CELEX: 62005CJ0367
Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehty yleissopimus
54 artikla
Ne bis in idem -periaate
Saman teon käsite
Eri teot
Syytteet kahdessa sopimusvaltiossa
Teot, joilla on sama rikollinen tarkoitus

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton
valtioiden, Saksan liittotasavallan ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta
tehdyn yleissopimuksen (EYVL 2000, L 239, s. 19; jäljempänä yleissopimus), joka allekirjoitettiin 19.6.1990 Schengenissä (Luxemburg),
54 artiklan, luettuna yhdessä 71 artiklan kanssa, tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty rikosasiassa, joka on pantu Belgiassa vireille Kraaijenbrinkiä vastaan huumausainekaupasta johtuvan
rahanpesun takia.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön oikeus
Schengenin säännöstön sisällyttämisestä osaksi Euroopan unionia tehdyn pöytäkirjan, joka on liitetty Amsterdamin sopimuksella
Euroopan unionista tehtyyn sopimukseen ja Euroopan yhteisön perustamissopimukseen (jäljempänä pöytäkirja), 1 artiklan mukaan
kolmetoista Euroopan unionin jäsenvaltiota, joiden joukossa ovat Belgian kuningaskunta ja Alankomaiden kuningaskunta, voi
toteuttaa unionin toimielinten ja oikeuden puitteissa sekä Euroopan unionista tehdyn sopimuksen ja EY:n perustamissopimuksen
mukaisesti tiiviimpää yhteistyötä keskenään Schengenin säännöstön soveltamisalalla, sellaisena kuin se määritellään pöytäkirjan
liitteessä.
Näin määriteltyyn Schengenin säännöstöön kuuluvat erityisesti Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan ja
Ranskan tasavallan hallitusten välillä tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla tehty sopimus, joka
allekirjoitettiin Schengenissä 14.6.1985 (EYVL 2000, L 239, s. 13), ja yleissopimus.
Pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan Amsterdamin sopimuksen voimaantulopäivästä eli 1.5.1999 alkaen
Schengenin säännöstöä sovelletaan välittömästi pöytäkirjan 1 artiklassa lueteltuihin kolmeentoista jäsenvaltioon.
Pöytäkirjan 2 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan toisen virkkeen mukaisesti Euroopan unionin neuvosto teki 20.5.1999 päätöksen
1999/436/EY Euroopan yhteisön perustamissopimuksen ja Euroopan unionista tehdyn sopimuksen asiaa koskevien määräysten mukaisen
oikeusperustan vahvistamisesta kullekin Schengenin säännöstöön kuuluvalle määräykselle ja päätökselle (EYVL L 176, s. 17).
Tämän päätöksen 2 artiklasta ja sen liitteestä A ilmenee, että neuvosto on vahvistanut yhtäältä yleissopimuksen 54–58 artiklan
oikeusperustaksi EU 34 ja EU 31 artiklan ja toisaalta yleissopimuksen 71 artiklan oikeusperustaksi EU 34, EU 30 ja EU 31 artiklan,
jotka kuuluvat Euroopan unionista tehdyn sopimuksen VI osastoon, jonka otsikkona on ”Määräykset poliisiyhteistyöstä ja oikeudellisesta
yhteistyöstä rikosasioissa”.
Yleissopimuksen III osaston, jonka otsikkona on ”Poliisi ja turvallisuus”, 3 lukuun, jonka otsikkona on ”Ne bis in idem ‑periaatteen
soveltamisesta”, kuuluvassa 54 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Henkilöä, jota koskevassa asiassa sopimuspuoli on antanut lainvoimaisen tuomion, ei voida syyttää samasta teosta toisen sopimuspuolen
toimesta edellyttäen, että tämä henkilö on tuomion saatuaan suorittanut rangaistuksensa tai parhaillaan suorittaa sitä taikka
että sitä ei voida tuomion antaneen sopimuspuolen lain mukaan enää suorittaa.”
Yleissopimuksen samaan lukuun sisältyvässä 58 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Edellä olevat määräykset eivät rajoita sellaisten pitemmälle menevien kansallisten määräysten soveltamista, jotka koskevat
ulkomailla tehtyihin oikeudellisiin päätöksiin sovellettavaa ne bis in idem ‑periaatetta.”
Yleissopimuksen saman III osaston 6 lukuun, jonka otsikkona on ”Huumausaineet”, kuuluvassa 71 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      Sopimuspuolet sitoutuvat toteuttamaan kaikenlaisten huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden mukaan lukien kannabiksen
epäsuoran ja suoran myynnin sekä näiden tuotteiden ja aineiden myyntiä tai maastavientiä varten tapahtuvan hallussapidon osalta
kaikki Yhdistyneiden Kansakuntien olemassa olevien yleissopimusten – – mukaiset toimenpiteet, jotka ovat tarpeen huumausaineiden
ja psykotrooppisten aineiden laittoman kaupan estämiseksi ja rankaisemiseksi.
2.      Sopimuspuolet sitoutuvat hallinnollisin ja rikosoikeudellisin keinoin estämään kaikenlaisten huumausaineiden ja psykotrooppisten
aineiden mukaan lukien kannabiksen laittoman viennin sekä tällaisten tuotteiden ja aineiden myynnin, hankkimisen ja välittämisen
sekä rankaisemaan siitä – –.
– –
5.      Sopimuspuolet tekevät toimivaltansa rajoissa kaikkensa kaikenlaisten huumausaineiden ja psykotrooppisten aineiden mukaan lukien
kannabiksen laittomaan kysyntään liittyvien kielteisten vaikutusten estämiseksi ja niitä vastaan taistelemiseksi. – –”
Amsterdamin sopimuksen voimaantulopäivästä annetun ilmoituksen, joka julkaistiin Euroopan yhteisöjen virallisessa lehdessä
1.5.1999 (EYVL L 114, s. 56), mukaan Belgian kuningaskunta on antanut EU 35 artiklan 2 kohdassa tarkoitetun julistuksen, jolla
se on hyväksynyt yhteisöjen tuomioistuimen toimivallan antaa ennakkoratkaisuja EU 35 artiklan 3 kohdan b alakohdan mukaisesti.

Kansainvälinen oikeus
New Yorkissa 30.3.1961 tehdyn Yhdistyneiden Kansakuntien huumausaineyleissopimuksen (jäljempänä huumausaineyleissopimus) 36
artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.      a)     Huomioon ottaen perustuslailliset määräyksensä jokaisen sopimuspuolen tulee ryhtyä toimenpiteisiin huumausaineiden viljelyn,
tuotannon, valmistuksen, uuttamisen, valmistamisen, hallussapidon, tarjoamisen, kaupaksi tarjoamisen, jakelun, oston, myynnin,
kaikenlaisen luovuttamisen, välityksen, lähettämisen, kauttakulkutoimituksen, kuljetuksen, tuonnin ja viennin vastoin tämän
yleissopimuksen määräyksiä ja muun toiminnan, mikä sellaisen sopimuspuolen mielestä on vastoin tämän yleissopimuksen määräyksiä,
saattamiseksi rangaistavaksi, kun se on tehty tahallisesti, ja että törkeistä rikoksista määrätään riittävä rangaistus, etupäässä
vankeutta tai muita vapausrangaistuksia.
b)      – –
2.      Mikäli ei sopimuspuolen perustuslaillisista määräyksistä, oikeusjärjestyksestä tai sisäisestä lainsäädännöstä muuta johdu,
a)      i)     jokainen kohdassa 1 luetelluista rikoksista, jos se on tehty eri maissa, katsotaan erilliseksi rikokseksi;
ii)      tahallinen johonkin sellaiseen rikokseen osallistuminen, kumppanuus siihen tahi sellaisen rikoksen yritys ja valmistelu sekä
tässä artiklassa mainittuihin rikoksiin liittyvä rahallinen toiminta ovat rangaistavia rikoksia kohdan 1 edellyttämällä tavalla;
– –”

Kansallinen oikeus
Belgian rikoslain (code pénal) 65 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Kun useat rikokset on tehty yksin teoin tai kun useat rikokset, jotka on saatettu samanaikaisesti saman, asiaratkaisun antavan
tuomioistuimen käsiteltäviksi, ilmentävät samaa peräkkäistä ja jatkuvaa rikollista tarkoitusta, rangaistus määrätään yksinomaan
vakavimmasta rikoksesta.
Kun asiaratkaisun antava tuomioistuin toteaa, että rikokset, joista on aiemmin annettu lainvoimainen tuomio, ja muut teot,
jotka on saatettu sen käsiteltäviksi ja jotka on näytetty toteen, sekä edeltävät kyseistä tuomiota että yhdessä kyseisten
rikosten kanssa ilmentävät samaa peräkkäistä ja jatkuvaa rikollista tarkoitusta, jo määrätty rangaistus otetaan huomioon rangaistusta
mitattaessa. Jos jo määrätty rangaistus vaikuttaa oikeudenmukaiselta rangaistukselta kaikista rikoksista, kyseinen tuomioistuin
katsoo syytetyn syylliseksi ja viittaa tuomiossaan rangaistukseen, joka jo on määrätty. Tämän pykälän nojalla määrätty kokonaisrangaistus
ei saa ylittää enimmäisrangaistusta kaikkein vakavimmasta rikoksesta.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Kraaijenbrink, joka on Alankomaiden kansalainen, määrättiin Arrondissementsrechtbank te Middelburgin (Alankomaat) 11.12.1998
antamalla tuomiolla ehdolliseen kuuden kuukauden vankeusrangaistukseen huumausainekaupan tuottamien rahamäärien tahallisesta
kätkemisestä koostuneista, Alankomaiden rikoslain (Wetboek van Strafrecht) 416 §:ssä tarkoitetuista teoista, jotka oli tehty
Alankomaissa useaan otteeseen vuoden 1994 lokakuun ja vuoden 1995 toukokuun välisenä aikana.
Rechtbank van eerste aanleg te Gent määräsi 20.4.2001 antamallaan tuomiolla Kraaijenbrinkin kahden vuoden vankeusrangaistukseen
useista Belgian rikoslain 505 §:ssä tarkoitetuista rikoksista, joissa oli kyse siitä, että hän oli vaihtanut Belgiassa ulkomaanvaluutaksi
rahamääriä, jotka olivat peräisin Alankomaissa vuoden 1994 marraskuun ja vuoden 1996 helmikuun välisenä aikana käydystä huumausainekaupasta.
Tuomio pysytettiin Hof van beroep te Gentin correctionele kamerin 15.3.2005 antamalla tuomiolla.
Nämä kummatkin tuomioistuimet katsoivat yleissopimuksen 71 artiklan ja huumausaineyleissopimuksen 36 artiklan 2 kohdan a alakohdan
i ja ii alakohdan perusteella, ettei Kraaijenbrink voi vedota yleissopimuksen 54 artiklaan. Niiden mukaan nimittäin huumausainekaupan
tuottamien rahamäärien tahallisesta kätkemisestä koostuneet rikokset, jotka oli tehty Alankomaissa, ja tästä kaupasta saatujen
rahamäärien peseminen, joka oli tapahtunut Belgiassa, on tässä viimeksi mainitussa valtiossa katsottava erillisiksi teoiksi,
vaikka Alankomaissa tehdyillä tahallisilla kätkemisrikoksilla ja Belgiassa tehdyillä rahanpesurikoksilla olikin sama tarkoitus.
Kraaijenbrink teki sitten kassaatiovalituksen, jossa hän on vedonnut erityisesti yleissopimuksen 54 artiklaan sisältyvän ne
bis in idem ‑periaatteen loukkaamiseen.
Hof van Cassatie katsoo ensinnäkin, että toisin kuin Kraaijenbrink väittää, toteamus siitä, että Alankomaissa tapahtuneella
lainvastaisella toiminnalla ja Belgiassa tehdyllä rahanpesurikoksella oli sama tarkoitus, ei välttämättä merkitse sen toteamista,
että Belgiassa tapahtuneen rahanpesun kohteena olleet rahamäärät olivat niitä rahamääriä, jotka olivat peräisin huumausainekaupasta,
johon liittyneestä tahallisesta kätkemisrikoksesta Kraaijenbrink on jo saanut Alankomaissa tuomion.
Hof van beroep te Gentin 15.3.2005 antamasta tuomiosta, josta kassaatiovalitus on tehty, sitä vastoin ilmenee, että kyse on
kummassakin sopimusvaltiossa eri teoista, jotka kuitenkin ilmentävät samaa peräkkäistä ja jatkuvaa rikollista tarkoitusta,
joten on niin, että jos ne kaikki olisi tehty Belgiassa, niitä pidettäisiin oikeudellisesti yhtenä tekona, johon sovellettaisiin
Belgian rikoslain 65 §:ää.
Näin ollen Hof van Cassatie katsoo, että ratkaistavana on kysymys siitä, onko yleissopimuksen 54 artiklaan sisältyvää saman
teon käsitettä tulkittava siten, että se kattaa sellaiset eri teot, joissa on kyse yhtäältä huumausainekaupan tuottamien rahamäärien
hallussapidosta yhdessä sopimusvaltiossa ja toisaalta myös huumausainekaupasta saatujen rahamäärien saattamisesta talouden
kiertoon toisessa sopimusvaltiossa sijaitsevien rahanvaihtotoimistojen kautta.
Tässä tilanteessa Hof van Cassatie on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko [yleissopimuksen] 54 artiklaa, luettuna yhdessä saman yleissopimuksen 71 artiklan kanssa, tulkittava siten, että kun
rangaistavat teot, jotka koostuvat Alankomaissa käydyn huumausainekaupan tuottamien rahamäärien hankkimisesta, hallussapidosta
ja/tai ulkomaiseen valuuttaan muuttamisesta (ja joista on nostettu syyte ja annettu tuomio Alankomaissa sen perusteella, että
niissä on kyse rikoslain 416 §:ssä tarkoitetusta tahallisesta kätkemisrikoksesta), ovat eri tekoja kuin ne rangaistavat teot,
jotka koostuvat Alankomaissa käydyn huumausainekaupan tuottamien rahamäärien saattamisesta talouden kiertoon Belgiassa sijaitsevien
rahanvaihtotoimistojen kautta (ja joiden osalta rikosnimikkeenä Belgiassa on rikoslain 505 §:n mukaan kätkemisrikos ja muut
rikoksesta peräisin oleviin tavaroihin liittyvät toimet), kyseisiä tekoja on myös pidettävä mainitussa 54 artiklassa tarkoitettuna
samana tekona silloin, kun tuomioistuin toteaa, että niillä on sama tarkoitus ja että niissä on siten oikeudellisesti kyse
yhdestä teosta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen vastataan myöntävästi:
Onko [yleissopimuksen] 54 artiklaan sisältyvää ilmausta ’ei voida syyttää samasta teosta’ tulkittava siten, että jos ilmaus
’samasta teosta’ käsittää myös sellaiset eri teot, joilla on sama tarkoitus ja joissa on siten kyse yhdestä teosta, tämä merkitsee,
että vastaajaa ei voida enää syyttää rahanpesurikoksesta Belgiassa, jos hänet on tuomittu Alankomaissa sellaisista muista
teoista, joilla oli sama tarkoitus, riippumatta kaikista muista saman ajanjakson aikana tehdyistä sellaisista teoista, jotka
tulevat Belgiassa tietoon ja joista henkilöä siellä syytetään vasta ulkomaisen lainvoimaisen tuomion jälkeen, vai voiko tosiseikaston
vahvistava tuomioistuin määrätä tällaisessa tapauksessa, kun se on ottanut jo määrätyt rangaistukset huomioon, näistä muista
teoista lisärangaistuksen, ellei se katso, että nämä muut rangaistukset ovat oikeudenmukainen rangaistus kaikista rikoksista,
kunhan kaikki määrätyt rangaistukset eivät ylitä ankarimman rangaistuksen enimmäisrajaa?”

Yhteisöjen tuomioistuimen toimivaltaisuus
Tämän tuomion 10 kohdasta ilmenee, että nyt käsiteltävänä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin on EU 35 artiklan nojalla
toimivaltainen lausumaan yleissopimuksen tulkinnasta.
Tämän osalta on täsmennettävä, että yleissopimuksen 54 artiklaa sovelletaan ratione temporis pääasiassa kyseessä olevan kaltaiseen
rikosasiaan. Vaikka nimittäin onkin totta, ettei yleissopimus ollut vielä voimassa Alankomaissa, kun Kraaijenbrink sai tässä
valtiossa ensimmäisen tuomionsa, se oli voimassa molemmissa kyseessä olevissa valtioissa silloin, kun toista rikosasiaa, joka
on johtanut nyt käsiteltävänä olevaan ennakkoratkaisupyyntöön, käsittelevä tuomioistuin tutki ne bis in idem ‑periaatteen
soveltamisedellytykset (ks. vastaavasti asia C‑436/04, Van Esbroeck, tuomio 9.3.2006, Kok. 2006, s. I‑2333, 24 kohta).

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Aluksi on täsmennettävä, että se ensimmäisessä ennakkoratkaisukysymyksessä mainittu seikka, että niiden tekojen, joista on
määrätty tuomio ensimmäisessä sopimusvaltiossa, oikeudellinen luonnehdinta poikkeaa niiden tekojen oikeudellisesta luonnehdinnasta,
joista on nostettu syyte toisessa sopimusvaltiossa, on merkityksetön, koska se, että samojen tekojen oikeudelliset luonnehdinnat
poikkeavat toisistaan kahdessa eri sopimusvaltiossa, ei voi olla esteenä yleissopimuksen 54 artiklan soveltamiselle (ks. em.
asia Van Esbroeck, tuomion 31 kohta).
Yleissopimuksen 71 artiklassakaan, joka myös mainitaan ensimmäisessä kysymyksessä, ei ole mitään sellaista seikkaa, jolla
pyrittäisiin rajoittamaan yleissopimuksen 54 artiklan soveltamisalaa (ks. em. asia Van Esbroeck, tuomion 40 kohta). Tästä
seuraa, että kun kyseisessä 71 artiklassa viitataan Yhdistyneiden Kansakuntien voimassa oleviin yleissopimuksiin, tätä ei
voida pitää esteenä 54 artiklaan sisältyvän ne bis in idem ‑periaatteen soveltamiselle (ks. em. asia Van Esbroeck, tuomion
41 kohta).
Näin ollen on todettava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä kysymyksellään, onko yleissopimuksen
54 artiklaan sisältyvää saman teon käsitettä tulkittava siten, että se kattaa sellaiset eri teot, joissa on erityisesti kyse
yhtäältä huumausainekaupan tuottamien rahamäärien hallussapidosta yhdessä sopimusvaltiossa ja toisaalta samasta lähteestä
peräisin olevien rahamäärien saattamisesta talouden kiertoon toisessa sopimusvaltiossa sijaitsevien rahanvaihtotoimistojen
kautta, kun tätä jälkimmäistä rikosasiaa käsittelevä kansallinen tuomioistuin toteaa, että kyseisillä teoilla on sama rikollinen
tarkoitus.
Tähän kysymykseen vastaamiseksi on palautettava mieleen, että yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että yleissopimuksen
54 artiklan soveltamisen kannalta ainoana merkityksellisenä kriteerinä on tapahtuneiden tekojen identtisyyttä koskeva kriteeri,
jolla tarkoitetaan sitä, että kyse on joukosta konkreettisia ja toisiinsa erottamattomasti liittyviä seikkoja (ks. em. asia
Van Esbroeck, tuomion 36 kohta; asia C‑467/04, Gasparini ym., tuomio 28.9.2006, Kok. 2006, s. I‑9199, 54 kohta ja asia C‑150/05,
Van Straaten, tuomio 28.9.2006, Kok. 2006, s. I‑9327, 48 kohta).
Sen määrittämiseksi, onko kyse tällaisesta joukosta konkreettisia seikkoja, toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten on
selvitettävä, muodostavatko molempien kyseessä olevien oikeudenkäyntien kohteena olevat tapahtuneet teot joukon sellaisia
tosiseikkoja, jotka liittyvät erottamattomasti toisiinsa ajallisesti, alueellisesti sekä sisällöltään (ks. vastaavasti em.
asia Van Esbroeck, tuomion 38 kohta; em. asia Gasparini ym., tuomion 56 kohta ja em. asia Van Straaten, tuomion 52 kohta).
Tästä seuraa, että yleissopimuksen 54 artiklaan sisältyvän saman teon käsitteen arvioinnissa on lähtökohtana se, että otetaan
kokonaisuutena huomioon ne konkreettiset lainvastaiset toimet, jotka ovat johtaneet rikossyytteisiin molempien sopimusvaltioiden
tuomioistuimissa. Yleissopimuksen 54 artikla voi siten tulla sovellettavaksi vain silloin, kun toista rikosasiaa käsittelevä
tuomioistuin toteaa, että tapahtuneet teot muodostavat erottamattoman kokonaisuuden, koska ne liittyvät toisiinsa ajallisesti,
alueellisesti ja sisällöltään.
Jos sitä vastoin tapahtuneet teot eivät muodosta tällaista kokonaisuutta, pelkästään se, että toista asiaa käsittelevä tuomioistuin
toteaa näiden tekojen oletetun tekijän toimineen samassa rikollisessa tarkoituksessa, ei voi riittää sen varmistamiseen, että
kyse on yleissopimuksen 54 artiklaan sisältyvän saman teon käsitteen soveltamisalaan kuuluvasta joukosta konkreettisia ja
toisiinsa erottamattomasti liittyviä seikkoja.
Kuten erityisesti Euroopan yhteisöjen komissio on korostanut, se, että rikossyytteisiin kahdessa eri sopimusvaltiossa johtaneilla
teoilla on sama tekijä, ei välttämättä takaa sitä, että kyseessä olevilla tapahtuneilla teoilla on sisällöltään sama kohde,
joten nämä teot voivat poiketa toisistaan ajallisesti, alueellisesti ja luonteeltaan.
Pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta tilanteesta on erityisesti todettava, että kun tässä tilanteessa ei ole osoitettu selvästi,
että huumausainekaupasta saatu sama taloudellinen hyöty on kokonaan tai osittain niiden lainvastaisten toimien taustalla,
jotka on tehty molemmissa kyseessä olevissa sopimusvaltioissa, tällainen tilanne voi lähtökohtaisesti kuulua yleissopimuksen
54 artiklaan sisältyvän saman teon käsitteen soveltamisalaan vain, jos molemmissa oikeudenkäynneissä kyseessä olevien rahamäärien
osalta voidaan osoittaa olevan kyse sisällöltään samasta kohteesta.
Toimivaltaisten kansallisten tuomioistuinten asiana on tämän osalta arvioida, ovatko kaikki ne tosiseikat, jotka ovat johtaneet
kyseisiin rikosoikeudenkäynteihin samaa henkilöä vastaan molemmissa kyseessä olevissa sopimusvaltioissa, siinä määrin identtisiä
ja toisiinsa liittyviä, että on mahdollista todeta, että kyse on yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitetusta samasta teosta.
Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on lisäksi täsmennettävä, että yleissopimuksen 58 artiklan mukaan sopimusvaltioilla on
oikeus soveltaa sellaisia pitemmälle meneviä kansallisia määräyksiä, jotka koskevat ulkomailla annettuihin tuomioistuinratkaisuihin
sovellettavaa ne bis in idem ‑periaatetta.
Yleissopimuksen 58 artiklassa ei kuitenkaan sallita mitenkään, että sopimusvaltio jättää huumausainerikoksen ratkaisematta
vastoin yleissopimuksen 71 artiklasta, luettuna yhdessä huumausaineyleissopimuksen 36 artiklan kanssa, johtuvia velvoitteitaan
pelkästään sillä perusteella, että syytetty on jo saanut tuomion toisessa sopimusvaltiossa sellaisista toisista rikoksista,
jotka tehtiin samassa rikollisessa tarkoituksessa.
Kyseiset määräykset eivät sitä vastoin ole esteenä sellaiselle kansalliselle lainsäädännölle, jonka mukaan toista asiaa käsittelevät
toimivaltaiset tuomioistuimet ottavat rangaistuksen mittaamisessa huomioon rangaistukset, jotka mahdollisesti jo on ensimmäisessä
asiassa määrätty.
Esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että yleissopimuksen 54 artiklaa on tulkittava siten, että
–      kyseisen artiklan soveltamisen kannalta merkityksellisenä kriteerinä on tapahtuneiden tekojen identtisyyttä koskeva kriteeri,
jolla tarkoitetaan sitä, että kyse on joukosta toisiinsa erottamattomasti liittyviä tekoja, riippumatta näiden tekojen oikeudellisesta
luonnehdinnasta tai suojatusta oikeushyvästä
–      sellaisia eri tekoja, joissa on erityisesti kyse yhtäältä huumausainekaupan tuottamien rahamäärien hallussapidosta yhdessä
sopimusvaltiossa ja toisaalta myös tällaisen kaupan tuottamien rahamäärien saattamisesta talouden kiertoon toisessa sopimusvaltiossa
sijaitsevien rahanvaihtotoimistojen kautta, ei pidä katsoa yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitetuksi samaksi teoksi pelkästään
sen takia, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin toteaa, että kyseisillä teoilla on sama rikollinen tarkoitus
–      kyseisen kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida, ovatko kaikki toisiinsa verrattavat tosiseikat siinä määrin identtisiä
ja toisiinsa liittyviä, että edellä mainitun merkityksellisen kriteerin perusteella on mahdollista todeta, että kyse on yleissopimuksen
54 artiklassa tarkoitetusta samasta teosta.

Toinen kysymys
Toinen kysymys on esitetty vain siltä varalta, että ensimmäiseen kysymykseen annettavassa vastauksessa vahvistetaan, että
yhteinen rikollinen tarkoitus on sinänsä sellainen riittävä edellytys, jonka perusteella, jos tämä edellytys täyttyy, myös
eri tekoja voidaan pitää yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitettuna samana tekona.
Koska yhteisöjen tuomioistuin ei ole tällaista vahvistanut ensimmäiseen kysymykseen antamassaan vastauksessa, toiseen kysymykseen
ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tarkastusten asteittaisesta lakkauttamisesta yhteisillä rajoilla 14.6.1985 Benelux-talousliiton valtioiden, Saksan liittotasavallan
ja Ranskan tasavallan hallitusten välillä tehdyn Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen, joka allekirjoitettiin
19.6.1990 Schengenissä (Luxemburg), 54 artiklaa on tulkittava siten, että
–
kyseisen artiklan soveltamisen kannalta merkityksellisenä kriteerinä on tapahtuneiden tekojen identtisyyttä koskeva kriteeri,
jolla tarkoitetaan sitä, että kyse on joukosta toisiinsa erottamattomasti liittyviä tekoja, riippumatta näiden tekojen oikeudellisesta
luonnehdinnasta tai suojatusta oikeushyvästä
–
sellaisia eri tekoja, joissa on erityisesti kyse yhtäältä huumausainekaupan tuottamien rahamäärien hallussapidosta yhdessä
sopimusvaltiossa ja toisaalta myös tällaisen kaupan tuottamien rahamäärien saattamisesta talouden kiertoon toisessa sopimusvaltiossa
sijaitsevien rahanvaihtotoimistojen kautta, ei pidä katsoa Schengenin sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54
artiklassa tarkoitetuksi samaksi teoksi pelkästään sen takia, että toimivaltainen kansallinen tuomioistuin toteaa, että kyseisillä
teoilla on sama rikollinen tarkoitus
–
kyseisen kansallisen tuomioistuimen asiana on arvioida, ovatko kaikki toisiinsa verrattavat tosiseikat siinä määrin identtisiä
ja toisiinsa liittyviä, että edellä mainitun merkityksellisen kriteerin perusteella on mahdollista todeta, että kyse on Schengenin
sopimuksen soveltamisesta tehdyn yleissopimuksen 54 artiklassa tarkoitetusta samasta teosta.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: hollanti.