CELEX: 62006TJ0042
Erioikeudet ja vapaudet
Euroopan parlamentin jäsen
Päätös olla puolustamatta koskemattomuutta ja erioikeuksia
Kumoamiskanne
Oikeussuojan tarpeen lakkaaminen
Lausunnon antamisen raukeaminen
Vahingonkorvauskanne
Menettely, josta parlamenttia arvostellaan
Sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla annetaan yksityisille oikeuksia
Syy-yhteys

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1.
Erioikeuksista ja vapauksista tehty pöytäkirja
Euroopan yhteisöjen erioikeuksista ja vapauksista tehdyn pöytäkirjan, joka on alun perin liitetty Euroopan yhteisöjen yhteisen
neuvoston ja komission perustamisesta tehtyyn sopimukseen ja sittemmin Amsterdamin sopimuksen nojalla EY:n perustamissopimukseen
(jäljempänä pöytäkirja), 9 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan parlamentin jäseniä ei voida alistaa tutkittavaksi, pidättää tai haastaa oikeuteen heidän tehtäviään hoitaessaan
ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestystensä perusteella.”
Pöytäkirjan 10 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Euroopan parlamentin istuntojen ajan sen jäsenillä on
a) oman valtionsa alueella kansanedustajille myönnetty koskemattomuus;
b) toisen jäsenvaltion alueella vapaudenriistoa koskeva koskemattomuus sekä lainkäytöllinen koskemattomuus.
Koskemattomuus koskee jäseniä myös silloin, kun he matkustavat Euroopan parlamentin istuntoihin tai palaavat niistä.
Koskemattomuuteen ei voida vedota silloin, kun jäsen tavataan itse teosta, eikä se estä Euroopan parlamenttia käyttämästä
oikeuttaan pidättää koskemattomuuden yhden jäsenen osalta.”
2.
Parlamentin työjärjestys
Parlamentin työjärjestyksen 16. painoksen (heinäkuu 2004; EUVL 2005, L 44, s. 1) 5 artiklan 1 kohdassa määrätään, että ”jäsenet
nauttivat erioikeuksia ja vapauksia [pöytäkirjan] mukaisesti”.
Parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 1 ja 3 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1. Erioikeuksia ja vapauksia koskevaa toimivaltaa käyttäessään parlamentti pyrkii ensisijaisesti säilyttämään täysivaltaisuutensa
demokraattisena lainsäädäntöelimenä ja varmistamaan jäsentensä riippumattomuuden heidän hoitaessaan tehtäviänsä.
–        –
3. Jäsenen tai entisen jäsenen puhemiehelle osoittamasta, koskemattomuuden ja erioikeuksien puolustamista koskevasta pyynnöstä
ilmoitetaan täysistunnossa, ja pyyntö lähetetään käsiteltäväksi asiasta vastaavaan valiokuntaan.”
Parlamentin työjärjestyksen 7 artiklan 6 kohdassa määrätään seuraavaa:
”Erioikeuden tai vapauden puolustamista koskevissa tapauksissa valiokunta toteaa, muodostavatko olosuhteet hallinnollisen
tai muun esteen parlamentin kokouspaikkaan matkustavien tai sieltä palaavien jäsenten vapaalle liikkumiselle, mielipiteen
ilmaisemiselle tai äänestyskäyttäytymiselle heidän hoitaessaan edustajantoimeensa kuuluvia tehtäviä tai kuuluvatko kyseiset
olosuhteet [pöytäkirjan] 10 artiklassa tarkoitettuihin asioihin, jotka eivät kuulu kansallisen oikeuden alaan, ja tekee ehdotuksen,
jossa kehotetaan asianomaista viranomaista tekemään tarvittavat johtopäätökset.”
3.
Ranskan perustuslain 26 §
Ranskan perustuslain 26 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Parlamentin jäsentä ei voida haastaa oikeuteen, alistaa tutkintaan, pidättää, vangita tai tuomita hänen tehtäviään hoitaessaan
ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestyskäyttäytymisensä perusteella.
Parlamentin jäsentä ei saa pidättää rikoksen tai rikkomuksen vuoksi eikä häneen saa kohdistaa muitakaan vapauden menetystä
tai rajoitusta koskevia toimia ilman sen kamarin lupaa, jonka jäsen hän on. Tällaista lupaa ei kuitenkaan vaadita, jos jäsen
tavataan itse teosta tai jos lainvoimainen tuomio on annettu.
Parlamentin jäsenen pidättäminen, vapauden menetystä tai rajoitusta koskevat toimet taikka esitutkinta- tai syytemenettely
häntä vastaan on keskeytettävä istunnon ajaksi, jos kamari, jonka jäsen hän on, sitä vaatii – –”

Tosiseikat
Kantaja Bruno Gollnisch on Euroopan parlamentin jäsen ja Rhône-Alpes-alueen (Ranska) conseil régionalin jäsen.
Kantaja piti 11.10.2004 lehdistötilaisuuden Lyonissa (Ranska), joka on hänen vaalipiirissään.
Tässä tilaisuudessa kantaja käsitteli peräkkäin seuraavia aiheita: Turkin tasavallan liittyminen Euroopan unioniin, Euroopan
perustuslaista tehdyn sopimuksen ratifiointimenettely, Irakin panttivankitapaus, poliittinen ja sosiaalinen tilanne ja lopuksi
Jean-Moulin Lyon-III ‑yliopiston rasismia ja toisessa maailmansodassa tapahtuneen juutalaisten kansanmurhan kieltämistä käsittelevän
komitean Ranskan opetusministerille antama selvitys (ns. Rousson selvitys), joka koskee muun muassa tiettyjen yliopiston opettajien
poliittisia mielipiteitä toisen maailmansodan historiasta Euroopassa.
Ranskan oikeusministeri määräsi 15.10.2004 poliisitutkinnan aloitettavaksi tietyistä kantajan tässä lehdistötilaisuudessa
esittämistä väitteistä, joissa katsottiin kyseenalaistettavan kansallissosialistisen järjestelmän rikokset ihmisyyttä vastaan.
Cour d’appel de Lyonin yleinen syyttäjä kehotti 29.11.2004 päivätyllä kirjeellään Lyonin yleistä syyttäjää nostamaan kantajaa
vastaan syytteen ihmisyyttä vastaan tehtyjen rikosten kiistämisestä. Lyonin yleinen syyttäjä nosti syytteen kantajaa vastaan
lehdistönvapaudesta 29.7.1881 annetun lain (loi sur la liberté de la presse; Bulletin des Lois, 1881, nro 637, s. 125) 24
bis §:n perusteella. Kyseinen pykälä, jossa muun muassa kielletään rangaistuksen uhalla esittämästä julkisuudessa väitteitä,
joissa kiistetään ihmisyyttä vastaan tehtyjä rikoksia, lisättiin rasismiin, antisemitismiin ja muukalaisvihaan liittyvien
toimien ehkäisemisestä 13.7.1990 annetun lain nro 90-615 (loi tendant à réprimer tout acte raciste, antisémite ou xénophobe;
JORF 14.7.1990, s. 8333) 9 §:llä.
Parlamentin jäsen Luca Romagnoli osoitti 7.4.2005 parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 3 kohdan nojalla parlamentin puhemiehelle
kirjeen, jossa hän pyysi tätä esittämään oikeudellisten asioiden valiokunnalle seuraavan pyynnön kantajan parlamentaarisen
koskemattomuuden puolustamisesta:
”Kysymys on – – selvästi tilanteesta, jossa rikossyytteet on nostettu parlamentin jäsenen poliittisen toiminnan vahingoittamiseksi
(fumus persecutionis) ja jossa oppositioon kuuluva parlamentin jäsen on haastettu oikeuteen täytäntöönpanovaltaa käyttävän
henkilön, joka on sitä paitsi paikallistasolla hänen poliittinen vastustajansa, henkilökohtaisesti antaman määräyksen perusteella.
[Pöytäkirjan] 10 artiklan [ensimmäisen kohdan a alakohdan] nojalla Gollnischin koskemattomuus perustuu Ranskan valtiosääntöoikeuteen.
Ranskan perustuslain 26 §:ssä säädetään, että kamari, johon parlamentin jäsen kuuluu, voi vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen
keskeyttämistä.
[Parlamentin työjärjestyksen] 6 artiklan 3 kohtaan perustuvassa pyynnössä esitän Gollnischin suostumuksella hänen koskemattomuutensa
puolustamista.”
Parlamentin puhemies merkitsi tiedoksi 14.4.2005 pidetyssä parlamentin täysistunnossa Romagnolin kirjeen ja toimitti pyynnön
kantajan koskemattomuuden puolustamisesta asiasta vastaavalle oikeudellisten asioiden valiokunnalle.
Parlamentin jäsen Wallis nimitettiin tämän asian esittelijäksi 21.4.2005 pidetyssä oikeudellisten asioiden valiokunnan kokouksessa.
Romagnoli lähetti 25.4.2005 parlamentin puhemiehelle uuden kirjeen kantajan saatua haasteen, jonka mukaan hänen oli saavuttava
26.4.2005 tribunal correctionnel de Lyoniin (Lyonin rikostuomioistuin).
Tribunal correctionnel de Lyonissa pidetyssä istunnossa asian käsittelyä siirrettiin myöhempään ajankohtaan, sillä parlamentti
ei ollut vielä tutkinut pyyntöä kantajan koskemattomuuden puolustamisesta.
Parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunnan puheenjohtaja kirjoitti 9.6.2005 Ranskan oikeusministerille ilmoittaakseen
hänelle, että kantajan koskemattomuuden puolustamisesta oli esitetty pyyntö, ja esittääkseen hänelle joitakin kysymyksiä,
jotka liittyivät kantajaa vastaan vireillä olevaan oikeudenkäyntiin.
Parlamentin puhemies kirjoitti 13.7.2005 Ranskan pysyvälle edustajalle Euroopan unionissa ilmoittaakseen hänelle asian käsittelyn
vaiheesta parlamentissa ja pyysi tätä toimittamaan oikeusviranomaisille pyynnön rikosoikeudenkäynnin keskeyttämisestä toistaiseksi,
jotta parlamentti voisi tutkia asian ja tehdä päätöksen kantajan koskemattomuuden puolustamista koskevan pyynnön osalta.
Parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunnan 14.7.2005 pitämässä kokouksessa kyseinen valiokunta suoritti suuntaa-antavan
äänestyksen, jonka jälkeen se antoi Wallisin tehtäväksi laatia mietintöehdotuksen kantajan koskemattomuuden puolustamiseksi.
Vastauksessaan parlamentin puhemiehen 13.7.2005 päivättyyn kirjeeseen Ranskan oikeusministeri kirjoitti 18.7.2005 seuraavaa:
”Tuomioistuimen, jossa syyte on nostettu, on julkisen ja kontradiktorisen menettelyn päätteeksi lausuttava syyttäjän esittämistä
todisteista ja niiden riittävyydestä, ja siihen asti syytettyyn sovelletaan syyttömyysolettamaa. Ranskan oikeusministerinä
en voi esittää tältä osin minkäänlaista arviointia.
Huomautan kuitenkin, että vaikka Gollnisch ei ole noudattanut poliisin hänelle osoittamaa kutsua, hän ei ole ollut rikostutkinnan
yhteydessä pidätettynä eikä häneen ole kohdistettu turvaamistoimia ja että nämä toimet ovat ainoita, jotka edellyttävät jäsenvaltioiden
kansanedustajien osalta [Ranskan] perustuslain 26 §:n mukaan ennalta saatua lupaa siltä kamarilta, jonka jäseniä he ovat.”
Kokoonnuttuaan useita kertoja ja tutkittuaan kolme mietintöehdotusta parlamentin oikeudellisten asioiden valiokunta hyväksyi
22.11.2005 pitämässään kokouksessa Wallisin neljännen mietintöehdotuksen, jonka mukaan pyyntö kantajan koskemattomuuden puolustamisesta
olisi hylättävä.
Tämän mietinnön perustelut kuuluvat seuraavasti:
”4. Ensimmäisestä viisivuotiskaudestaan lähtien Euroopan parlamentti on ratkaissut useita koskemattomuuden pidättämistä koskevia
pyyntöjä. Näitä pyyntöjä koskevista parlamentin päätöksistä voidaan johtaa joitakin yleisiä periaatteita, jotka on vahvistettu
10.3.1987 pidetyssä parlamentin istunnossa Euroopan parlamentin jäseniä koskevasta [pöytäkirjan] tarkistamisesta tehtyä pöytäkirjaehdotusta
koskevan Donnezin mietinnön (A2-121/86) perusteella. On paikallaan tuoda tässä lyhyesti esille joitakin esillä olevassa asiassa
huomioon otettavia periaatteita.
a) Parlamentaarinen koskemattomuus ei ole tietyn parlamentin jäsenen erioikeus vaan tae parlamentin ja sen jäsenten riippumattomuudesta
suhteessa muihin toimielimiin.
b) Se, että [pöytäkirjan] 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa viitataan jäsenvaltioiden kansanedustajille myönnettyyn
koskemattomuuteen, ei merkitse sitä, ettei Euroopan parlamentti voisi ottaa käyttöön omia sääntöjään parlamentaarisen koskemattomuuden
pidättämisestä. Parlamentin päätöksissä on vähitellen muotoutunut yhdenmukainen käsite koskemattomuus Euroopan parlamentissa,
ja tämä käsite on lähtökohtaisesti riippumaton kansallisten parlamenttien eri käytännöistä. Tällä voidaan välttää se, että
parlamentin jäseniä kohdeltaisiin eri tavoin heidän kansalaisuutensa mukaan. Näin ollen on niin, että vaikka kansallisessa
oikeudessa tunnustettu koskemattomuus otetaan huomioon, Euroopan parlamentti soveltaa omia vakiintuneita periaatteitaan päättäessään,
onko parlamentin jäsenen koskemattomuus pidätettävä vai ei.
Parlamentaarisen koskemattomuuden tarkoituksena on turvata sananvapaus ja parlamentin jäsenten käymän poliittisen keskustelun
vapaus. Euroopan parlamentin asiasta vastaava valiokunta on siten aina pitänyt perusperiaatteena sitä, että koskemattomuutta
ei pidätetä sellaisissa tapauksissa, joissa parlamentin jäsenten toimet ovat osa heidän poliittista toimintaansa tai liittyvät
siihen välittömästi.
Tämä käsittää esimerkiksi parlamentin jäsenen ilmaisemat, poliittiseen toimintaan kuuluvaksi katsotut mielipiteet, jotka esitetään
mielenosoituksissa, poliittisissa kokouksissa, poliittisissa julkaisuissa, lehdistössä, kirjassa, televisiossa, poliittisen
lentolehtisen allekirjoittamisella ja jopa tuomioistuimessa.
c) Tähän periaatteeseen liittyy muita seikkoja, jotka puhuvat joko koskemattomuuden pidättämisen puolesta tai sitä vastaan,
erityisesti ns. fumus persecutionis, toisin sanoen oletus siitä, että syytteet on nostettu parlamentin jäsenen poliittisen
toiminnan vahingoittamiseksi. Kuten Donnezin mietinnön perusteluissa todetaan, fumus persecutionisin käsite merkitsee sitä,
että koskemattomuutta ei pidätetä, jos on olemassa epäilys siitä, että rikossyytteen taustalla on pyrkimys vahingoittaa parlamentin
jäsenen poliittista toimintaa.
Näin ollen silloin, kun syytteiden nostamisen taustalla on poliittinen vastustaja, vastakkaisen näytön puuttuessa koskemattomuutta
ei pidätetä, jos on katsottava, että syytteillä on tarkoitus vahingoittaa kyseistä parlamentin jäsentä eikä saada vahingonkorvausta.
Vastaavasti koskemattomuutta ei pidätetä silloin, kun syytteet on nostettu olosuhteissa, joissa niiden yksinomaisena tarkoituksena
näyttää olevan parlamentin jäsenen vahingoittaminen.
III. Ehdotetun päätöksen perustelut
1. Oikeudellisten asioiden valiokunta on tutkinut yksityiskohtaisesti [pöytäkirjan] määräyksiä, joita voidaan soveltaa asiaan.
Valiokunta on päättänyt, että esillä oleva asia on tutkittava [pöytäkirjan] 9 artiklan perusteella yhdessä edellä esitettyjen
periaatteiden kanssa.
Kyseisessä 9 artiklassa määrätään, että ’Euroopan parlamentin jäseniä ei voida alistaa tutkittavaksi, pidättää tai haastaa
oikeuteen heidän tehtäviään hoitaessaan ilmaisemiensa mielipiteiden tai äänestystensä perusteella’. Ehdoton koskemattomuus
koskee siten ainoastaan [parlamentin jäsenten] tehtäviään hoitaessaan ilmaisemia mielipiteitä tai äänestyksiä.
Parlamentti on vakiintuneesti puolustanut perusperiaatetta, jonka mukaan koskemattomuutta ei voida missään tapauksessa pidättää
tapauksissa, joissa parlamentin jäsenen toimet on toteutettu hänen hoitaessaan Euroopan parlamentin jäsenen poliittisia tehtäviä
tai joissa ne liittyvät suoraan tällaisiin tehtäviin. Samoja periaatteita on sovellettava tapaukseen, jossa pyydetään parlamentaarisen
koskemattomuuden puolustamista.
a) Näiden periaatteiden perusteella valiokunta toteaa, että kun Gollnisch ilmaisi mielipiteensä 11.10.2004 pidetyssä lehdistötilaisuudessa,
hän ei käyttänyt sananvapauttaan Euroopan parlamentin jäsenen ’tehtäviään hoitaessaan’.
Gollnischin selityksen mukaan hän on esittänyt arvion Katynin joukkomurhasta vastauksena toimittajien kysymyksiin voimakkaasta
kritiikistä, jota hän oli esittänyt poliittisesta vaikuttamisesta Lyon-III-yliopiston opettajien poliittisia mielipiteitä
koskevaan Rousson selvitykseen. Nämä toteamukset liittyivät suoraan Gollnischin ammatilliseen toimintaan Lyon-III-yliopiston
professorina, eikä niillä ollut mitään tekemistä hänen Euroopan parlamentin jäsenen tehtäviensä kanssa.
Näin ollen ei voida väittää, että mielipiteet olisi esitetty Euroopan parlamentin jäsenen ’tehtäviä hoitaessa’.
b) [Parlamentin työjärjestyksen] 7 artiklan 6 kohdassa asetetut edellytykset täyttyvät. Ranskan oikeusministerin toimittamien
tietojen mukaan Gollnischia koskeva tutkinta ei ole sellainen este hänen edustajantoimeensa kuuluvien tehtävien hoitamiselle,
että hän ei esimerkiksi voisi osallistua parlamentin istuntoihin, valiokuntakokouksiin jne. Näistä tiedoista ilmenee, että
Gollnischilla ei ole velvollisuutta tulla istuntoon ja että hänen asianajajansa voi edustaa häntä. Lisäksi istuntoa voidaan
Gollnischin pyynnöstä lykätä.
2. [Parlamentin työjärjestyksen] 7 artiklan 2 kohdan mukaan valiokunnan päätösehdotuksessa pitäisi olla vain suositus koskemattomuuden
ja erioikeuksien puolustamista koskevan pyynnön hyväksymisestä tai hylkäämisestä.
IV. Johtopäätös
Edellä esitetyn perusteella oikeudellisten asioiden valiokunta suosittelee koskemattomuuden puolustamisen puolesta ja sitä
vastaan puhuvat seikat tutkittuaan, että Gollnischin koskemattomuuden puolustamista koskeva pyyntö hylätään.”
Parlamentti noudatti 13.12.2005 tekemällään päätöksellä 2005/2072 (IMM) (jäljempänä riidanalainen päätös) tätä ehdotusta ja
viitaten pelkästään oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön muita perusteluja esittämättä päätti ”olla puolustamatta”
kantajan ”koskemattomuutta ja erioikeuksia”.
Cour d’appel de Lyon (Lyonin muutoksenhakutuomioistuin) pysytti 28.2.2008 antamallaan tuomiolla tribunal correctionnelin tuomion,
jolla kantaja tuomittiin kolmen kuukauden ehdolliseen vankeusrangaistukseen ja maksamaan sakkoa 5 000 euroa sekä osan asianomistajille
määrätyistä vahingonkorvauksista.
Cour de cassation (Ranskan kassaatiotuomioistuin) kuitenkin kumosi 23.6.2009 antamallaan tuomiolla cour d’appel de Lyonin
28.2.2008 antaman tuomion. Cour de cassation katsoi, että kantajan teot eivät olleet rangaistavia, ja päätti siten lopullisesti
häntä vastaan aloitetun rikosmenettelyn.

Oikeudenkäyntimenettely ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 13.2.2006 toimittamallaan kannekirjelmällä EY 230 artiklan neljännen
kohdan nojalla kanteen, jossa hän vaati riidanalaisen päätöksen kumoamista sekä hänelle aiheutuneen henkisen kärsimyksen korvaamista.
Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 13.2.2006 jättämällään erillisellä asiakirjalla EY 242 artiklan
nojalla vaatimuksen riidanalaisen päätöksen täytäntöönpanon lykkäämisestä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti
hylkäsi vaatimuksen 12.5.2006 antamallaan määräyksellä.
Romagnoli pyysi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 21.2.2006 toimittamallaan asiakirjalla saada osallistua
oikeudenkäyntiin väliintulijana tukeakseen kantajan vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston
puheenjohtaja hylkäsi pyynnön 14.2.2008 antamallaan määräyksellä.
Parlamentti teki 28.4.2006 ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon jättämällään erillisellä kirjelmällä ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 114 artiklan 1 kohdan mukaisen oikeudenkäyntiväitteen, jonka mukaan kanne pitäisi
kokonaisuudessaan jättää tutkimatta.
Kantaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 20.6.2006 toimittamallaan kirjelmällä huomautuksensa parlamentin
esittämästä oikeudenkäyntiväitteestä.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen (kolmas jaosto) 22.1.2008 antamalla määräyksellä oikeudenkäyntiväite päätettiin käsitellä
pääasian yhteydessä.
Parlamentti jätti vastineensa 14.3.2008.
Kantajaa kehotettiin 1.4.2008 päivätyllä kirjaamon kirjeellä esittämään vastauskirjelmänsä.
Kantaja ei esittänyt vastauskirjelmäänsä asetetussa määräajassa mutta vahvisti kuitenkin myöhemmin asian ratkaisun vaikuttavan
hänen etuihinsa.
Tuomioistuin (kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen käsittelyn.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 28.1.2009 pidetyssä istunnossa.
Cour de cassationin 23.6.2009 antaman tuomion seurauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti 9.7.2009 antamallaan
määräyksellä aloittaa uudelleen asian suullisen käsittelyn ja kehotti prosessinjohtotoimina asianosaisia esittämään asiakirjoja
ja vastaamaan kyseistä tuomiota koskeviin kysymyksiin. Asianosaiset noudattivat tätä pyyntöä.
Suullinen käsittely päätettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtajan 17.9.2009 tekemällä
päätöksellä.
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        kumoaa riidanalaisen päätöksen
–        velvoittaa maksamaan hänelle 8 000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä
–        velvoittaa maksamaan hänelle 4 000 euroa avustajan palkkiosta ja kanteen valmistelusta aiheutuneista kuluista.
Parlamentti vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–        toteaa, että kanteella ei ole enää kohdetta ja että lausunnon antaminen asiasta raukeaa Cour de cassationin 23.6.2009 antaman
tuomion seurauksena
–        toissijaisesti jättää kanteen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana
–        velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Oikeudellinen arviointi
1.
Kumoamisvaatimus

Asianosaisten lausumat
Tämän tuomioistuimen kehotettua kantajaa ottamaan kantaa Cour de cassationin tuomion vaikutuksiin esillä olevaan oikeudenkäyntiin
kantaja väittää heti alkuun, että hänellä on edelleen intressi riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, koska ensinnäkin hän haluaa
estää tämän päätöksen tulemisen ennakkotapaukseksi, toiseksi häntä vastaan on vireillä toinen oikeudenkäynti uusien tosiseikkojen
perusteella ja unionin yleisen tuomioistuimen on näin ollen tärkeää lausua riidanalaisen päätöksen sisältämistä oikeudellisista
kysymyksistä, jotta parlamentti ei tulevaisuudessa tekisi samankaltaista päätöstä, kolmanneksi Cour de cassationin ratkaisu
ei ole kokonaan poistanut riidanalaisesta päätöksestä aiheutunutta henkistä kärsimystä ja neljänneksi hänelle on aiheutunut
aineellista vahinkoa riidanalaisen päätöksen riitauttamisesta aiheutuneista kuluista.
Kantaja väittää myös, että hänen kanteensa on otettava tutkittavaksi.
Kantaja esittää kuusi perustetta kanteensa tueksi. Hän väittää, että parlamentti on ensinnäkin käyttänyt menettelyä väärin,
toiseksi rikkonut pöytäkirjan 9 ja 10 artiklaa, kolmanneksi poikennut oikeudellisten asioiden valiokunnan vakiintuneesta käytännöstä
yhtäältä sananvapauden ja toisaalta fumus persecutionisin osalta, neljänneksi loukannut oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan
periaatteita, viidenneksi loukannut parlamentin jäsenen riippumattomuutta ja kuudenneksi jättänyt noudattamatta työjärjestyksensä
määräyksiä menettelystä, joka voi johtaa parlamentin jäsenen edustajantoimen menettämiseen.
Parlamentti väittää, että kantajalla ei ole enää intressiä riidanalaisen päätöksen kumoamiseen, koska häntä vastaan käyty
rikosoikeudenkäynti on päättynyt lopullisesti Cour de cassationin annettua 23.6.2009 tuomion ja koska kysymys kantajan koskemattomuudesta
tässä asiassa ei näin ollen enää ole ajankohtainen. Tästä seuraa parlamentin mukaan, että riidanalaisen päätöksen kumoamisella
ei voi olla oikeudellisia seurauksia kantajalle.
Parlamentin mukaan kantaja pyrkii kanteellaan itse asiassa siihen, että asia olisi pakko tutkia uudelleen ja että tämän uudelleen
tutkimisen seurauksena parlamentti puolustaisi hänen koskemattomuuttaan ja päättäisi, että esitutkinta- ja syytemenettelyt
on keskeytettävä, mikä ei enää olisi mahdollista Cour de cassationin annettua asiasta tuomion.
Parlamentin mielestä kanne on jätettävä tutkimatta, mutta mikäli se kuitenkin otetaan tutkittavaksi, se katsoo, että lausunnon
antamisen asiasta on rauettava.
Parlamentti väittää tutkittavaksi ottamisen osalta, että riidanalaisella päätöksellä ei ole oikeusvaikutuksia yhtäältä luonteensa
vuoksi ja toisaalta parlamentaarista koskemattomuutta koskevan yleisen järjestelmän vuoksi ja että näin ollen kysymyksessä
ei ole kannekelpoinen toimi.
Asiakysymyksen osalta parlamentti väittää ensinnäkin, että kanne koskee oikeudellisten asioiden valiokunnan laatimaa mietintöä
ja erityisesti kyseisen mietinnön perusteluja; kuitenkin ainoastaan parlamentin täysistunnossa tekemä päätös voi muodostaa
parlamentin toimen, eikä parlamentin toimina voida pitää oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön sisältyvää päätösehdotusta
saati sen perusteluja.
Parlamentti esittää toiseksi, että koskemattomuuden puolustamista koskevat toimet eivät voi perustua suoraan pöytäkirjaan
ja että näin ollen valittu oikeudellinen perusta on se, joka ilmenee sen työjärjestyksestä ja koskee koskemattomuuden puolustamista
koskevien toimien hyväksymismenettelyä.
Parlamentti väittää kolmanneksi koskemattomuuden puolustamista koskevia oikeussääntöjä tarkastellessaan, että parlamentin
päätös olla puolustamatta koskemattomuutta olisi teoriassa voitu tehdä sekä pöytäkirjan 9 artiklan että sen 10 artiklan perusteella.
Parlamentti väittää neljänneksi, että kantajan väitteet kyseisen 10 artiklan soveltamisen tarpeellisuudesta eivät liity niinkään
kysymykseen riidanalaisen päätöksen oikeudellisesta perustasta vaan pikemminkin kysymykseen sen aineellisesta arvioinnista.
Esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä tarkastellessaan parlamentti väittää viidenneksi, että kantaja ei ole kannekirjelmässään
väittänyt, että parlamentin olisi pitänyt soveltaa Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia, vaan kantaja on väittänyt, että
mahdollisella päätöksellä kantajan koskemattomuuden puolustamisesta olisi pitänyt olla tässä perustuslain säännöksessä tarkoitettu
vaikutus, ja parlamentti toteaa, että pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa ei viitata Ranskan perustuslain
26 §:n 3 momenttiin.
Parlamentti väittää kuudenneksi, että vaikka se olisi voinut soveltaa tätä perustuslain säännöstä kantajan osalta, se olisi
voinut tehdä harkintavaltansa rajoissa saman päätöksen kuin riidanalainen päätös.
Parlamentti väittää seitsemänneksi, että Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa olisi täytynyt pohtia, olisiko
sen pitänyt toimia suoraan kyseisen kansallisen oikeuden säännöksen perusteella omassa työjärjestyksessään määrätyn menettelyn
noudattamisen sijaan, sillä työjärjestyksessä koskemattomuuden puolustamista koskevan menettelyn noudattaminen edellyttää
koskemattomuuden olemassaoloa, kun taas Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa koskemattomuutta ei ole ennen
parlamentin kamarin päätöstä. Parlamentti katsoo, että vaikka se olisi toiminut Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momentin perusteella,
se olisi voinut tehdä kielteisen päätöksen eikä kantajan oikeudellinen asema olisi siten muuttunut.
Esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä koskevan menettelyn noudattaminen johtaisi parlamentin mukaan ongelmaan siitä,
mikä merkitys on annettava istunnon käsitteelle, joka on sen mukaan yhteisön oikeuden käsite, jolloin esitutkinta- ja syytemenettelyjen
keskeyttämisestä tehdyn päätöksen vaikutukset olisivat lakanneet istuntokauden 2005/2006 lopussa eli vuoden 2006 maaliskuun
toisena tiistaina, jollei parlamentti uusi päätöstä vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä.
Kahdeksanneksi parlamentti esittää, että kantaja ei voi tehokkaasti vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen, sillä
parlamentti ei ole antanut hänelle täsmällisiä, ehdottomia ja yhtäpitäviä vakuutteluja, joiden takia hän olisi voinut uskoa,
että hänen koskemattomuuttaan puolustetaan, erityisesti kun otetaan huomioon parlamentin laaja harkintavalta tässä asiassa.
Parlamentti väittää yhdeksänneksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään näyttöä tukeakseen väitteitään, joiden mukaan riidanalaisella
päätöksellä loukattaisiin hänen riippumattomuuttaan parlamentin jäsenenä.
Kymmenenneksi parlamentti väittää vielä, että kantajan väitteet parlamentin työjärjestyksen 3 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan
rikkomisesta ovat täysin perusteettomia, sillä kyseinen määräys ei liity mitenkään riidanalaiseen päätökseen.

Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on tutkittava, onko kantajalla edelleen oikeussuojan tarve ja onko näin ollen kumoamiskanteesta edelleen lausuttava.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kanteen kohdetta koskevan kantajan oikeussuojan tarpeen on oltava olemassa kannetta nostettaessa
uhalla, että kanne jätetään muuten tutkimatta. Kantajalla on oltava intressi asian voittamiseen tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen
saakka uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa (ks. vastaavasti asia 14/63, Forges de Clabecq v. korkea viranomainen,
tuomio 16.12.1963, Kok., s. 719, 748, ja asia C-362/05 P, Wunenburger v. komissio, tuomio 7.6.2007, Kok., s. I‑4333, 42 kohta).
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteesta ei ole tarpeen lausua enää silloin, kun kantaja on menettänyt intressin
riidanalaisen toimen kumoamiseen oikeudenkäynnin aikana tapahtuneen seikan vuoksi (ks. vastaavasti asia T-28/02, First Data
ym. v. komissio, määräys 17.10.2005, Kok., s. II‑4119, 36 ja 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), minkä vuoksi tämän toimen
kumoamisella sinänsä ei voi enää olla oikeusvaikutuksia (ks. vastaavasti asia T-25/96, Arbeitsgemeinschaft Deutscher Luftfahrt-Unternehmen
ja Hapag-Lloyd v. komissio, määräys 14.3.1997, Kok., s. II‑363, 16 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi on katsottu, että jos oikeussuojan tarve, johon kantaja vetoaa, liittyy tulevaan oikeudelliseen tilanteeseen, kantajan
on näytettävä toteen, että vaikutus tähän tilanteeseen on jo nyt varma (asia T-138/89, NBV ja NVB v. komissio, tuomio 17.9.1992,
Kok., s. II‑2181, 33 kohta ja asia T-141/03, Sniace v. komissio, tuomio 14.4.2005, Kok., s. II‑1197, 26 kohta).
Asiaa käsitellessään Cour de cassation katsoi, että kantajan teot eivät olleet rangaistavia. Se päätti siten lopullisesti
kantajaa vastaan aloitetun rikosmenettelyn, joka oli riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen pyynnön taustalla.
Riidanalaisen päätöksen kumoamisella sinänsä ei siten voi enää olla oikeusvaikutuksia. Cour de cassationin tuomion seurauksena
on nimittäin pidettävä mahdottomana, että parlamentti tekisi uuden päätöksen kantajan koskemattomuudesta esillä olevan asian
tosiseikkojen osalta, koska Cour de cassation on päättänyt, etteivät nämä teot olleet rangaistavia.
Kantajalla ei näin ollen ole enää intressiä riidanalaisen päätöksen kumoamiseen eikä kumoamisvaatimuksesta ole enää tarpeen
lausua.
Tätä johtopäätöstä eivät muuta kantajan vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen, jolla oli tarkoitus
pyytää kantajan mielipidettä Cour de cassationin 23.6.2009 antaman tuomion vaikutuksista.
Kantaja väittää unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen antamassaan vastauksessa, että hänen poliittista ryhmittymäänsä
kohtaan vihamielisten järjestöjen aloitteesta häntä vastaan on saatettu vireille toinen menettely sellaisen edustajien ryhmän,
johon hän kuuluu, julkaiseman lehdistötiedotteen vuoksi ja että koska hän on tässä yhteydessä vedonnut koskemattomuuteensa,
unionin yleisen tuomioistuimen olisi tarpeen lausua esillä olevasta asiasta.
Oikeuskäytännön mukaan kantajalla voi olla edelleen intressi vaatia toimielimen toimen kumoamista, jos väitetty lainvastaisuus
voi toistua tulevaisuudessa, sen asian olosuhteista riippumatta, joka johti kantajan nostamaan kanteeseen (ks. vastaavasti
edellä 60 kohdassa mainittu asia Wunenburger v. komissio, tuomion 50–52 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Vaikka oletettaisiin kantajan väitteen mukaisesti, että häntä vastaan on nostettu uusia syytteitä uusien seikkojen perusteella,
hän ei ole näyttänyt esillä olevassa asiassa väitetyn lainvastaisuuden voivan toistua tulevaisuudessa esillä olevan asian
olosuhteista riippumatta. Kantaja ei riitauta sovellettujen säännösten laillisuutta vaan väittää parlamentin soveltaneen niitä
lainvastaisesti tämän oikeudenkäynnin taustalla olevan asian olosuhteissa. Tästä seuraa, että edellä 68 kohdassa mainittua
oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa tässä asiassa ja että tämän vuoksi kantaja ei voi perustella oikeussuojan tarvettaan sillä,
että tämä lainvastaisuus voi toistua, riippumatta esillä olevan asian olosuhteista.
Kantaja vetoaa myös intressiin saada riidanalainen päätös kumotuksi, jotta hänen kunniansa loukkaamisesta aiheutuneen vahingon
korvaamista koskeva vaatimus voitaisiin todeta perustelluksi.
Pitää paikkansa, että oikeuskäytännön mukaan kumoamiskannetta ei ole jätettävä tutkimatta oikeussuojan tarpeen puuttumisen
vuoksi pelkästään sillä perusteella, että jos riidanalainen päätös kumotaan, päätöksen tehneen toimielimen olisi olosuhteiden
vuoksi mahdotonta täyttää perustamissopimuksen mukainen velvoitteensa. Tällaisessa tapauksessa kumoamiskanteella on yhä merkitystä
ainakin mahdollisen vahingonkorvauskanteen perustana (asia 76/79, Könecke Fleischwarenfabrik v. komissio, tuomio 5.3.1980,
Kok., s. 665, 9 kohta ja yhdistetyt asiat C-68/94 ja C-30/95, Ranska ym. v. komissio, tuomio 31.3.1998, Kok., s. I‑1375, 74
kohta).
On kuitenkin todettava, että käsiteltävässä asiassa kantaja on esittänyt vahingonkorvausvaatimuksen samanaikaisesti kumoamisvaatimuksensa
kanssa ja että unionin yleinen tuomioistuin voi näin ollen lausua parlamentin mahdollisesti tekemästä virheestä ilman, että
olisi tarpeen lausua kumoamisvaatimuksesta. Kantaja ei siten voi vedota tähän oikeuskäytäntöön perustellakseen oikeussuojan
tarvettaan.
Esillä olevan kanteen nostamisesta aiheutuneiden kulujen korvaaminen liittyy oikeudenkäyntikulujen arviointiin, eikä sekään
riitä perusteeksi kantajan intressille saada riidanalainen päätös kumotuksi.
Näin ollen ei ole tarpeen tutkia parlamentin esittämiä oikeudenkäyntiväitteitä ja voidaan todeta, ettei kumoamisvaatimuksesta
ole enää tarpeen lausua.
2.
Vahingonkorvausvaatimus

Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Parlamentti väittää, että kantaja ei ole esittänyt kanteessaan yhtään konkreettista seikkaa saati minkäänlaista todistetta,
joka osoittaisi, että asiassa täyttyvät seuraavat kolme kumulatiivista edellytystä, jotka synnyttävät sopimussuhteen ulkopuolisen
yhteisön vastuun: toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiassa syntynyt ja toiminnan ja väitetyn
vahingon välillä on syy-yhteys, ja että vahingonkorvausvaatimus on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Kantaja katsoo ensinnäkin näyttäneensä oikeudellisesti riittävällä tavalla toteen parlamentin toiminnan lainvastaisuuden ja
viittaa kumoamisvaatimuksensa tueksi esittämiinsä perusteisiin ja erityisesti siihen, että riidanalainen päätös on tehty selvästi
tarkoitukseen soveltumattoman oikeudellisen perustan perusteella. Toiseksi kantaja katsoo, että riidanalainen päätös aiheuttaa
hänelle henkistä kärsimystä ja merkitsee ”oikeudellista ajojahtia” ja että tämä kärsimys ilmenee hänen kunniaansa kohdistuvana
loukkauksena koko Ranskan ja kansainvälisen lehdistön tulkittua kieltäytymisen hänen koskemattomuutensa puolustamisesta parlamentin
paheksunnaksi. Kolmanneksi hän katsoo, että parlamentin lainvastaisen toimen ja siitä aiheutuneen vahingon välillä on syy-yhteys.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Työjärjestyksen 44 artiklan 1 kohdan c alakohdan mukaan kannekirjelmässä on mainittava muiden muassa oikeudenkäynnin kohde
ja yhteenveto kanteen oikeudellisista perusteista. Jotta kannekirjelmä, jolla vaaditaan korvausta vahingosta, joka yhteisön
toimielimen väitetään aiheuttaneen, täyttäisi nämä edellytykset, siinä on mainittava ne seikat, joiden perusteella voidaan
yksilöidä kantajan moittima toimielimen toiminta, syyt, joiden perusteella kantaja katsoo, että toiminnan ja väitetyn vahingon
välillä on syy-yhteys, sekä tämän vahingon laatu ja laajuus (ks. asia T-376/04, Polyelectrolyte Producers Group v. neuvosto
ja komissio, määräys 22.7.2005, Kok., s. II-3007, 54 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Näiden seikkojen on oltava riittävän
selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi tarvittaessa
antaa asiassa ratkaisun ilman täydentäviä tietoja. Jotta oikeusvarmuuden ja hyvän oikeudenkäytön toteutuminen varmistettaisiin,
kanne voidaan ottaa tutkittavaksi vain, jos ne olennaiset tosiseikat ja oikeudelliset seikat, joihin kanne perustuu, käyvät
ilmi ainakin pääpiirteittäin itse kannekirjelmästä, kunhan ne on esitetty johdonmukaisesti ja ymmärrettävästi (ks. asia T-308/05,
Italia v. komissio, tuomio 12.12.2007, Kok., s. II-5089, 72 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen on tarkistettava, ovatko kannekirjelmään sisältyvät seikat riittävän selviä ja täsmällisiä, jotta vastaaja voi
valmistella puolustuksensa ja unionin yleinen tuomioistuin lausua vahingonkorvausvaatimuksesta ilman täydentäviä tietoja.
On todettava, että erityisen yksityiskohtaisen kannekirjelmän lukemisen perusteella parlamentin toiminta on selvästi yksilöity,
siinä todetaan riidanalaisen päätöksen aiheuttavan kantajalle henkistä kärsimystä ja merkitsevän ”oikeudellista ajojahtia”,
ja se sisältää vaatimuksen parlamentin velvoittamisesta maksamaan 8 000 euroa korvauksena henkisestä kärsimyksestä.
Nämä seikat vaikuttavat riittäviltä, jotta parlamentti voi puolustautua ja unionin yleinen tuomioistuin lausua vahingonkorvausvaatimuksesta.
Vahingonkorvausvaatimus on näin ollen otettava tutkittavaksi.

Asiakysymys
Asianosaisten lausumat
Kantaja väittää, että parlamentin toiminta on lainvastaista ja että se on aiheuttanut hänelle henkistä kärsimystä, jonka osalta
hän on täsmentänyt kysymyksen olevan hänen kunniansa loukkaamisesta. Hän on esittänyt vahingon määräksi 8 000 euroa. Hän myöntää
kuitenkin, että Cour de cassationin antaman tuomion seurauksena osa tästä vahingosta on lakannut olemasta.
On huomattava kantajan väittävän, että parlamentti on ensinnäkin käyttänyt menettelyä väärin, toiseksi rikkonut pöytäkirjan
9 ja 10 artiklaa, kolmanneksi poikennut oikeudellisten asioiden valiokunnan vakiintuneesta käytännöstä yhtäältä sananvapauden
ja toisaalta fumus persecutionisin osalta, neljänneksi loukannut oikeusvarmuuden ja luottamuksensuojan periaatteita, viidenneksi
loukannut parlamentin jäsenen riippumattomuutta ja kuudenneksi jättänyt noudattamatta työjärjestyksensä määräyksiä menettelystä,
joka voi johtaa parlamentin jäsenen edustajantoimen menettämiseen.
Toisessa väitteessään kantaja vetoaa erityisesti siihen, että pöytäkirjan 9 artiklaa, joka koskee parlamentin jäsenten heidän
tehtäviään hoitaessaan ilmaisemia mielipiteitä tai äänestyksiä ja jonka parlamentti on hyväksynyt perustaksi päätökselleen
olla puolustamatta hänen koskemattomuuttaan, ei voida soveltaa käsiteltävässä asiassa, sillä kyseinen määräys koskee ainoastaan
täysistunnossa ja parlamentin elinten, kuten valiokuntien tai poliittisten ryhmien, kokouksissa ilmaistuja mielipiteitä ja
äänestyksiä eikä puoluekokouksessa tai vaalikampanjan yhteydessä ilmaistuja mielipiteitä.
Kantaja väittää, että sitä vastoin pöytäkirjan 10 artiklaa on sovellettava hänen tapaukseensa, sillä kyseinen määräys koskee
erityisesti toimia, jotka eivät ole mielipiteitä tai äänestyksiä, riippumatta siitä, onko ne toteutettu Euroopan parlamentin
puitteissa tai ei. Väitteet, joista häntä syytettiin, oli esitetty hänen edustamansa poliittisen puolueen tiloissa pidetyssä
lehdistötilaisuudessa, jolla oli tarkoitus osoittaa poliittisen toiminnan käynnistyminen kesätauon jälkeen.
Koska parlamentti on vedonnut ainoastaan pöytäkirjan 9 artiklaan, se on tehnyt kantajan mielestä oikeudellisen virheen.
Parlamentti väittää, että edellytykset yhteisön vastuun syntymiselle eivät ole täyttyneet ja että vaatimus on hylättävä perusteettomana.
Parlamentti on esittänyt kumoamisvaatimuksen yhteydessä esitetyn toimintansa lainvastaisuutta koskevan väitteen osalta ensinnäkin,
että kanne koskee todellisuudessa oikeudellisten asioiden valiokunnan laatimaa mietintöä, vaikka ainoastaan sen itse tekemä
päätös voi muodostaa parlamentin toimen, eikä parlamentin toimina voida pitää oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöön
sisältyvää päätösehdotusta saati sen perusteluja; toiseksi, että koska koskemattomuuden puolustamista koskevat toimet eivät
voi perustua suoraan pöytäkirjaan, valittu oikeudellinen perusta on se, joka ilmenee sen työjärjestyksestä ja koskee koskemattomuuden
puolustamista koskevien toimien hyväksymismenettelyä; kolmanneksi, että parlamentin päätös olla puolustamatta koskemattomuutta
olisi teoriassa voitu tehdä sekä pöytäkirjan 9 artiklan että sen 10 artiklan perusteella; neljänneksi, että kantajan väitteet
pöytäkirjan 10 artiklan soveltamisen tarpeellisuudesta eivät liity niinkään kysymykseen päätöksen oikeudellisesta perustasta
vaan pikemminkin sen aineelliseen arviointiin; viidenneksi, että pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa
ei viitata Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttiin ja että kantaja ei ole väittänyt, että parlamentin olisi pitänyt soveltaa
kyseistä Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia, vaan kantaja on väittänyt, että mahdollisella päätöksellä kantajan koskemattomuuden
puolustamisesta olisi pitänyt olla tässä perustuslain säännöksessä tarkoitettu vaikutus; kuudenneksi, että vaikka se olisi
voinut soveltaa tätä perustuslain säännöstä kantajan osalta, parlamentti olisi voinut tehdä harkintavaltansa rajoissa saman
päätöksen kuin riidanalainen päätös; seitsemänneksi, että Ranskan perustuslain 26 §:n 3 momenttia sovellettaessa olisi täytynyt
pohtia, olisiko parlamentin pitänyt toimia suoraan kyseisen kansallisen oikeuden säännöksen perusteella omassa työjärjestyksessään
määrätyn menettelyn noudattamisen sijaan, ja että vaikka parlamentti olisi toiminut kyseisen Ranskan perustuslain 26 §:n 3
momentin perusteella, se olisi voinut tehdä kielteisen päätöksen eikä kantajan oikeudellinen asema olisi siten muuttunut;
lisäksi esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämisestä tehdyn päätöksen vaikutukset olisivat lakanneet istuntokauden 2005/2006
lopussa eli vuoden 2006 maaliskuun toisena tiistaina – jollei parlamentti uusi päätöstä vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen
keskeyttämistä – toisin sanoen ennen kuin tribunal correctionnel antoi kantajaa koskevan tuomion; kahdeksanneksi, että kantaja
ei voi tehokkaasti vedota luottamuksensuojan periaatteen loukkaamiseen; yhdeksänneksi, että kantaja ei ole esittänyt mitään
näyttöä tukeakseen väitteitään, joiden mukaan riidanalaisella päätöksellä loukattaisiin hänen riippumattomuuttaan parlamentin
jäsenenä; ja vielä kymmenenneksi, että kantajan väitteet parlamentin työjärjestyksen 3 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan
rikkomisesta ovat täysin perusteettomia.
Syy-yhteyden osalta parlamentti väittää, ettei se ole mitenkään vastuussa siitä, että kolmannet osapuolet ovat tulkinneet
väärin riidanalaista päätöstä ja nähneet siinä olettaman kantajan syyllisyydestä.
Unionin yleisen tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan yhteisö on EY 288 artiklan toisessa kohdassa tarkoitetussa sopimussuhteen ulkopuolisessa
vastuussa elintensä lainvastaisesta toiminnasta aiheutuneesta vahingosta ainoastaan, jos seuraavat edellytykset täyttyvät:
toimielinten moitittu toiminta on lainvastaista, vahinko on tosiasiallisesti syntynyt ja toiminnan ja väitetyn vahingon välillä
on syy-yhteys (asia 26/81, Oleifici Mediterranei v. ETY, tuomio 29.9.1982, Kok., s. 3057, 16 kohta ja asia T‑175/94, International
Procurement Services v. komissio, tuomio 11.7.1996, Kok., s. II‑729, 44 kohta).
Nämä kolme yhteisön vastuun syntymisen edellytystä ovat kumulatiivisia (asia C-257/98 P, Lucaccioni v. komissio, tuomio 9.9.1999,
Kok., s. I‑5251, 14 kohta ja asia T-43/98, Emesa Sugar v. neuvosto, tuomio 6.12.2001, Kok., s. II‑3519, 59 kohta). Siten yhden
niistä täyttymättä jääminen riittää vahingonkorvauskanteen hylkäämiseen (asia T-146/01, DLD Trading v. neuvosto, tuomio 17.1.2003,
Kok., s. II‑6005, 74 kohta).
Käsiteltävässä asiassa on ensin tutkittava väitteet parlamentin toiminnan lainvastaisuudesta.
–       Parlamentin moitittu toiminta
Edellä 90 kohdassa mainituista, sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymisen edellytyksistä ensimmäisen osalta
oikeuskäytännössä edellytetään, että näytetään toteen sellaisen oikeussäännön riittävän ilmeinen rikkominen, jolla on tarkoitus
antaa oikeuksia yksityisille. Tämän edellytyksen osalta ratkaiseva peruste yhteisön oikeuden rikkomisen luokittelemiseksi
riittävän ilmeiseksi erityisesti silloin, kun toimielimellä on laaja harkintavalta, on sen harkintavallalle asetettujen rajojen
ilmeinen ja vakava ylittäminen. Jos kyseessä olevalla toimielimellä on huomattavan vähän tai ei ollenkaan harkintavaltaa,
jo pelkän yhteisön oikeuden rikkomisen voidaan katsoa olevan riittävän ilmeinen rikkominen (asia C-352/98 P, Bergaderm ja
Goupil v. komissio, tuomio 4.7.2000, Kok., s. I‑5291, 43 ja 44 kohta ja yhdistetyt asiat T-198/95, T-171/96, T‑230/97, T‑174/98
ja T‑225/99, Comafrica ja Dole Fresh Fruit Europe v. komissio, tuomio 12.7.2001, Kok., s. II‑1975, 134 kohta).
Vaikka pöytäkirjalla Euroopan yhteisöille tunnustetut erioikeudet ja vapaudet ovat luonteeltaan funktionaalisia, koska niillä
pyritään välttämään, että yhteisöjen toiminta ja riippumattomuus vaarantuisivat (asia 1/88 SA, Générale de Banque v. komissio,
määräys 11.4.1989, Kok., s. 857, 9 kohta ja asia C-2/88 IMM, Zwartveld ym., määräys 13.7.1990, Kok., s. I-3365, Kok. Ep. X,
s. 509, 19 kohta), ne on kuitenkin myönnetty nimenomaisesti parlamentin jäsenille sekä yhteisön toimielinten virkamiehille
ja muille toimenhaltijoille. Se, että erioikeuksista ja vapauksista on säädetty yhteisön yleisen edun perusteella, on perusteena
myös toimielimille annetulle vallalle tarvittaessa pidättää koskemattomuus, mutta se ei merkitse sitä, että kyseiset erioikeudet
ja vapaudet myönnettäisiin yksinomaan yhteisölle eikä myös sen virkamiehille, muille toimenhaltijoille sekä parlamentin jäsenille.
Pöytäkirjalla luodaan näin ollen asianomaisten henkilöiden hyväksi subjektiivinen oikeus, jonka noudattaminen varmistetaan
perustamissopimuksella käyttöön otetulla oikeussuojakeinojen järjestelmällä (ks. vastaavasti asia T-345/05, Mote v. parlamentti,
tuomio 15.10.2008, Kok., s. II-2849, 28 kohta; ks. analogisesti myös asia 6/60, Humblet v. Belgian valtio, tuomio 16.12.1960,
Kok., s. 1125, Kok. Ep. I, s. 47).
On huomattava, että parlamentin puhemiehelle 7.4.2005 osoittamassaan kirjeessä, jossa pyydetään kantajan parlamentaarisen
koskemattomuuden käsittelemistä oikeudellisten asioiden valiokunnassa, Romagnoli on viitaten pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen
kohdan a alakohtaan ilmoittanut, että Gollnischin parlamentaarinen koskemattomuus perustuu Ranskan perustuslain 26 §:ään,
jonka mukaan parlamentin kamari, johon parlamentin jäsen kuuluu, voi vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä.
Hän on näin ollen toiminut parlamentin työjärjestyksen 6 artiklan 3 kohdan perusteella puolustaakseen Gollnischin koskemattomuutta
tämän suostumuksella.
Istunnossa parlamentti myönsi, että Romagnolin pyyntö koski nimenomaisesti sitä, että parlamentti vaatisi esitutkinta- ja
syytemenettelyjen keskeyttämistä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja Ranskan perustuslain 26 §:n nojalla.
Kun parlamentti seurasi oikeudellisten asioiden valiokunnan sille tekemää ehdotusta olla puolustamatta Gollnischin koskemattomuutta
ja kun se riidanalaisessa päätöksessä viittasi tämän valiokunnan mietintöön esittämättä varaumia kyseiseen asiakirjaan sisältyvien
perustelujen osalta, parlamentti hyväksyi mietinnön perustelut kuin ominaan.
Tästä seuraa, että oikeudellisten asioiden valiokunnan mietinnön perusteluista esitetyn kritiikin on katsottava kohdistuvan
riidanalaisen päätöksen perusteluihin (ks. vastaavasti edellä 94 kohdassa mainittu asia Mote v. parlamentti, tuomion 59 kohta).
Oikeudellisten asioiden valiokunnan mietintöehdotuksista ilmenee seuraavaa:
–        ensimmäisessä mietintöehdotuksessa ehdotettiin kantajan koskemattomuuden puolustamista pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen
kohdan a alakohdan perusteella
–        toisessa mietintöehdotuksessa ehdotettiin pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaan perustuvan päättelyn perusteella,
ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta
–        kolmannessa mietintöehdotuksessa päädyttiin siihen, ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta pöytäkirjan 9 artiklan eikä
liioin 10 artiklan perusteella
–        mietinnön viimeisessä versiossa, sellaisena kuin oikeudellisten asioiden valiokunta ja sittemmin parlamentti sen hyväksyi,
päädyttiin siihen, ettei kantajan koskemattomuutta puolusteta, ja todettiin 1 kohdassa otsikon ”III Ehdotetun päätöksen perustelut”
alla oikeudellisten asioiden valiokunnan päättäneen, että esillä olevaa asia on tutkittava pöytäkirjan 9 artiklan perusteella.
Kun otetaan huomioon parlamentille esitetyn pyynnön sanamuoto, sillä sen tarkoituksena on esitutkinta- ja syytemenettelyjen
keskeyttäminen pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan ja Ranskan perustuslain 26 §:n nojalla, päättäessään
tutkia tämän pyynnön pelkästään pöytäkirjan 9 artiklan perusteella parlamentin on katsottava kieltäytyneen tutkimasta pyyntöä
pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan kannalta.
Parlamentilla on katsottava olevan laaja harkintavalta sen osalta, minkä suuntaisen päätöksen se aikoo tehdä käsiteltävässä
asiassa esitetyn kaltaisen pyynnön johdosta.
Koska käsiteltävässä asiassa parlamentille on esitetty pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella
esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä koskeva pyyntö, joka on täysin yksiselitteinen, kysymys siitä, oliko päätös
tehtävä pöytäkirjan 9 artiklan vai 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella, ei kuitenkaan kuulunut parlamentin
harkintavaltaan.
On huomattava, että parlamentti ei ole päättänyt hyväksyä tai olla hyväksymättä sille esitettyä pyyntöä, mikä olisi ollut
sen harkintavaltaan kuuluva päätös.
Parlamentti on sen sijaan vastannut sille esitettyyn pyyntöön siten, ettei se aikonut puolustaa kantajan koskemattomuutta
pöytäkirjan 9 artiklan perusteella.
Jättäessään lausumatta asiasta pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella parlamentti ei ole tehnyt
päätöstä mahdollisesta esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämisestä, sellaisena kuin siitä säädetään Ranskan perustuslain
26 §:n 3 momentissa.
Pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan määräyksissä edellytetään, että parlamentin jäsenten koskemattomuuden
laajuus ja sisältö heidän kotivaltioidensa alueella määritetään eri kansallisissa oikeusjärjestyksissä, joihin tässä määräyksessä
viitataan.
Kun otetaan huomioon, että edustajien valitsemisesta Euroopan parlamenttiin yleisillä välittömillä vaaleilla annetun säädöksen
(EYVL 1976, L 278, s. 5) 7 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan vuoden 2004 Euroopan parlamentin vaaleista alkaen
Euroopan parlamentin jäsenyys on yhteensopimaton kansallisen kansanedustuslaitoksen jäsenyyden kanssa, Euroopan parlamentin
on varmistettava pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa tarkoitetun koskemattomuuden tehokkuus, minkä parlamentti
myönsi istunnossa.
Koska edellä 94 kohdassa esitetyistä syistä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdassa, jonka tarkoituksena
on – yhdistettynä siinä tarkoitettuihin kansallisen oikeuden säännöksiin – säätää parlamentin jäsenten koskemattomuudesta
oman valtionsa alueella parlamentin istuntojen ajan, annetaan subjektiivinen oikeus siinä tarkoitetuille henkilöille, ja se
muodostaa siten oikeussäännön, jolla annetaan oikeuksia sen kohteena oleville parlamentin jäsenille, jättäessään lausumatta
asiasta pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohdan perusteella parlamentti on näin ollen rikkonut riittävän ilmeisellä
tavalla oikeussääntöä, jolla on tarkoitus antaa yksityisille oikeuksia.
Tämän vuoksi on tutkittava, täyttyvätkö muut sopimussuhteen ulkopuolisen yhteisön vastuun syntymiselle asetetut edellytykset,
jotka koskevat vahingon tosiasiallisuutta ja syy-yhteyttä.
–       Syy-yhteys
Sopimussuhteen ulkopuolista yhteisön vastuuta koskevan vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan syy-yhteyttä koskeva edellytys
täyttyy, jos kyseisen toimielimen syyksi luetun toiminnan ja väitetyn vahingon välillä on suora kausaalinen yhteys, joka kantajan
on näytettävä toteen. Yhteisön voidaan katsoa olevan vastuussa ainoastaan vahingosta, joka johtuu riittävän suoraan kyseisen
toimielimen lainvastaisesta toiminnasta (yhdistetyt asiat C‑363/88 ja C‑364/88, Finsider ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992,
Kok., s. I-359, 25 kohta ja asia C-255/06 P, Yedaş Tarim ve Otomotiv Sanayi ve Ticaret v. neuvosto ja komissio, määräys 5.7.2007,
61 kohta, ei julkaistu oikeustapauskokoelmassa), toisin sanoen tämän toiminnan on oltava vahingon keskeinen syy (ks. asia
T-201/99, Royal Olympic Cruises ym. v. neuvosto ja komissio, määräys 12.12.2000, Kok., s. II‑4005, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Yhteisön ei sen sijaan tarvitse korvata kaikkia elintensä toiminnasta aiheutuneita, kaukaisiakin vahingollisia seurauksia
(ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier frères ym. v. neuvosto,
tuomio 4.10.1979, Kok., s. 3091, 21 kohta).
Kantaja väittää, että edellä 83 kohdassa todetut lainvastaisuudet, joihin parlamentti on syyllistynyt, ovat perusteena kunnian
loukkaukselle, johon hän vetoaa.
On kuitenkin huomattava, että kantaja on unionin yleisen tuomioistuimen kirjalliseen kysymykseen 23.7.2009 antamassaan vastauksessa
täsmentänyt, että Cour de cassationin tuomio ei ollut täysin poistanut riidanalaisesta päätöksestä aiheutunutta henkistä kärsimystä.
Kantaja toteaa siten itse Ranskan viranomaisten häntä vastaan käymien menettelyjen olevan kyseisen vahingon tai osan siitä
taustalla.
Näin ollen lainvastaisuus, johon parlamentti on syyllistynyt – eli kieltäytyminen tutkimasta pyyntöä pöytäkirjan 10 artiklan
ensimmäisen kohdan a alakohdan kannalta ja siten jättäminen vastaamatta tällä perusteella – ei ole suora ja keskeinen syy
kantajan kunnian loukkaamiselle edes osittain.
Joka tapauksessa on vielä todettava, että riidanalaiseen päätökseen sisältyvä lainvastaisuus ei ole suora ja keskeinen syy
kunnian loukkaukselle, johon kantaja vetoaa.
Kuten kantaja myöntää kirjallisessa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen kysymykseen Cour de cassationin tuomiosta
tehtävistä johtopäätöksistä, jos parlamentti olisi perustanut päätöksensä pöytäkirjan 10 artiklan ensimmäisen kohdan a alakohtaan,
se olisi pätevästi voinut tehdä sekä päätöksen vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä että päätöksen olla
vaatimatta näiden menettelyjen keskeyttämistä.
Päätös vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä ei nimittäin ole välttämätön seuraus parlamentille tältä osin
esitetystä pyynnöstä, kun otetaan huomioon sen laaja harkintavalta asiassa.
Näin ollen se, että parlamentti on virheellisen oikeudellisen perustan perusteella jättänyt hyväksymättä sille esitetyn pyynnön
vaatia esitutkinta- ja syytemenettelyjen keskeyttämistä, ei voi olla suora ja keskeinen syy väitetylle vahingolle, mikäli
tämä vahinko näytettäisiin toteen.
Koska syy-yhteyttä ei ole näytetty toteen, vahingonkorvausvaatimus on näin ollen hylättävä perusteettomana, ilman että asiassa
olisi tarpeen tutkia viimeistä edellytystä yhteisön vastuun syntymiselle eli vahinkoa.

Oikeudenkäyntikulut
Kantaja vaatii, että parlamentti velvoitetaan korvaamaan sille 4 000 euroa avustajan palkkiosta ja kanteen valmistelusta aiheutuneista
kuluista. Se jättää vaatimuksensa hyväksymisen unionin yleisen tuomioistuimen harkintaan.
Parlamentti väittää, että kantajan vaatiman kaltaisesta kiinteämääräisestä maksusta ei ole määrätty työjärjestyksen 87 artiklassa
ja sitä seuraavissa artikloissa ja että vaatimus parlamentin velvoittamisesta oikeudenkäyntikulujen korvaamiseen on siten
jätettävä tutkimatta.
Työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan mukaan korvattaviksi oikeudenkäyntikuluiksi katsotaan asianosaisille asian käsittelystä
aiheutuneet välttämättömät kustannukset, erityisesti matka- ja oleskelukulut sekä asiamiehen, avustajan tai asianajajan palkkio.
Vaikka kantajalla ei tällä perusteella ole oikeutta kiinteämääräiseen summaan, hänen on katsottava vaatimuksellaan pyrkivän
siihen, että parlamentti velvoitettaisiin korvaamaan oikeudenkäyntikulut. Näin ollen sitä ei ole jätettävä tutkimatta.
Työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan
oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Työjärjestyksen 87 artiklan 6 kohdassa määrätään, että jos lausunnon antaminen asiassa raukeaa, unionin yleinen tuomioistuin
määrää oikeudenkäyntikuluista harkintansa mukaan.
Nyt käsiteltävän asian olosuhteissa on päätettävä, että parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja että se velvoitetaan
korvaamaan kaksi kolmasosaa kantajan oikeudenkäyntikuluista, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Lausunnon antaminen kumoamisvaatimuksesta raukeaa.
2)
Vahingonkorvausvaatimus hylätään.
3)
Euroopan parlamentti vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan kaksi kolmasosaa Bruno Gollnischin
oikeudenkäyntikuluista, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut.
4)
Gollnisch vastaa yhdestä kolmasosasta omia oikeudenkäyntikulujaan, joihin luetaan mukaan välitoimimenettelystä aiheutuneet
oikeudenkäyntikulut.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Julistettiin Luxemburgissa 19 päivänä maaliskuuta 2010.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.