CELEX: 62006CJ0463
Asetus (EY) N:o 44/2001
Toimivalta vakuutusasioissa
Vastuuvakuutus
Vahingon kärsineen suora kanne vakuutuksenantajaa vastaan
Kantajan kotipaikkaan perustuva toimivaltasääntö

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja
kauppaoikeuden alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 (EYVL 2001, L 12, s. 1) 9 artiklan 1 kohdan
b alakohdan ja 11 artiklan 2 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Jack Odenbreit, jonka kotipaikka on Saksassa ja joka on kärsinyt vahingon
Alankomaissa tapahtuneessa liikenneonnettomuudessa, ja tämän onnettomuuden aiheuttaneen henkilön vakuutusyhtiö, joka on rajavastuuyhtiö
FBTO Schadeverzekeringen NV (jäljempänä FBTO) ja jonka kotipaikka on Alankomaissa.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Asetus N:o 44/2001
Asetuksen N:o 44/2001 johdanto-osan 13 perustelukappaleen mukaan ”[vakuutussopimusten] osalta heikompaa osapuolta olisi suojeltava
hänen etujensa kannalta suotuisammilla tuomioistuimen toimivaltaa koskevilla säännöksillä kuin mitä yleiset säännökset edellyttävät”.
Vakuutusasioissa sovellettavista toimivaltasäännöistä säädetään asetuksen N:o 44/2001 II luvun 3 jaksossa, joka sisältää asetuksen
8–14 artiklan.
Asetuksen 9 artiklan 1 kohdan a ja b alakohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Kanne vakuutuksenantajaa vastaan, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, voidaan nostaa:
a)      sen jäsenvaltion tuomioistuimissa, missä hänen kotipaikkansa on, tai
b)      muussa jäsenvaltiossa vakuutuksenottajan, vakuutetun tai edunsaajan nostamien kanteiden osalta sen paikkakunnan tuomioistuimessa,
missä kantajan kotipaikka on – –”
Saman asetuksen 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.      Vastuuvakuutusta koskevassa asiassa kanne vakuutuksenantajaa vastaan voidaan nostaa myös siinä tuomioistuimessa, jossa vahingon
kärsinyt on nostanut kanteen vakuutettua vastaan, jos tuomioistuimen laki sen sallii.
2.      Vahingon kärsineen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan nostamaan kanteeseen sovelletaan 8, 9 ja 10 artiklan säännöksiä, milloin
tällainen suora kanne on luvallinen.
3.      Jos sellaiseen suoraan kanteeseen sovellettavan lain mukaan on sallittua nostaa kanne vakuutuksenottajaa tai vakuutettua vastaan,
sama tuomioistuin on toimivaltainen heidänkin osaltaan.”

Direktiivi 2000/26/EY
Moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevien jäsenvaltioiden lainsäädäntöjen lähentämisestä
ja neuvoston direktiivien 73/239/ETY ja 88/357/ETY muuttamisesta 16.5.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin
2000/26/EY (EYVL L 181, s. 65), sellaisena kuin se on muutettuna 11.5.2005 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä
2005/14/EY (EUVL L 149, s. 14; jäljempänä direktiivi 2000/26), 3 artiklassa, jonka otsikkona on ”Suora korvauksenvaatimisoikeus”,
säädetään seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on huolehdittava siitä, että 1 artiklassa tarkoitetulla vahingon kärsineellä on mainitussa artiklassa
tarkoitetuissa liikennevahingoissa oikeus vaatia korvausta suoraan vahingon aiheuttajalle vastuuvakuutuksen myöntäneeltä vakuutusyritykseltä.”
Lisäksi direktiivin 2000/26 johdanto-osan 16 a perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Vahingon kärsinyt voi – – asetuksen – – N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdan nojalla, kun se luetaan yhdessä 9 artiklan 1 kohdan
b alakohdan kanssa, nostaa kanteen vastuuvakuutuksen antajaa vastaan siinä jäsenvaltiossa, jossa hänen kotipaikkansa on.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Odenbreit joutui 28.12.2003 Alankomaissa liikenneonnettomuuteen FBTO:n vakuuttaman henkilön kanssa. Vahingon kärsineenä hän
nosti kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan Amtsgericht Aachenissa, joka on hänen kotipaikkansa tuomioistuin, asetuksen
N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdan ja 9 artiklan 1 kohdan b alakohdan nojalla.
Kyseinen tuomioistuin jätti 27.4.2005 antamallaan tuomiolla kanteen tutkimatta sillä perusteella, että saksalaisilla tuomioistuimilla
ei ollut kanteen tutkimiseen toimivaltaa. Odenbreit haki tähän tuomioon muutosta Oberlandesgericht Kölniltä. Tämä muutoksenhakutuomioistuin
katsoi 12.9.2005 antamallaan välituomiolla asetuksen N:o 44/2001 samojen säännösten perusteella, että saksalaiset tuomioistuimet
olivat toimivaltaisia käsittelemään vahingonkorvauskanteen.
FBTO haki välituomioon muutosta (Revision) Bundesgerichtshofilta.
Kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, Saksan oikeuskirjallisuudessa on esitetty toisistaan poikkeavia näkemyksiä siitä,
miten olisi tulkittava asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohtaa ja 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaa, jotka koskevat tuomioistuimen
toimivaltaa niiden kanteiden osalta, jotka vahingon kärsinyt on nostanut suoraan vakuutuksenantajaa vastaan.
Hallitsevan näkemyksen mukaan tällaiset suorat kanteet eivät ole asetuksen N:o 44/2001 8 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa
tarkoitettuja vakuutusasioita, koska vahingon kärsineen suora kanneoikeus ymmärretään Saksan kansainvälisessä yksityisoikeudessa
oikeutena, joka perustuu sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevaan asiaan eikä vakuutussopimukseen. Tällaisen
tulkinnan mukaan kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohta sisältää vain suppeassa mielessä tarkoitetut vakuutusasiat,
eikä tähän säännökseen sisältyvä edunsaajan käsite koske vahingon kärsinyttä. Vahingon kärsinyt ei voi tulla oikeudenkäynnin
asianosaiseksi asetuksen 11 artiklan 2 kohdan nojalla. Tätä käsitystä vastaan on esitetty toinen näkemys, jossa katsotaan,
että koska asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa viitataan tämän asetuksen 9 artiklaan, vahingon kärsineen kotipaikan
tuomioistuin on toimivaltainen käsittelemään kanteita, jotka vahingon kärsinyt on nostanut suoraan vastuuvakuutuksenantajaa
vastaan.
Bundesgerichtshof on samaa mieltä tästä viimeksi esitetystä tulkinnasta. Sen mukaan painavista syistä on katsottava, että
vahingon kärsinyt voi vedota oikeuteen nostaa kanne suoraan vakuutuksenantajaa vastaan kotipaikkansa tuomioistuimessa.
Koska kuitenkin oikeuskirjallisuudessa asetuksen N:o 44/2001 kyseisten säännösten tulkinnasta esitetyt näkemykset poikkeavat
toisistaan, Bundesgerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko – – asetuksen – – N:o 44/2001 – – 11 artiklan 2 kohdassa olevaa viittausta sen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan tulkittava
niin, että vahingon kärsinyt voi nostaa jäsenvaltion sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä hänen kotipaikkansa on, kanteen
suoraan vakuutuksenantajaa vastaan, jos tällainen suora kanne on luvallinen ja vakuutuksenantajan kotipaikka on jonkin jäsenvaltion
alueella?”

Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu

Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian vastapuoli, kaikki yhteisöjen tuomioistuimessa huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot sekä Euroopan yhteisöjen komissio
katsovat, että asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan tehtyä viittausta
on tulkittava siten, että vahingon kärsinyt voi nostaa kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan kotipaikkansa tuomioistuimessa
silloin, kun tällainen suora kanne on luvallinen ja kun vakuutuksenantajan kotipaikka on jonkin jäsenvaltion alueella.
Saksan hallitus ja komissio toteavat asetuksen N:o 44/2001 kyseisten säännösten sanamuodon mukaisen tulkinnan perusteella,
että koska asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tehdyn viittauksen nojalla tämän asetuksen 9 artiklan koko sisältöä
voidaan soveltaa vahingon kärsineen nostamiin kanteisiin, vahingon kärsinyttä ei ole tarpeen mainita nimenomaisesti artiklassa,
johon viitataan, koska muutoin kyseisen 11 artiklan 2 kohdassa tehty viittaus olisi turha. Puolan hallitus sitä vastoin väittää
saman tulkinnan perusteella, että vahingon kärsinyttä on pidettävä kyseisen asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitettuna
edunsaajana. Henkilö, joka saattaa kärsiä vahingon ja jolle maksettaisiin korvaus sen tapahtuman toteutuessa, jonka varalta
vakuutussopimus tehdään, ei nimittäin ole tätä sopimusta tehtäessä tiedossa. Tällaista henkilöä ei siis voida nimetä kyseisessä
sopimuksessa edunsaajaksi.
Pääasian vastapuoli, kaikki yhteisöjen tuomioistuimessa huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot sekä komissio katsovat, että
vakuutusasioissa sovellettavasta toimivallasta annettujen asetuksen N:o 44/2001 säännösten lähtökohtana on vaatimus suojella
taloudellisesti heikompaa osapuolta, ja tämä tulkintaperiaate mainitaan kyseisen asetuksen johdanto-osan 13 perustelukappaleessa
ja vahvistetaan yhteisöjen tuomioistuimen oikeuskäytännössä (ks. asia 201/82, Gerling Konzern Speziale Kreditversicherung
ym., tuomio 14.7.1983, Kok. 1983, s. 2503; asia C-412/98, Group Josi, tuomio 13.7.2000, Kok. 2000, s. I‑5925, 64 kohta ja
asia C-112/03, Société financière et industrielle du Peloux, tuomio 12.5.2005, Kok. 2005, s. I‑3707, 30 kohta). Kyseisen asetuksen
11 artiklan 2 kohdan tarkoituksena on siis juuri ulottaa saman asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa kantajan hyväksi
säädetty järjestelmä koskemaan vahingon kärsinyttä.
Saksan hallitus ja komissio korostavat tämän osalta, että kyseisen 11 artiklan 2 kohdan sisällyttäminen asetukseen N:o 44/2001
ilmentää yhteisön lainsäätäjän tahtoa antaa tätä asetusta koskevan komission ehdotuksen mukaisesti laajempaa suojaa kuin se,
josta määrätään tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyssä
yleissopimuksessa (EYVL 1972, L 299, s. 32; jäljempänä Brysselin yleissopimus), niiden henkilöiden hyväksi, jotka ovat vakuutusasioissa
heikommassa asemassa.
Pääasian vastapuoli, kaikki yhteisöjen tuomioistuimessa huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot sekä komissio korostavat lopuksi,
että tällainen tulkinta vahvistetaan direktiivissä 2000/26 ja erityisesti sen johdanto-osan 16 a perustelukappaleessa. Ne
toteavat, että kun yhteisön lainsäätäjä sisällytti tämän perustelukappaleen kyseiseen direktiiviin asetuksen N:o 44/2001 antamisen
jälkeen, se ei säätänyt tämän asetuksen säännösten sitovasta tulkinnasta vaan tarjosi erittäin painavan argumentin sen näkemyksen
puolesta, että vahingon kärsineen kotipaikan tuomioistuin katsotaan toimivaltaiseksi.

Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Aluksi on palautettava mieleen, että asetuksen N:o 44/2001 II luvun 3 jaksossa, joka sisältää 8–14 artiklan, säädetään vakuutusasioissa
sovellettavaa toimivaltaa koskevista säännöistä niiden sääntöjen lisäksi, joista säädetään asetuksen saman luvun 1 jaksoon
sisältyvissä yleisissä säännöksissä.
Kyseisessä 3 jaksossa säädetään useista toimivaltasäännöistä vakuutuksenantajaa vastaan nostettujen kanteiden osalta. Siinä
säädetään erityisesti, että kanne vakuutuksenantajaa vastaan, jonka kotipaikka on jäsenvaltiossa, voidaan nostaa sen jäsenvaltion
tuomioistuimissa, missä hänen kotipaikkansa on (9 artiklan 1 kohdan a alakohta), vakuutuksenottajan, vakuutetun tai edunsaajan
nostamien kanteiden osalta sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä kantajan kotipaikka on (9 artiklan 1 kohdan b alakohta),
ja asiassa, joka koskee vastuuvakuutusta tai kiinteää omaisuutta koskevaa vakuutusta, sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä
vahinko sattui (10 artikla).
Vastuuvakuutuksesta on todettava, että asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa viitataan kyseisiin toimivaltasääntöihin
niiden kanteiden osalta, jotka vahingon kärsinyt on nostanut suoraan vakuutuksenantajaa vastaan.
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämään kysymykseen vastaamiseksi on siis määriteltävä sen viittauksen ulottuvuus,
joka asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tehdään tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan. Erityisesti on
selvitettävä, onko viittausta tulkittava siten, että siinä myönnetään vain viimeksi mainitussa säännöksessä mainituille tuomioistuimille,
eli vakuutuksenottajan, vakuutetun tai edunsaajan kotipaikan tuomioistuimille, toimivalta käsitellä kanne, jonka vahingon
kärsinyt on nostanut suoraan vakuutuksenantajaa vastaan, vai voidaanko tällaiseen suoraan kanteeseen soveltaa kyseisen viittauksen
nojalla kantajan kotipaikkaan perustuvaa toimivaltasääntöä, josta säädetään asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa.
Tämän osalta on todettava, että tässä viimeksi mainitussa säännöksessä ei pelkästään myönnetä toimivaltaa siinä lueteltujen
henkilöiden kotipaikan tuomioistuimille, vaan pikemminkin siinä säädetään kantajan kotipaikkaan perustuvasta toimivaltasäännöstä
ja siis myönnetään kyseisille henkilöille oikeus nostaa kanne vakuutuksenantajaa vastaan oman kotipaikkansa tuomioistuimessa.
Jos siis asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan tehtyä viittausta tulkittaisiin
siten, että vahingon kärsinyt voi viittauksen perusteella nostaa kanteen vain tämän viimeksi mainitun säännöksen nojalla toimivaltaisissa
tuomioistuimissa eli vakuutuksenottajan, vakuutetun tai edunsaajan kotipaikan tuomioistuimissa, tällainen tulkinta olisi suoraan
vastoin kyseisen 11 artiklan 2 kohdan sanamuotoa. Viittauksella kyseisen säännön soveltamisalaa laajennetaan siten, että se
koskee vakuutuksenottajan, vakuutetun tai vakuutussopimuksen edunsaajan lisäksi myös muita vakuutuksenantajaa vastaan toimivia
kantajaryhmiä. Viittauksen tehtävänä on siis lisätä kyseisen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan sisältyvään kantajien luetteloon
henkilöt, jotka ovat kärsineet vahingon.
Tämän osalta on todettava, että kyseisen toimivaltasäännön soveltaminen vahingon kärsineen nostamaan suoraan kanteeseen ei
voi riippua siitä, että vahingon kärsinyt katsotaan asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa tarkoitetuksi
edunsaajaksi, koska tähän säännökseen kyseisen asetuksen 11 artiklan 2 kohdassa tehdyn viittauksen nojalla toimivaltasääntö
voidaan ulottaa koskemaan asioita, joiden kantaja ei kuulu mihinkään kyseisessä säännöksessä mainituista ryhmistä.
Tällainen päättely perustuu myös pääasiassa kyseessä olevien säännösten teleologiseen tulkintaan. Asetuksen N:o 44/2001 johdanto-osan
13 perustelukappaleen mukaan nimittäin tämän asetuksen tarkoituksena on varmistaa heikommille osapuolille parempi suoja kuin
mitä yleiset toimivaltasäännökset mahdollistavat (ks. vastaavasti em. asia Group Josi, tuomion 64 kohta; em. asia Société
financière et industrielle du Peloux, tuomion 40 kohta ja asia C-77/04, GIE Réunion européenne ym., tuomio 26.5.2005, Kok.
2005, s. I‑4509, 17 kohta). Jos nimittäin vahingon kärsineeltä evättäisiin oikeus nostaa kanne oman kotipaikkansa tuomioistuimessa,
hän jäisi vaille sitä suojaa vastaavaa suojaa, joka kyseisessä asetuksessa myönnetään muille vakuutusasioissa heikompina osapuolina
pidetyille, joten tällaisen oikeuden epääminen olisi vastoin asetuksen tarkoitusta. Lisäksi on huomattava, että kuten komissio
perustellusti toteaa, asetuksella N:o 44/2001 on vahvistettu tällaista suojaa verrattuna suojaan, joka perustui Brysselin
yleissopimuksen soveltamiseen.
Tällainen tulkinta saa tukea moottoriajoneuvojen käyttöön liittyvän vastuun varalta otettavaa vakuutusta koskevan direktiivin
2000/26 sanamuodosta, sellaisena kuin tämä direktiivi on asetuksen N:o 44/2001 voimaantulon jälkeen muutettuna direktiivillä
2005/14. Yhteisön lainsäätäjä nimittäin säätää direktiivin 2000/26 3 artiklassa, että vahingon kärsineellä on jäsenvaltioiden
oikeusjärjestyksissä oikeus vaatia korvausta suoraan vakuutusyritykseltä, ja lisäksi se viittaa kyseisen direktiivin johdanto-osan
16 a perustelukappaleessa nimenomaisesti asetuksen N:o 44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan ja 11 artiklan 2 kohtaan mainitakseen
vahingon kärsineen oikeuden nostaa kanne vakuutuksenantajaa vastaan kotipaikkansa tuomioistuimessa.
Lopuksi on todettava vahingon kärsineen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan nostaman kanteen luonnehdinnan seurauksista, joista
on, kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee, esitetty Saksan oikeudessa toisistaan poikkeavia käsityksiä, että asetuksen N:o
44/2001 9 artiklan 1 kohdan b alakohdassa säädetyn toimivaltasäännön soveltaminen tällaiseen kanteeseen ei tule mahdottomaksi
sen takia, että tällainen kanne luonnehditaan kansallisessa oikeudessa sellaiseksi sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta
koskevaksi kanteeksi, joka liittyy sopimusperusteisten oikeussuhteiden ulkopuoliseen oikeuteen. Tällaisen kanteen luonne kansallisessa
oikeudessa ei nimittäin ole merkityksellinen sovellettaessa kyseisen asetuksen säännöksiä, koska kyseiset toimivaltasäännöt
sisältyvät jaksoon, eli kyseisen asetuksen II luvun 3 jaksoon, joka koskee yleisesti vakuutusasioita ja joka on erillinen
siitä jaksosta, eli saman luvun 2 jaksosta, joka koskee erityistä toimivaltaa sopimusta koskevassa asiassa ja sopimukseen
perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa. Asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa asetetaan kyseisen toimivaltasäännön
soveltamiselle ainoastaan se edellytys, että suorasta kanteesta säädetään kansallisessa oikeudessa.
Esitettyyn kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että viittausta, joka asetuksen N:o 44/2001 11 artiklan
2 kohdassa tehdään tämän asetuksen 9 artiklan 1 kohdan b alakohtaan, on tulkittava siten, että vahingon kärsinyt voi nostaa
kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan jäsenvaltiossa olevan kotipaikkansa tuomioistuimessa silloin, kun tällainen suora
kanne on luvallinen ja kun vakuutuksenantajan kotipaikka on jonkin jäsenvaltion alueella.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Viittausta, joka tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden tunnustamisesta ja täytäntöönpanosta siviili- ja kauppaoikeuden
alalla 22.12.2000 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 44/2001 11 artiklan 2 kohdassa tehdään tämän asetuksen 9 artiklan 1
kohdan b alakohtaan, on tulkittava siten, että vahingon kärsinyt voi nostaa kanteen suoraan vakuutuksenantajaa vastaan jäsenvaltiossa
olevan kotipaikkansa tuomioistuimessa silloin, kun tällainen suora kanne on luvallinen ja kun vakuutuksenantajan kotipaikka
on jonkin jäsenvaltion alueella.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.