka tarkoituksena on kattaa mahdolliset maksamatta jäävät rekisteröintiverot.
3.      Edellä 1 momentin 2 kohdassa tarkoitetun maksun suorittaa se, joka antaa ajoneuvon Tanskassa asuvan henkilön käyttöön. – –
– –
6.      Edellä 1–5 momenttiin sisältyviä säännöksiä sovelletaan samalla tavalla niihin 1 momentin 2 kohdassa tarkoitettuihin moottoriajoneuvoihin,
joissa on ulkomaiset rekisterikilvet.
7.      Tulli‑ ja veroviranomaiset voivat sallia päivittäisen veron maksamista vastaan sellaisten 4 §:ssä ja 5 §:n 1 momentissa tarkoitettujen
moottoriajoneuvojen käytön Tanskassa, joita Tanskassa asuva henkilö käyttää pelkästään Tanskassa suorittaessaan työtehtäviä
1 momentin 2 kohdassa tarkoitetulle yritykselle. Päivittäisen veron määränä on 60 Tanskan kruunua (DKK) 4 §:ssä tarkoitettujen
ajoneuvojen osalta ja 30 DKK 5 §:n 1 momentissa tarkoitettujen ajoneuvojen osalta. Jäljempänä 5 §:n 3 momentissa, 5 §:n 5
momentin 2 kohdassa ja 5 §:n 10 momentissa [jotka koskevat tietynpainoisten tai tiettyyn käyttöön tarkoitettujen hyötyajoneuvojen
tiettyjä luokkia] tarkoitetut moottoriajoneuvot vapautetaan tästä verosta, kun Tanskassa asuva henkilö käyttää niitä pelkästään
Tanskassa suorittaessaan työtehtäviä 1 momentin 2 kohdassa tarkoitetulle yritykselle.
– –
9.      Valtiovarainministerillä on toimivalta antaa tarkempia sääntöjä lupien myöntämisestä ja malleista ja edellä 1–8 momentissa
tarkoitettujen verojen ja muiden kulujen maksamisesta.”
18     Alkuperäistä järjestelmää sovelletaan edelleen niihin henkilöihin, jotka eivät täytä rekisteröintiverolain 3 a §:n 1 momentissa
säädettyjä edellytyksiä, erityisesti sitä edellytystä, jonka mukaan työskentelyn on oltava työntekijän päätoimi.
19     Asetuksen nro 916 115 §:n uudessa 4 momentissa, joka tuli voimaan 1.7.1999, säädetään seuraavaa:
” – – Tanskassa asuva henkilö voi ajaa ulkomaille sijoittautuneen yrityksen tai kiinteän toimipaikan hänen käyttöönsä antamaa
moottoriajoneuvoa kyseisessä maassa ja Tanskassa joko ammattitarkoituksiin tai ammatti‑ ja yksityistarkoituksiin. Työskentelyn
kyseisessä yrityksessä tai kiinteässä toimipaikassa on oltava kyseisen henkilön päätoimi. Ajoneuvon käytön edellytyksenä on,
että valtion tulli‑ ja veroviranomaiset ovat hakemuksesta myöntäneet luvan maksaa ajoneuvon rekisteröintivero tätä koskevien
erityisten sääntöjen mukaisesti. Lupaa on pidettävä mukana kuljetettaessa moottoriajoneuvoa Tanskassa, ja se on pyynnöstä
esitettävä poliisille.”
20     Saman asetuksen 117 §:n 3 momentin mukaan ”valtion tulli‑ ja veroviranomaiset voivat hakemuksesta myöntää luvan maksaa sellaisista
rekisteröintivelvollisuuden alaisista moottoriajoneuvoista, jotka rekisteröidään tilapäiseen käyttöön Tanskassa, kannettava
vero tätä koskevien erityisten sääntöjen mukaisesti, mikäli ajoneuvo kuuluu ulkomaalaiselle, joka käyttää sitä Tanskassa tilapäisen
oleskelunsa aikana”.
21     Asetuksen nro 502 2 luku, joka säädettiin rekisteröintiverolain 3 a §:n 9 momentin nojalla, sisältää kyseessä olevan suhteellisena
osuutena kannettavan veron maksamista koskevat säännökset.
22     Saman asetuksen 5 §:n 3 ja 6 momentissa säädetään seuraavaa:
”3.      Jokainen Tanskassa asuva henkilö, joka saa ulkomaille sijoittautuneelta yritykseltä tai kiinteältä toimipaikalta käyttöönsä
moottoriajoneuvon ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin, voi hakemuksesta saada valtion tulli‑ ja veroviranomaisilta
luvan maksaa vero 1 momentin säännösten mukaisesti, jos hänen työskentelynsä kyseisessä yrityksessä tai kiinteässä toimipaikassa
on hänen päätoimensa. Tällainen lupa voidaan myöntää ainoastaan sellaiselle moottoriajoneuvolle, jota on tarkoitus käyttää
sekä Tanskassa että siinä maassa, johon yritys tai kiinteä toimipaikka on sijoittautunut. Lupa myönnetään seuraavien säännösten
mukaisesti:
1)      Moottoriajoneuvo on esitettävä maksettavan veron määrittämiseksi valtion tulli‑ ja veroviranomaisille.
2)      Hakemukseen liitetään todistus siitä, että työskentely ulkomaisessa yrityksessä on Tanskassa asuvan henkilön päätoimi.
– –
6.      Kun moottoriajoneuvoilla ajetaan Tanskassa, 1 ja 3 momentissa tarkoitetut luvat on pidettävä niissä mukana. Valtion tulli‑
ja veroviranomaisilta saatu veromerkki on lisäksi kiinnitettävä näkyvästi tuulilasiin. Moottoripyörissä veromerkki on kiinnitettävä
siten, että se on välittömästi ohikulkijoiden nähtävissä.”
23     Kyseisen asetuksen 6 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jokainen Tanskassa asuva henkilö, joka saa ulkomaille sijoittautuneelta yritykseltä tai kiinteältä toimipaikalta käyttöönsä
ammatillisiin tarkoituksiin Tanskassa rekisteröintiverolain 4 §:ssä tai 5 §:n 1 momentissa tarkoitetun moottoriajoneuvon,
voi hakemuksesta saada valtion tulli‑ ja veroviranomaisilta luvan maksaa päivittäistä veroa, jos hänen työskentelynsä kyseisessä
yrityksessä tai kiinteässä toimipaikassa on hänen päätoimensa. Hakemukseen on liitettävä todistus siitä, että työskentely
ulkomaisessa yrityksessä on Tanskassa asuvan henkilön päätoimi.”
24     Päivittäisen veron osalta 28.6.1999 annetun yleiskirjeen nro 102, joka korvattiin vuonna 2001 tulli‑ ja verohallinnon yhtäältä
valmisteveroista ja toisaalta veron määräämisestä antamilla ohjeilla (ks. 20.9.2001 annettu yleiskirje nro 172), 1.4 kohdassa
todetaan seuraavaa:
”Päivittäistä veroa koskevien säännösten alaisia ajoneuvoja ei saa käyttää yksityistarkoituksiin eikä myöskään kodin ja työpaikan
välisiin matkoihin, ellei tällaista viimeksi mainittua matkaa tehdä nimenomaisesti yrityksen edun mukaisesti – – Tavallista
(päivittäistä) matkaa, jonka Tanskassa asuva henkilö tekee kotinsa ja työpaikkansa välillä, ei voida pitää nimenomaisesti
yrityksen edun mukaisesti tehtynä matkana.”
25     Neljännesvuosittaisen tai päivittäisen veron maksamista koskeva Tanskan hallintokäytäntö on Tanskan hallituksen mukaan seuraava:
–       Kirjallinen hakemus, jossa täsmennetään, koskeeko se päivittäistä vai neljännesvuosittaista veroa, osoitetaan alueelliselle
tulli‑ ja verohallinnolle.
–       Tähän hakemukseen liitetään ulkomailla työskentelyä koskeva todistus, jossa täsmennetään työsuhteen ehdot ja todetaan erityisesti
se, että työskentely on työntekijän päätoimi.
–       Hakemus käsitellään yleensä kolmessa tai neljässä päivässä sen jättämisestä.
–       Neljännesvuosittaisen tai päivittäisen veron maksamista koskevan luvan myöntämisen edellytyksenä on, että ajoneuvoa käytetään
sekä työnantajan kotipaikkana olevassa maassa että työntekijän asuinmaassa. Jos ajoneuvoa käytetään yksinomaan työntekijän
asuinmaassa, kyseessä ei ole rajat ylittävä toiminta.
–       Jos hakemus täyttää laissa säädetyt edellytykset, erityisesti päätoimea koskevan edellytyksen, lupa myönnetään automaattisesti
joko päivittäisen veron tai neljännesvuosittaisen veron maksamiseen.
–       Kun neljännesvuosittaisen tai päivittäisen veron maksamista koskeva lupa on myönnetty, luvansaaja voi saada vastaavat veromerkit
tulli‑ ja veroviranomaisilta.
–       Päivittäistä veroa koskevassa lainsäädännössä säädetään muutamien sellaisten veromerkkien antamisesta, joihin merkitään ajoneuvon
rekisterinumero. Jotta ajoneuvolla voitaisiin ajaa Tanskassa, työnantajan tai työntekijän on merkittävä veromerkkiin ajopäivä.
Neljännesvuosittaista veroa maksettaessa veromerkki myönnetään luvan voimassaolon ajaksi (enintään kahdeksi vuodeksi). Neljännesvuosittaisiin
veromerkkeihin merkitään niiden voimassaoloaika. Veromerkkeihin merkitään ajoneuvon rekisterinumero. Veromerkit on kiinnitettävä
näkyvästi tuulilasiin.
–       Veron neljännesvuosittaista maksamista koskevia lupia myöntäessään alueellinen tulli‑ ja veroviranomainen antaa väliaikaisen
arvion ajoneuvon arvosta. Tämä menettelyn vaihe on yhteinen kaikille Tanskassa ensimmäistä kertaa rekisteröitäville ajoneuvoille,
mukaan lukien ne uudet ajoneuvot, joiden osalta ei ole ilmoitettu tai vahvistettu yleistä vähittäismyyntiarvoa. Kyseistä menettelyn
vaihetta sovelletaan siis erityisesti maahantuotuihin käytettyihin ajoneuvoihin.
–       Arvioinnin tekemiseksi ajoneuvo on esitettävä paikallisille tulli‑ ja veroviranomaisille. Ajoneuvon konkreettinen esittäminen
ei kuitenkaan yleensä ole tarpeen, koska malliltaan yleisen ajoneuvon arvo voidaan arvioida ajoneuvoa koskevien asiakirjojen
perusteella.

Oikeudenkäyntiä edeltänyt menettely
26     Komissio katsoi, ettei alkuperäinen järjestelmä ollut EY:n perustamissopimuksen 5 artiklan (josta on tullut EY 10 artikla)
eikä EY:n perustamissopimuksen 48 ja 59 artiklan (joista on muutettuina tullut EY 39 ja EY 49 artikla) määräysten mukainen,
ja käynnisti siksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn.
27     Kehotettuaan 8.4.1997 toimittamallaan virallisella huomautuksella Tanskan kuningaskuntaa esittämään huomautuksensa komissio
esitti 18.5.1998 perustellun lausunnon, jossa se kehotti kyseistä jäsenvaltiota ryhtymään tämän lausunnon noudattamisen edellyttämiin
toimenpiteisiin kahden kuukauden määräajassa.
28     Komissio totesi 14.9.1999 toimittamassaan täydentävässä virallisessa huomautuksessa, että myös muutettu järjestelmä on ristiriidassa
EY 10, EY 39 ja EY 49 artiklan kanssa kolmesta syystä. Se katsoi ensinnäkin, että ulkomailla rekisteröityjen työsuhdeajoneuvojen
käyttö Tanskassa edellyttää erityislupaa. Toiseksi se väitti, että kyseisen luvan myöntämiseksi on edelleenkin maksettava
veroa. Kolmantena syynä oli komission mukaan se, että muutettu järjestelmä koskee perusteettomasti ainoastaan niitä Tanskassa
asuvia henkilöjä, joiden työskentely kyseessä olevassa yrityksessä tai toimipaikassa on heidän päätoimensa.
29     Tanskan hallituksen vastauksen jälkeen komissio toimitti muutettua järjestelmää koskeneen täydentävän perustellun lausunnon
26.9.2000 ja kehotti Tanskan kuningaskuntaa ryhtymään tämän lausunnon noudattamisen edellyttämiin toimenpiteisiin kahden kuukauden
määräajassa.
30     Koska komissio piti Tanskan hallituksen tähän perusteltuun lausuntoon antamaa vastausta riittämättömänä, se päätti nostaa
nyt käsiteltävänä olevan kanteen.

Kanne
31     Komissio väittää, että sekä alkuperäisellä järjestelmällä että muutetulla järjestelmällä (jäljempänä yhdessä Tanskan lainsäädäntö)
rajoitetaan työntekijöiden vapaata liikkuvuutta EY 39 ja EY 10 artiklan määräysten vastaisesti ilman, että nämä järjestelmät
voitaisiin perustella yleistä etua koskevilla pakottavilla syillä.

EY 39 artiklan soveltamisala
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
32     Komissio katsoo, että kyseessä oleva Tanskan lainsäädäntö kuuluu EY 39 artiklan soveltamisalaan, koska ammatinharjoittamista
koskevat säännökset ja määräykset vaikuttavat myös työmarkkinoille pääsyyn.
33     Tanskan hallitus, jota Suomen hallitus tukee, väittää puolestaan, että kyseinen Tanskan lainsäädäntö jää EY 39 artiklan soveltamisalan
ulkopuolelle, koska sillä ei mitenkään rajoiteta työmarkkinoille pääsyä. Tanskan hallitus katsoo, että kyseinen lainsäädäntö
koskee ainoastaan työsuhteen ehtoja. Tanskan hallituksen mukaan EY 39 artiklaa ei sovelleta sellaiseen periaatteeseen, jonka
mukaan Tanskassa asuva työntekijä ei voi liikkua vapaasti tässä maassa työsuhdeautolla, joka on rekisteröity ulkomailla.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
34     Kaikilla henkilöiden vapaata liikkuvuutta koskevilla perustamissopimuksen määräyksillä on tarkoitus helpottaa yhteisön jäsenvaltioiden
kansalaisten kaikenlaista ansiotyön harjoittamista koko yhteisön alueella, ja kyseisten määräysten vastaisia ovat kaikki toimenpiteet,
joilla voi olla epäsuotuisa vaikutus näihin kansalaisiin, kun he haluavat harjoittaa taloudellista toimintaa toisen jäsenvaltion
alueella (asia C‑415/93, Bosman, tuomio 15.12.1995, Kok. 1995, s. I‑4921, 94 kohta; asia C‑232/01, Van Lent, tuomio 2.10.2003,
Kok. 2003, s. I‑11525, 15 kohta ja asia C‑387/01, Weigel, tuomio 29.4.2004, Kok. 2004, s. I‑4981, 52 kohta).
35     Säännösten, joilla estetään jäsenvaltion kansalaista lähtemästä kotimaastaan ja käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen
tai tehdään siitä vähemmän houkuttelevaa, on siten katsottava rajoittavan tätä vapautta, vaikka näitä säännöksiä sovellettaisiin
riippumatta kyseisten työntekijöiden kansalaisuudesta (em. asia Bosman, tuomion 96 kohta).
36     Nämä säännökset muodostavat tällaisen esteen kuitenkin ainoastaan, jos niillä vaikutetaan työntekijöiden pääsyyn työmarkkinoille
(asia C‑190/98, Graf, tuomio 27.1.2000, Kok. 2000, s. I‑493, 23 kohta).
37     Toiminnan harjoittamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt ovat omiaan vaikuttamaan myös mahdollisuuteen päästä harjoittamaan
tätä samaa toimintaa. Näin ollen on todettava, että lainsäädäntö, joka koskee taloudellisen toiminnan harjoittamisen edellytyksiä,
voi rajoittaa vapaata liikkuvuutta kyseisessä oikeuskäytännössä tarkoitetulla tavalla.
38     Tästä seuraa, että käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä oleva Tanskan lainsäädäntö ei suoralta kädeltä jää EY 39 artiklan
soveltamisalan ulkopuolelle.

Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitukset
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
39     Komission mukaan sekä alkuperäinen järjestelmä että muutettu järjestelmä ovat EY 39 artiklassa määrätyn työntekijöiden vapaan
liikkuvuuden vastaisia, koska niiden vaikutuksena on rajoittaa työntekijöiden oikeutta työn etsimiseen toisesta jäsenvaltiosta
ja rajoittaa niiden työnantajien, joiden kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa, vapautta palkata Tanskassa asuvia työntekijöitä.
40     Komission mukaan alkuperäisessä järjestelmässä kielletään Tanskassa asuvia henkilöjä liikkumasta tässä maassa ulkomailla rekisteröidyillä
työsuhdeajoneuvoilla. Muutetusta järjestelmästä johtuvana rajoituksena on komission mukaan vaatimus ennakkoluvasta ja rekisteröintiverosta,
joka maksetaan täysimääräisenä mutta erissä. Komissio katsoo, että muihin jäsenvaltioihin sijoittautuneet yritykset eivät
Tanskan lainsäädännön takia palkkaa Tanskassa asuvia työntekijöitä.
41     Tanskan hallitus väittää, ettei Tanskan lainsäädäntö merkitse kansalaisuuteen perustuvaa syrjintää. Sen mukaan työsuhdeajoneuvoja
koskevilla säännöksillä taataan kaikkien Tanskassa asuvien henkilöjen yhdenvertaisuus riippumatta siitä, työskentelevätkö
he tässä maassa vai ulkomailla. Tanskan hallitus katsoo, että rekisteröintiverosäännöksissä kohdellaan yhdenvertaisesti yhtäältä
sellaisia Tanskan kansalaisia tai ulkomaalaisia, jotka asuvat ja työskentelevät Tanskassa, ja toisaalta sellaisia Tanskan
kansalaisia tai ulkomaalaisia, jotka asuvat Tanskassa mutta työskentelevät ulkomailla.
42     Tanskan hallitus ei pidä mahdottomana, että mikäli työsuhteen ehdot sisältävät työsuhdeajoneuvon, Tanskan rekisteröintiverosäännökset
voivat erikseen tarkasteltuina vaikuttaa sellaisilta, että ne ovat omiaan saamaan työnantajan palkkaamaan mieluummin omassa
maassaan kuin Tanskassa asuvan työntekijän. Se vastustaa kuitenkin tällaista erillistä tarkastelua, koska lisäkustannukset
eivät välttämättä aina ole esteenä Tanskassa asuvan työntekijän palkkaamiselle. Kun työsuhdeajoneuvoa voidaan käyttää yksityistarkoituksiin,
tämä ajoneuvo on työntekijän palkan osa. Tanskan hallituksen mukaan työnantaja voi ottaa tällaisesta käytöstä aiheutuvat lisäkustannukset
huomioon määrittäessään muita työhönoton edellytyksiä, muun muassa palkkaehtoja. Tanskan hallitus väittää, että työnantaja
ottaa huomioon tulevasta työntekijästä aiheutuvat kokonaiskustannukset. Näihin kustannuksiin kuuluvat paitsi varsinainen palkka
myös esimerkiksi työnantajien sosiaaliturvamaksut.
43     Suomen hallituksen mukaan Tanskan verojärjestelmässä, jota sovelletaan sellaisiin työsuhdeajoneuvoihin, jotka on rekisteröity
ulkomailla ja jotka annetaan Tanskassa vakinaisesti asuvien henkilöiden käyttöön, ei ole kyse EY 39 artiklassa tarkoitetusta
työntekijöiden vapaan liikkuvuuden esteestä. Työntekijän vapaassa käytössä oleva ajoneuvo rinnastuu henkilön omaan ajoneuvoon.
Suomen hallituksen mukaan tällaista ajoneuvoa ei käytetä tilapäisesti vaan vakinaisesti.
44     Komissio puolestaan väittää perustelusta, jonka mukaan kyseessä ei ole syrjintä, että Tanskassa asuva työntekijä on ulkomailla
asuvaan työntekijään verrattuna ilmiselvästi huonommassa asemassa, kun kyse on ulkomailla rekisteröidyn työsuhdeajoneuvon
täysin samanlaisesta käytöstä Tanskassa. Komission mukaan Tanskan lainsäädäntö on ristiriidassa yhteisön oikeuden kanssa,
koska se komission mukaan saa työnantajan jättämään palkkaamatta Tanskassa asuvan työntekijän sellaiseen ansiotyöhön, jota
tehdään tässä samassa maassa ulkomailla rekisteröidyn työsuhdeajoneuvon avulla, kun saman yrityksen ulkomailla asuvat työntekijät
voivat komission mukaan tehdä tällaista työtä vaikeuksitta. Komission mukaan kyse ei ole siitä, että Tanskassa asuvat työntekijät
pitäisi asettaa verotuksellisesti edullisempaan asemaan kuin heidän ulkomailla asuvat kollegansa. Komission mukaan ei ole
relevanttia verrata Tanskassa asuvaa ja tanskalaisen yrityksen palveluksessa työskentelevää henkilöä sellaiseen Tanskassa
asuvaan henkilöön, joka työskentelee ulkomaisen yrityksen palveluksessa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
45     Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 39 artiklassa kielletään paitsi kaikki suora tai välillinen kansalaisuuteen perustuva
syrjintä myös sellainen kansallinen lainsäädäntö, joka, vaikka sitä sovelletaankin riippumatta kyseessä olevien työntekijöiden
kansalaisuudesta, rajoittaa heidän vapaata liikkuvuuttaan (em. asia Graf, tuomion 18 kohta ja em. asia Weigel, tuomion 50
ja 51 kohta).
46     On selvää, että koska alkuperäinen järjestelmä, sikäli kuin sitä edelleen sovelletaan, sisältää velvollisuuden rekisteröidä
Tanskassa työsuhdeajoneuvo, jonka toiseen jäsenvaltioon sijoittautunut työnantaja antaa työntekijän käyttöön, se on omiaan
saamaan tällaisen työnantajan jättämään palkkaamatta Tanskassa asuvan työntekijän sellaiseen työhön, joka ei olisi tämän päätoimi,
ja näin ollen se on omiaan rajoittamaan Tanskassa asuvien henkilöiden pääsyä tällaiseen työhön.
47     Kun kyse on sellaisista Tanskassa asuvista työntekijöistä, jotka haluavat harjoittaa päätoimeaan toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa
yrityksessä, myös muutettu järjestelmä rajoittaa näiden työntekijöiden vapaata liikkuvuutta, koska siitä aiheutuu lisäkustannuksia
tilapäistä rekisteröintiä koskevan veron muodossa.
48     Mikäli toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen yrityksen olisi maksettava nämä kustannukset hyvityksettä, sitä ei kiinnostaisi
palkata Tanskassa asuvaa työntekijää, jonka osalta kustannukset olisivat korkeammat kuin sellaisen työntekijän osalta, joka
ei asu tässä valtiossa.
49     Kuten Tanskan hallitus katsoo, työnantaja tosin voisi yrittää mukauttaa Tanskassa asuvan työntekijän palkkaa hyvitykseksi
kyseisistä lisäkustannuksista. Työnantaja voisi toisin sanoen yrittää maksaa tälle työntekijälle pienempää palkkaa kuin sellaiselle
työntekijälle, joka tekee samaa työtä mutta asuu toisessa jäsenvaltiossa.
50     Tanskassa asuvaa työntekijää ei kuitenkaan ehkä enää kiinnostaisi etsiä työtä toisesta jäsenvaltiosta, jos odotettavissa olisi
pienempi palkka kuin sellaisella vastaavaa työtä tekevällä työntekijällä, joka asuu tässä toisessa jäsenvaltiossa. Kuten yhteisöjen
tuomioistuin katsoi asiassa 127/86, Ledoux, 6.7.1988 antamansa tuomion (Kok. 1988, s. 3741) 18 kohdassa, se, että työntekijä
olisi työsuhteen ehtojen osalta epäedullisemmassa asemassa kuin ne kollegansa, jotka asuvat työnantajansa maassa, vaikuttaisi
suoraan hänen vapaata liikkuvuutta yhteisön alueella koskevan oikeutensa käyttämiseen.
51     Suomen hallitus väittää, että sellaisten sekä ammatti‑ että yksityiskäyttöön tarkoitettujen työsuhdeajoneuvojen osalta, jotka
on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa ja annettu Tanskassa vakinaisesti asuvien työntekijöiden käyttöön, ei ole kyse työntekijöiden
vapaan liikkuvuuden esteestä, koska tällainen ajoneuvo rinnastuu työntekijän omaan ajoneuvoon, ja tästä väitteestä on todettava,
että se perustuu virheelliseen olettamaan. Tanskassa asuva työntekijä, joka voi käyttää työsuhdeajoneuvoa paitsi ammatti‑
myös yksityistarkoituksiin, ei nimittäin voi käyttää sitä yhtä vapaasti kuin omaa autoaan, jonka käyttöä eivät suoritettavista
työtehtävistä johtuvat vaatimukset rajoita.
52     Näin ollen on todettava, että Tanskan lainsäädäntö rajoittaa sekä alkuperäisessä että muutetussa versiossaan työntekijöiden
vapaata liikkuvuutta.
53     Tällaiset toimenpiteet voivat olla sallittuja ainoastaan EY 39 artiklan 3 kohdassa nimenomaisesti määrättyjen poikkeuksien
nojalla tai jos niillä pyritään perustamissopimuksen mukaiseen, sallittuun tavoitteeseen ja jos niitä voidaan pitää perusteltuina
yleistä etua koskevista pakottavista syistä. Lisäksi tällaisessa tapauksessa kyseessä olevan tavoitteen on oltava toteutettavissa
kyseisiä toimenpiteitä soveltamalla, eikä soveltamisella saa ylittää sitä, mikä on tarpeen tämän tavoitteen saavuttamiseksi
(ks. erityisesti em. asia Bosman, tuomion 104 kohta ja asia C‑224/01, Köbler, tuomio 30.9.2003, Kok. 2003, s. I‑10239, 77
kohta).

Työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoitusten perusteleminen
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
54     Tanskan hallitus, jota Suomen hallitus tukee, katsoo, että Tanskan lainsäädäntö on laillinen ja yhteisön oikeuden mukainen
ja että rekisteröintivelvollisuus on verotusvallan käytön luonnollinen seuraus. Sen mukaan on siis lainmukaista toteuttaa
toimia rekisteröintiveron kantamisen varmistamiseksi, kunhan näillä toimilla ei ylitetä sitä, mikä tämän veron kantamisessa
on tarpeen ja asianmukaista.
55     Tanskan hallitus väittää, että sekä alkuperäisen että muutetun järjestelmän mahdollinen rajoittava vaikutus perustuu tarpeeseen
varmistaa, etteivät Tanskassa asuvat henkilöt kierrä rekisteröintiverovelvollisuutta. Tanskan hallituksen mukaan tällaisten
säännösten puuttuessa henkilöt, jotka asuvat Tanskassa, voisivat välttyä veron maksamiselta perustamalla toisessa jäsenvaltiossa
yhtiöitä tai sivuliikkeitä, joiden välityksellä he voisivat ostaa ja käyttää Tanskassa ajoneuvoja, jotka on rekisteröity tässä
toisessa jäsenvaltiossa.
56     Muutetusta järjestelmästä Tanskan hallitus väittää, että vaatimusta saada ennakkolupa veron maksamiseen päivittäisen tai neljännesvuosittaisen
veron muodossa voidaan perustella tarpeella arvioida etukäteen Tanskan lainsäädännön soveltamisedellytysten täyttymistä ja
tarpeella voida jälkikäteen osoittaa tämä täyttyminen. Tanskan hallituksen mukaan luvan myöntämismenettely on suhteellisen
yksinkertainen, koska lupa myönnetään automaattisesti kullekin säädetyt edellytykset täyttävälle hakijalle.
57     Muutetussa järjestelmässä säädetystä neljännesvuosittaisen tai päivittäisen veron maksuvelvollisuudesta Tanskan hallitus väittää,
että yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa C‑451/99, Cura Anlagen, 21.3.2002 antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. I‑3193),
että sellainen polttoaineen kulutukseen perustuva vero, jota kannetaan sen mukaan, kuinka kauan ajoneuvo on rekisteröitynä
siinä valtiossa, jossa sitä käytetään, on oikeasuhteinen. Se lisää, että yhteisöjen tuomioistuin perusteli arvionsa, jonka
mukaan tässä asiassa kyseessä ollut vero oli lainvastainen, erityisesti sillä, että veron suuruus ei ollut oikeassa suhteessa
kyseisen rekisteröinnin kestoon. Tanskan hallitus päättelee näistä toteamuksista, että sen rekisteröintiveroa koskeva lainsäädäntö,
jota sovelletaan toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityihin ajoneuvoihin, ei ole ristiriidassa niiden perustamissopimuksen määräysten
kanssa, jotka koskevat työntekijöiden vapaata liikkuvuutta.
58     Tanskan hallitus katsoo, että ”päätoimea” koskeva edellytys, jonka on täytyttävä muutetun järjestelmän soveltamiseksi, on
oikeasuhteinen. Kyseisen hallituksen mukaan kyse on ”päätoimesta”, kun Tanskassa asuva henkilö on ulkomaisen yrityksen palveluksessa
sellaisessa työssä, joka vastaa kokopäivätyötä, tai kun hän saa tästä työstä vähintään puolet tuloistaan.
59     Tanskan hallituksen mukaan tällä edellytyksellä pyritään takaamaan, että työntekijä, jolla on työsuhdeauto, todella tekee
työtä sille työnantajalle, jolta hän on tällaisen ajoneuvon saanut, koska pelkkä muodollinen työsuhde ei riitä. Tanskan hallituksen
mukaan tällainen edellytys on objektiivinen ja helposti tarkistettavissa. Tanskan hallitus lisää, että jos muutettua järjestelmää
olisi sovellettava kaikkiin niihin Tanskassa asuviin henkilöihin, jotka työskentelevät osa‑aikaisesti tai kokopäiväisesti
toisessa jäsenvaltiossa, väärinkäytöksiltä olisi paljon vaikeampi suojautua. Se katsoo, että tällaisen soveltamisen tapauksessa
poliisi joutuisi tarkistamaan jokaisen sellaisen ulkomailla rekisteröidyn ja Tanskassa liikkuvan ajoneuvon, jonka kuljettaja
olisi tässä valtiossa asuva henkilö, ja selvittämään, työskentelevätkö nämä kuljettajat todella joko kokopäiväisesti tai osa-aikaisesti
toisessa jäsenvaltiossa, ja tällainen menetelmä olisi Tanskan hallituksen mukaan epätarkoituksenmukainen.
60     Komissio kiistää kaikki esitetyt perustelut. Se ei pidä Tanskan rekisteröintiveroa lainmukaisena. Komission mukaan Tanskan
lainsäädäntö ei ole omiaan takaamaan sen tavoitteen toteutumista, jonka mukaan on voitava valvoa tehokkaasti, että ajoneuvoa
käytetään ainoastaan lainmukaisiin tarkoituksiin.
61     Komission mukaan ulkomailla rekisteröidyn työsuhdeajoneuvon käytön kieltäminen ottamatta huomioon sitä, onko kyseessä väliaikainen
maahantuonti, onko ajoneuvoa tarkoitus käyttää sekä Tanskassa että siinä valtiossa, jossa se on laillisesti rekisteröity,
ja viedäänkö ajoneuvo säännöllisesti takaisin rekisteröintivaltioon, ei ole tieturvallisuuden kannalta tarkoituksenmukaista
eikä oikeasuhteista. Komissio väittää, että muutetussa järjestelmässä säädetty yleinen velvollisuus hankkia ennakkolupa veron
maksamiseen päivittäisen tai neljännesvuosittaisen veron muodossa on suhteeton. Tällaisia toimia ei komission mukaan voida
perustella veropetosten torjunnan tavoitteella.
62     Hallinnollisesta ennakkomenettelystä komissio väittää, ettei se ole yksinkertainen menettely.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
–       Alkuperäinen järjestelmä
63     Kannevaatimustensa ensimmäisessä luetelmakohdassa tarkoittamansa alkuperäisen järjestelmän osalta komissio väittää, että Tanskan
kuningaskunnan lainsäädännössä ja hallintokäytännössä ei sallita sellaisten työntekijöiden, jotka asuvat Tanskassa ja tekevät
naapurimaana olevassa jäsenvaltiossa työtä, joka ei ole heidän päätoimensa, käyttää ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin
työsuhdeajoneuvoa, joka on rekisteröity kyseisessä naapurimaassa, johon heidän työnantajansa on sijoittautunut.
64     Tämän osalta on syytä palauttaa mieleen, että EY 39 artiklassa tarkoitettuna työntekijänä on pidettävä henkilöä, joka tekee
tietyn ajanjakson ajan työsuorituksia vastiketta vastaan toiselle henkilölle tämän johdon alaisena. Työntekijöiden vapaan
liikkuvuuden piiriin kuuluu jokainen, joka tekee tosiasiallista ja todellista työtä, eikä sellaista vähäistä toimintaa oteta
huomioon, joka on luonteeltaan pelkästään toisarvoista ja toissijaista (ks. vastaavasti asia 66/85, Lawrie-Blum, tuomio 3.7.1986,
Kok. 1986, s. 2121, Kok. Ep. VIII, s. 687, 16 ja 17 kohta ja asia C‑138/02, Collins, tuomio 23.3.2004, Kok. 2004, s. I‑2703,
26 kohta).
65     Tanskan hallitus vetoaa väärinkäytösten estämiseen perustellakseen alkuperäisen järjestelmän soveltamisen sellaisiin työntekijöihin,
joiden työskentely toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa yrityksessä ei ole heidän päätoimensa.
66     Oikeuskäytännöstä ja erityisesti asiassa C‑212/97, Centros, 9.3.1999 annetusta tuomiosta (Kok. 1999, s. I‑1459, 24 kohta)
ilmenee, että jäsenvaltiolla on oikeus ryhtyä toimenpiteisiin estääkseen sen, että jotkut sen kansalaiset yrittävät käyttää
väärin perustamissopimuksessa luotuja mahdollisuuksia ja näin välttyä kansallisen lainsäädännön soveltamiselta, ja että yksityiset
eivät saa käyttää yhteisön oikeussääntöjä väärin tai vedota niihin vilpillisesti.
67     Yleinen olettama väärinkäytöksistä ei kuitenkaan voi perustua siihen, että sellainen Tanskassa asuva työntekijä, joka käyttää
toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneen työnantajan tarjoamaa työsuhdeautoa, tekee tässä toisessa valtiossa työtä, joka ei ole
hänen päätoimensa.
68     Jos tällaisilta työntekijöiltä suoralta kädeltä evätään muutetun järjestelmän mukainen mahdollisuus käyttää Tanskassa ilman
rekisteröintiä ja ilman tanskalaisia rekisterikilpiä työsuhdeajoneuvoa, joka on rekisteröity toisessa jäsenvaltiossa, tällaisella
toimella ylitetään se, mikä on tarpeen väärinkäytösten välttämiseksi.
69     Näin ollen komission kanne on perusteltu sikäli kuin se koskee alkuperäistä järjestelmää.
–       Muutettu järjestelmä
70     Kannevaatimustensa toisessa luetelmakohdassa tarkoittamansa muutetun järjestelmän osalta komissio väittää, että Tanskassa
asuvalle työntekijälle myönnetään lupa käyttää toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä ajoneuvoa ainoastaan, jos työskentely
tähän toiseen jäsenvaltioon sijoittautuneessa yrityksessä on työntekijän päätoimi – tätä ongelmaa käsiteltiin jo edellä –
ja jos ajoneuvon käytöstä on maksettu vero.
71     Komission kannevaatimukset eivät koske vaatimusta ennakkoluvasta kyseisen veron maksamiseen päivittäisen tai neljännesvuosittaisen
veron muodossa. Tämän osalta esitettyjä väitteitä ei siis ole tarpeen käsitellä.
72     Lisäksi on todettava, että käsiteltävänä oleva asia ei koske rekisteröintiveron tavallista tehtävää vaan sen soveltamista
ajoneuvoihin, jotka niiden omistaja on rekisteröinyt sellaisessa toisessa jäsenvaltiossa, johon kyseinen omistaja on sijoittautunut.
73     Yhteisöjen tuomioistuin katsoi asiassa C‑47/88, komissio vastaan Tanska, 11.12.1990 antamassaan tuomiossa (Kok. 1990, s. I‑4509)
ja asiassa C‑383/01, De Danske Bilimportører, 17.6.2003 antamassaan tuomiossa (Kok. 2003, s. I‑6065, 43 kohta), että uusien
moottoriajoneuvojen rekisteröintiä koskevan Tanskan veron kaltainen vero ei ole vastoin EY 28 eikä EY 90 artiklaa. Tämä ei
kuitenkaan sulje pois sitä mahdollisuutta, että tilapäistä rekisteröintiä koskevalla verolla rajoitetaan työntekijöiden vapaata
liikkuvuutta EY 39 artiklan vastaisesti.
74     Tiettyjä käsiteltävänä olevan asian kannalta merkityksettömiä poikkeuksia lukuun ottamatta moottoriajoneuvojen verotusta ei
ole yhdenmukaistettu. Jäsenvaltiot saavat siis vapaasti käyttää verotusvaltaansa ajoneuvojen alalla, kunhan ne tätä toimivaltaansa
käyttäessään noudattavat yhteisön oikeutta (em. asia Cura Anlagen, tuomion 40 kohta).
75     Niiden rajojen määrittämiseksi, jotka EY 39 artiklassa asetetaan Tanskan kuningaskunnan toimivallalle kantaa rekisteröintiveroa,
on palautettava mieleen, että edellä mainitussa asiassa Cura Anlagen annettu tuomio koski ainoastaan tilannetta, jossa yhtiö,
jonka kotipaikka oli Itävallassa, oli tehnyt sellaisen yhtiön kanssa, jonka kotipaikka oli toisessa jäsenvaltiossa, kolmivuotisen
leasingsopimuksen ajoneuvosta, jota oli tarkoitus käyttää pääasiassa Itävallassa. Yhteisöjen tuomioistuin korosti kyseisen
tuomion 35 kohdassa, ettei kyse siis ollut yksinkertaisesta lyhytkestoisesta vuokrasopimuksesta, kuten korvaavan ajoneuvon
vuokraamisesta yhtiöltä, jonka kotipaikka on toisessa jäsenvaltiossa.
76     Kun työsuhdeajoneuvoa on tarkoitus käyttää pääasiassa Tanskassa vakinaisesti tai kun sitä tosiasiassa käytetään vakinaisesti,
tilanne voidaan rinnastaa siihen tilanteeseen, josta oli kyse edellä mainitussa asiassa Cura Anlagen annetussa tuomiossa.
77     Tällaisessa tilanteessa Tanskan kuningaskunta voi vapaasti kantaa rekisteröintiveroa ajoneuvosta, jonka toiseen jäsenvaltioon
sijoittautunut yritys on antanut Tanskassa asuvan työntekijän käyttöön.
78     Tällaisesta tilanteesta nimittäin on todettava, että kyseessä olevien työntekijöiden ja muiden Tanskan kuningaskunnassa asuvien
henkilöiden toteuttamaa työsuhdeauton käyttöä on perusteltua kohdella kyseisen veron kantamisessa yhdenvertaisesti, ja tällainen
yhdenvertainen verokohtelu riittää perusteluksi työntekijöiden vapaan liikkuvuuden rajoittamiselle.
79     Jos sitä vastoin tämän tuomion 76 kohdassa luetellut edellytykset eivät täyty, toisessa jäsenvaltiossa rekisteröidyn työsuhdeajoneuvon
liittyminen Tanskaan on vähäisempää, jolloin kyseessä olevalle rajoitukselle on esitettävä jokin muu perustelu.
80     Tästä on todettava, että tilapäistä rekisteröintiä koskevaa veroa ei voida perustella sillä, että kyseisellä verolla pyritään
verotulojen vähenemisen estämiseen. Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä nimittäin ilmenee, että verotulojen vähentymistä ei voida
pitää yleistä etua koskevana pakottavana syynä, johon voidaan vedota lähtökohtaisesti perusvapauden vastaisen toimenpiteen
oikeuttamiseksi (asia C‑319/02, Manninen, tuomio 7.9.2004, Kok. 2004, s. I‑7477, 49 kohta).
81     Sikäli kuin Tanskan hallitus katsoo, että tilapäistä rekisteröintiä koskeva verojärjestelmä voidaan perustella tarpeella välttää
veronkierto, jota tapahtuu käyttämällä toisessa jäsenvaltiossa rekisteröityä työsuhdeajoneuvoa, on todettava, että yleinen
olettama veronkierrosta tai veropetoksesta ei voi perustua siihen, että muuhun jäsenvaltioon kuin Tanskaan sijoittautunut
työnantaja antaa Tanskassa asuvan työntekijän käyttöön työsuhdeajoneuvon ammattitarkoituksiin tai jopa ammatti‑ ja yksityistarkoituksiin.
Tällaisella olettamalla ei näin ollen voida perustella verotoimenpidettä, joka haittaa perustamissopimuksessa taatun perusvapauden
käyttämistä.
82     Näin ollen on katsottava, että muutettua järjestelmää koskeva komission kanne on osittain perusteltu.
83     Tämä toteamus pätee paitsi työsuhdeajoneuvon käyttöön ammattitarkoituksiin myös sen käyttöön sellaisiin yksityistarkoituksiin,
jotka ovat ammattikäyttöön verrattuina luonteeltaan toissijaisia (ks. vastaavasti em. asia Ledoux, tuomion 18 kohta).

EY 10 artikla
84     EY 10 artiklan määräyksiin sisältyvien yleisten velvollisuuksien noudattamatta jättämistä ei ole tarpeen todeta erillään aikaisemmin
todetusta niiden erityisten yhteisön oikeuden mukaisten velvollisuuksien noudattamatta jättämisestä, jotka Tanskan kuningaskunnalla
oli EY 39 artiklan nojalla.
85     Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut EY 39 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan,
–       koska se ei lainsäädännössään eikä hallintokäytännössään salli sellaisten Tanskassa asuvien työntekijöiden, joiden työskentely
toisessa jäsenvaltiossa ei ole heidän päätoimensa, käyttää ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin työsuhdeajoneuvoa, joka
on rekisteröity tässä toisessa jäsenvaltiossa, johon heidän työnantajansa on sijoittautunut, ja
–       koska se sallii lainsäädännössään ja hallintokäytännössään sellaisten työntekijöiden, jotka asuvat Tanskassa ja työskentelevät
toisessa jäsenvaltiossa, käyttää joko ammatillisiin tai ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin tässä toisessa jäsenvaltiossa,
jossa heidän työnantajallaan on kotipaikka tai päätoimipaikka, rekisteröityä sellaista työsuhdeajoneuvoa, jota ei ole tarkoitus
käyttää pääasiallisesti Tanskassa vakinaisesti ja jota ei tosiasiassa myöskään käytetä siellä vakinaisesti, ainoastaan sillä
edellytyksellä, että heidän työskentelynsä tämän työnantajan palveluksessa on heidän päätoimensa ja että kyseisen ajoneuvon
käytöstä maksetaan vero,
ja muilta osin kanne on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
86     Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Kyseisen työjärjestyksen 69 artiklan 3 kohdan ensimmäisessä alakohdassa
kuitenkin määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi,
yhteisöjen tuomioistuin voi määrätä, että kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan. Koska komissio ja
Tanskan kuningaskunta ovat molemmat osittain hävinneet asian, ne on määrättävä vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Saman työjärjestyksen 69 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla on määrättävä, että asiassa väliintulijana ollut
Suomen tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Tanskan kuningaskunta ei ole noudattanut EY 39 artiklan mukaisia velvollisuuksiaan,
–
koska se ei lainsäädännössään eikä hallintokäytännössään salli sellaisten Tanskassa asuvien työntekijöiden, joiden työskentely
toisessa jäsenvaltiossa ei ole heidän päätoimensa, käyttää ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin työsuhdeajoneuvoa, joka
on rekisteröity tässä toisessa jäsenvaltiossa, johon heidän työnantajansa on sijoittautunut, ja
–
koska se sallii lainsäädännössään ja hallintokäytännössään sellaisten työntekijöiden, jotka asuvat Tanskassa ja työskentelevät
toisessa jäsenvaltiossa, käyttää joko ammatillisiin tai ammatillisiin ja yksityisiin tarkoituksiin tässä toisessa jäsenvaltiossa,
jossa heidän työnantajallaan on kotipaikka tai päätoimipaikka, rekisteröityä sellaista työsuhdeajoneuvoa, jota ei ole tarkoitus
käyttää pääasiallisesti Tanskassa vakinaisesti ja jota ei tosiasiassa myöskään käytetä siellä vakinaisesti, ainoastaan sillä
edellytyksellä, että heidän työskentelynsä tämän työnantajan palveluksessa on heidän päätoimensa ja että kyseisen ajoneuvon
käytöstä maksetaan vero.
2)
Kanne hylätään muilta osin.
3)
Kumpikin asianosainen vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
4)
Suomen tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: tanska.