CELEX: 62002CJ0264
Direktiivit 87/102/ETY ja 90/88/ETY
Kulutusluotto
Kuluttajalle ilmoittaminen
Todellinen vuosikorko
Vaihtuva korkokanta
Sopimuksen voimassaolon jatkaminen

Tribunal d’instance de Vienne on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 5.7.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut
yhteisöjen tuomioistuimeen 18.7.2002, EY 234 artiklan nojalla neljä ennakkoratkaisukysymystä kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden
lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22 päivänä joulukuuta 1986 annetun neuvoston direktiivin 87/102/ETY
(EYVL 1987, L 42, s. 48), sellaisena kuin se on muutettuna 22.2.1990 annetulla neuvoston direktiivillä 90/88/ETY (EYVL L 61,
s. 14; jäljempänä direktiivi), tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Ranskan oikeuden mukaan perustettu yhtiö Cofinoga Mérignac SA
(jäljempänä Cofinoga) ja Sylvain Sachithanathan ja jossa on kyse viimeksi mainitun henkilön ja kyseisen yhtiön välillä tehdyn
luottosopimuksen nojalla suoritettavien summien maksamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
Direktiiviä sovelletaan sen 1 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan luottosopimukseen, jolla tarkoitetaan sopimusta, jonka
mukaan ”luotonantaja myöntää tai lupaa myöntää kuluttajalle luottoa maksun lykkäyksen, lainan tai muun sellaisen taloudellisen
järjestelyn muodossa”.
Direktiivin 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä ei sovelleta:
– –
e)
luottoon, jonka luotto- tai rahoituslaitos myöntää ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä.
Tällaisiin luottoihin sovelletaan kuitenkin 6 artiklan säännöksiä.
– – .”
Direktiivin 3 artiklassa säädetään, että jokaisessa ilmoituksessa, jossa tarjotaan luottoa ja jossa mainitaan korkokanta tai
jokin luotosta aiheutuvia maksuja tarkoittava luku, on myös mainittava todellinen vuosikorko.
Direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Luottosopimus on tehtävä kirjallisesti. Kuluttajalle on annettava kirjallinen sopimuskappale.
2. Kirjallisessa sopimuksessa on mainittava:
a)
todellinen vuosikorko;
b)
ehdot, joiden nojalla todellista vuosikorkoa voidaan muuttaa.
Jos todellista vuosikorkoa ei voida ilmoittaa, kuluttajalle on annettava kirjallisessa sopimuksessa riittävät tiedot. Niihin
on sisällytettävä ainakin 6 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetut tiedot.”
Direktiivin 1 a artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetään, että todellinen vuosikorko lasketaan liitteessä olevan matemaattisen
kaavan avulla. Saman artiklan 4 kohdan a alakohdan mukaan todellinen vuosikorko on laskettava silloin, ”kun luottosopimus
tehdään”.
Direktiivin 6 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1. Edellä 2 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetyn poikkeuksen estämättä kuluttajalle on silloin, kun on sovittu luotosta,
jonka luotto- tai rahoituslaitos myöntää ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä, ilmoitettava joko
sopimusta tehtäessä tai sitä ennen:
–
mahdollinen luottoraja,
–
vuotuinen korkokanta ja maksut, jotka veloitetaan sopimuksen tekemisestä lähtien, sekä ehdot, joiden perusteella niitä voidaan
muuttaa,
–
sopimuksen irtisanomisehdot.
Tiedot on vahvistettava kirjallisesti.
2. Lisäksi kuluttajalle on sopimuksen voimassaoloaikana ilmoitettava kaikista vuotuista korkokantaa tai veloitettavia maksuja
koskevista muutoksista silloin, kun tällaisia muutoksia tapahtuu. – –
– – .”
Kansallinen lainsäädäntö
Kulutusluottoja koskevat tärkeimmät säännökset ovat kuluttajansuojalain L.311-1–L.311-37 §:ssä. Pääasian kannalta ovat merkityksellisiä
seuraavat säännökset:
L.311-8 §:
”Luottosopimukset – – on tehtävä kahtena kappaleena luotonsaajalle annettavasta luottotarjouksesta ilmenevien ehtojen mukaisesti
– – .”
L.311-9 §:
”Kun kyse on luotosta, jota käytetään joko luottokortin avulla tai ilman sitä ja joka antaa luotonsaajalle mahdollisuuden
käyttää myönnettyä luottoa erissä valitseminaan ajankohtina, luotonantajalla on velvollisuus tehdä luottotarjous vain alkuperäisestä
sopimuksesta.
Luottotarjouksessa on ilmoitettava, että sopimus on voimassa yhden vuoden ja että sen voimassaoloa voidaan jatkaa ja että
luotonantajan on kolmea kuukautta ennen voimassaolon päättymistä ilmoitettava sopimuksen voimassaolon jatkamisen edellytykset.
– – ”
L.311-10 §:
”Luottotarjouksessa
– –
2)
on mainittava luoton määrä – – ja tarvittaessa sen todellinen vuosikorko ja korkojen lisäksi veloitettavien kiinteiden maksujen
kokonaismäärä – –
– – .”
L.311-37 §:
”Tribunal d’instance on toimivaltainen ratkaisemaan tämän luvun soveltamiseen liittyvät riidat. Kanne on nostettava kanteennosto-oikeuden
menettämisen uhalla kahden vuoden kuluessa sen perusteena olevasta tapahtumasta – – .”
Kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan luottosopimuksen voimassaolon jatkamista ei Ranskan oikeudessa pidetä
alkuperäisen sopimuksen jatkamisena vaan uuden sopimuksen tekemisenä.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Cofinoga myönsi 1.7.1993 tehdyllä sopimuksella Sylvain Sachithanathanille yhden vuoden pituisen, vaihtuvakorkoisen ja jatkettavissa
olevan luoton, jota voitiin käyttää erissä luottokortilla ja jota maksettiin takaisin kuukausierissä.
Lainaerien jäätyä maksamatta Cofinoga haastoi 19.11.2001 Sachithanathanin Tribunal d’instance de Vienneen vaatien, että velallinen
velvoitetaan maksamaan jäljellä olevan velan määrä korkoineen ja sopimussakkoineen. Vastaaja ei saapunut oikeuteen.
Tribunal d’instance de Vienne kehotti Cofinogaa esittämään selvityksen siitä, että sopimuksen voimassaoloa oli säännönmukaisesti
jatkettu kuluttajansuojalain L.311-9 §:ssä säädetyin tavoin alkuperäisen yhden vuoden pituisen voimassaolon päättymisestä
lähtien.
Tutustuttuaan Cofinogan esittämiin huomautuksiin Tribunal d’instance de Vienne päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen
tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko direktiivejä [87/102/ETY] ja [90/88/ETY] tulkittava siten, että niissä asetetaan kansallisille tuomioistuimille velvollisuus
suosia sellaista kansallisen oikeuden tulkintaa, jonka mukaan kulutusluottoja myöntävien elinten on annettava kuluttajan asemassa
olevalle luotonottajalle kirjallisesti tiedoksi voimassa oleva todellinen vuosikorko ennen jokaista sellaisen määräajoin jatkettavissa
olevan luottosopimuksen voimassaolon jatkamista, jonka korko on määrätty vaihtuvaksi?
2)
Onko näitä direktiivejä tulkittava siten, että niissä asetetaan kansallisille tuomioistuimille velvollisuus suosia sellaista
kansallisen oikeuden tulkintaa, jonka mukaan kulutusluottojen myöntäjien on ennen jokaista tällaisen sopimuksen voimassaolon
jatkamista ilmoitettava kuluttajalle sopimuslauseke, jonka mukaan kyseinen todellinen vuosikorko on vaihtuva?
3)
Onko näitä direktiivejä tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on niiden mukaisesti suosittava sellaista kansallisen
oikeuden tulkintaa, jonka mukaan kansalliset tuomioistuimet voivat luotonantajan nostamaa suorituskannetta tutkiessaan ottaa
ilman ajallista rajoitusta huomioon viran puolesta tai kuluttajan esittämänä pätemättömyysperusteen, jonka mukaan kulutusluottosopimus
on tehty tai sitä on jatkettu sääntöjenvastaisella tavalla, eli esimerkiksi perusteen, jonka mukaan sopimuksessa ei mainita
todellista vuosikorkoa?
4)
Jos vastaus on kieltävä, onko kyseisiä direktiivejä tulkittava siten, että kansallisten tuomioistuinten on niiden mukaisesti
suosittava sellaista kansallisen oikeuden tulkintaa, jonka mukaan kansalliset tuomioistuimet voivat olla soveltamatta sellaista
kansallisen oikeuden säännöstä, jonka mukaan yleisestä sääntelystä poikkeavan määräajan päätyttyä kuluttaja ei saa esittää
eikä tuomioistuin saa viran puolesta ottaa huomioon pätemättömyysperustetta, jonka mukaan kulutusluottosopimus on tehty tai
sitä on jatkettu sääntöjenvastaisella tavalla, koska tämän määräajan soveltamisella rajoitettaisiin poikkeuksellisesti kuluttajan
kanneoikeuksia ja koska kuluttajansuojan tehokkuutta loukattaisiin?”
Ennakkoratkaisukysymykset
Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys
Kahdella ensimmäisellä ennakkoratkaisukysymyksellä kansallinen tuomioistuin haluaa pääasiallisesti selvittää, onko direktiiviä
tulkittava siten, että joka kerta, kun luottokortin avulla erissä käytettävää, kuukausierinä takaisin maksettavaa vaihtuvakokorkoista
luottoa koskevan määräaikaisen luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan ehtojen pysyessä muuttumattomina, luotonantajalla on
velvollisuus ilmoittaa luotonsaajalle kirjallisesti voimassa oleva todellinen vuosikorko ja ne ehdot, joiden nojalla sitä
voidaan muuttaa.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Cofinoga ja Ranskan hallitus katsovat, että näihin kysymyksiin on vastattava kieltävästi. Yhdistyneen kuningaskunnan hallitus
yhtyy tähän näkemykseen ainakin siinä tapauksessa, että sopimuksen uudistamista voidaan pitää alkuperäisen sopimuksen voimassaolon
jatkamisena.
Niiden mukaan silloin, kun kyse on riidanalaisen sopimuksen kaltaisesta sopimuksesta, direktiivin 4 artiklassa luotonantajalle
asetettu ilmoittamisvelvollisuus ei ole voimassa sopimuksen voimassaoloa jatkettaessa. Tältä osin ne nojautuvat sekä direktiivin
4 artiklan sanamuotoon, josta niiden mukaan ilmenee, että siinä tarkoitetaan sopimuksentekoajankohtaa, että kyseisen artiklan
tavoitteeseen, joka niiden mukaan on se, että kuluttaja voisi arvioida luoton hinnan ja verrata sitä muihin tarjouksiin ennen
sopimuksen tekoa.
Cofinoga ja Ranskan sekä Yhdistyneen kuningaskunnan hallitukset katsovat, vaikkakin eri syistä, että myöskään luotonantajalle
direktiivin 6 artiklan perusteella kuuluvaa ilmoittamisvelvollisuutta ei voida soveltaa pääasiassa. Cofinoga ja Yhdistyneen
kuningaskunnan hallitus katsovat tämän soveltamatta jättämisen johtuvan siitä, että tätä säännöstä sovelletaan ainoastaan
ennakkonostoihin muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä, eikä riidanalainen sopimus kuulu tähän ryhmään. Ranskan hallituksen
mielestä direktiivin 6 artiklassa säädetään yleisesti sovellettavasta järjestelmästä, joka on sovellettavissa kaikkiin direktiivin
soveltamisalaan kuuluviin sopimuksiin mutta joka koskee yksinomaan sellaista tilannetta, jossa sopimusta on muutettu ja joka
ei sen mukaan vastaa niitä olosuhteita, joissa riidanalaisen sopimuksen voimassaoloa on jatkettu.
Belgian hallitus ja komissio puolestaan ehdottavat, että kahteen ensimmäisen kysymykseen vastattaisiin myöntävästi.
Belgian hallitus toteaa Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksen esittämää varauksellista näkemystä edelleen kehitellessään,
että luottosopimuksen voimassaolon jatkamista pidetään Ranskan oikeudessa uuden sopimuksen tekemisenä. Sen mukaan tästä seuraa,
että luotonantajan on annettava direktiivin 4 artiklassa säädetyt tiedot aina, kun sopimuksen voimassaoloa jatketaan.
Komissio katsoo, että direktiivin 4 ja 6 artiklassa säädetään yleisesti sovellettavasta järjestelmästä ja että niitä on näin
ollen sovellettava samanaikaisesti. Se muistuttaa, että sopimus on 4 artiklan mukaan laadittava kirjallisesti ja siinä on
mainittava todellinen vuosikorko ja että kuluttajalle on 6 artiklan mukaan sopimuksen voimassaoloaikana ilmoitettava vuotuisen
korkokannan muutoksista tai muutoshetkellä veloitettavista maksuista, ja päättelee tästä, että kuluttajalle on ilmoitettava
joka kerta ennen sopimuksen voimassaolon jatkamista korkokannan muutoksista.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset huomioon ottaen ensin on tutkittava, onko direktiivin 4 artiklaa tulkittava
siten, että luotonantajan on ilmoitettava kuluttajalle todellinen vuosikorko, jos luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan
sen ehtojen pysyessä muuttumattomina.
Direktiivin 4 artiklasta ei nimenomaisesti ilmene, minä ajankohtana siinä säädetty ilmoitus on annettava kuluttajalle. Tämän
säännöksen rakenne ei kuitenkaan jätä tässä suhteessa epäilyksen varaa. Koska direktiivin 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään,
että luottosopimus on tehtävä kirjallisesti ja että siinä on mainittava todellinen vuosikorko ja ehdot, joiden nojalla sitä
voidaan muuttaa, siinä viitataan selvästi luottosopimuksen tekoajankohtaan. Tätä näkemystä tukee direktiivin 1 a artikla,
jossa vahvistetaan todellisen vuosikoron laskentatapa ja jonka 4 kohdan a alakohdassa täsmennetään, että se on laskettava,
”kun luottosopimus tehdään”.
Koska direktiivin 4 artiklan sanamuodolla sen enempää kuin tällä säännöksellä käyttöön otetun järjestelmän yleisellä rakenteellakaan
ei voida tukea tulkintaa, jonka mukaan todellinen vuosikorko olisi ilmoitettava kuluttajalle, kun luottosopimuksen voimassaoloa
jatketaan sen ehtojen pysyessä muuttumattomina, on syytä tutkia, edellyttävätkö direktiivin yleiset tavoitteet sitä, että
kuluttajalle ilmoitetaan tästä tuona ajankohtana.
Tältä osin on syytä muistuttaa, että kuten direktiivin perustelukappaleista ilmenee, sen antamisella on ollut kaksi tavoitetta,
joita ovat toisaalta kulutusluottoja koskevien yhteismarkkinoiden luominen (kolmas, neljäs ja viides perustelukappale) ja
toisaalta tällaisia luottoja ottavien kuluttajien suojaaminen (kuudes, seitsemäs ja yhdeksäs perustelukappale) (asia C-208/98,
Berliner Kindl Brauerei, tuomio 23.3.2000, Kok. 2000, s. I-1741, 20 kohta).
Luoton kokonaiskustannusten ilmoittaminen kuluttajalle siten, että korkokanta on laskettu yhden ainoan matemaattisen kaavan
mukaisesti, on tässä suhteessa oleellisen tärkeää. Tällä ilmoittamisella, jonka direktiivin 3 artiklan mukaan on tapahduttava
jo ilmoitteluvaiheessa, myötävaikutetaan markkinoiden avoimuuteen, koska kuluttajalla on sen avulla mahdollisuus vertailla
luottotarjouksia. Toisaalta kuluttajalla on sen ansiosta mahdollisuus arvioida sitoumuksensa ulottuvuutta.
Näiden tavoitteiden valossa, ja kuten julkisasiamies toteaa ratkaisuehdotuksensa 53 kohdassa, on selvää, että kyseinen tieto
on erityisen hyödyllinen, jos se ilmoitetaan kuluttajalle sopimuksen tekemistä edeltävän ratkaisevan vaiheen aikana. Myöhemmässä
vaiheessa, kuten jatkettaessa sopimusta ehtojen pysyessä muuttumattomina, tämä tieto, joka jo on ilmoitettu, ei näytä enää
niin olennaiselta.
Tästä seuraa, että koska tältä osin ei ole olemassa nimenomaista säännöstä ja koska olemassa ei ole sellaisia seikkoja, joiden
nojalla voitaisiin päätellä, että direktiivin 4 artiklaa pitää direktiivin yleisen rakenteen tai tavoitteiden nojalla tulkita
laajentavasti, tätä artiklaa ei voida tulkita siten, että luotonantajalla olisi velvollisuus ilmoittaa kuluttajalle todellinen
vuosikorko, kun luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan sen ehtojen pysyessä muuttumattomina.
Se seikka, että kansallisen tuomioistuimen antamien tietojen mukaan luottosopimuksen voimassaolon jatkamista ei Ranskan oikeudessa
pidetä alkuperäisen sopimuksen jatkamisena vaan uuden sopimuksen tekemisenä, ei vaikuta tähän päätelmään. Kuten julkisasiamies
on ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa todennut, direktiivin yhdenmukaistamistavoite häviäisi kokonaan, jos sen säännöksiä pitäisi
tulkita ottaen huomioon jonkin jäsenvaltion kansallisen oikeuden erityispiirteet.
Direktiivin 4 artiklan tulkinta huomioon ottaen on seuraavaksi tutkittava, onko direktiivin 6 artiklaa tulkittava siten, että
luotonantajan on ilmoitettava kuluttajalle todellinen vuosikorko, jos luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan sen ehtojen
pysyessä muuttumattomina.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset huomioon ottaen ensin on määritettävä tämän säännöksen soveltamisala.
Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään, että ”edellä 2 artiklan 1 kohdan e alakohdassa säädetyn poikkeuksen estämättä
kuluttajalle on silloin, kun on sovittu luotosta, jonka luotto- tai rahoituslaitos myöntää ennakkonostoina muulta avistatililtä
kuin luottokorttitililtä”, ilmoitettava, ”joko sopimusta tehtäessä tai sitä ennen”, jäljempänä tässä säännöksessä mainitut
sopimuksen erityisehdot. Saman artiklan 2 kohdassa lisätään, että ”lisäksi kuluttajalle on sopimuksen voimassaoloaikana ilmoitettava
kaikista vuotuista korkokantaa tai veloitettavia maksuja koskevista muutoksista silloin, kun tällaisia muutoksia tapahtuu”.
Näin 6 artiklan sanamuodosta ilmenee selvästi, että 2 kohdassa tarkoitetaan samoja sopimuksia kuin 1 kohdassa.
Niin direktiivin 2, 4 ja 6 artiklan sanamuodosta kuin näillä säännöksillä käyttöön otetun järjestelmän yleisestä rakenteestakin
ilmenee yhtä selvästi, että direktiivin 6 artiklalla ilmaistaan erityissääntö, jota sovelletaan vain yhteen sopimustyyppiin,
joka lisäksi ei kuulu direktiivin yleisten säännösten soveltamisalaan.
Direktiivin 2 artiklan 1 kohdan e alakohdassa nimittäin suljetaan tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle luotot, jotka
on myönnetty ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä. Kun kyse on avistatililtä tehtävinä ennakkonostoina
myönnetyistä luotoista, luotonantajan on direktiivin 6 artiklan 2 kohdan mukaan annettava kuluttajalle tietoja, joista ei
säädetä tämän direktiivin 4 artiklassa, kun taas 6 artiklan 1 kohdan mukaan luotonantajan on annettava kuluttajalle siinä
luetellut tiedot, joiden joukossa ei ole todellista vuosikorkoa.
Lisäksi direktiivin 4 artiklan 2 kohdan toisessa alakohdassa säädetään, että jos todellista vuosikorkoa ei voida ilmoittaa
sopimusta tehtäessä, kuluttajalle on annettava kirjallisessa sopimuksessa ”riittävät tiedot”, joihin on sisällyttävä ”ainakin
6 artiklan 1 kohdan toisessa luetelmakohdassa tarkoitetut tiedot”. Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 73 kohdassa
todennut, tällainen nimenomainen maininta ei olisi tarpeen, jos 6 artiklaa sovellettaisiin ilman muuta kaikkiin direktiivin
soveltamisalaan kuuluviin sopimuksiin.
Tästä seuraa, että direktiivin 6 artiklaa sovelletaan vain siinä erityisesti tarkoitettuihin sopimuksiin eli luottoihin, jotka
on myönnetty ennakkonostoina muulta avistatililtä kuin luottokorttitililtä.
On kiistatonta, ettei riidanalainen sopimus kuulu tähän ryhmään.
Näin ollen direktiivin 6 artiklassa säädetyllä järjestelmällä ei voi olla merkitystä päätettäessä, minkälainen tiedonantovelvollisuus
luotonantajalla on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa tilanteessa.
Edellä esitettyjen seikkojen valossa ensimmäiseen ja toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava siten, että direktiivissä
ei edellytetä, että joka kerta, kun luottokortin avulla erissä käytettävää, kuukausierinä takaisinmaksettavaa vaihtuvakorkoista
luottoa koskevan määräaikaisen luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan ehtojen pysyessä muuttumattomina, luotonantajalla olisi
velvollisuus ilmoittaa luotonsaajalle kirjallisesti voimassa oleva todellinen vuosikorko ja ne ehdot, joiden nojalla sitä
voidaan muuttaa.
Kolmas ja neljäs ennakkoratkaisukysymys
Ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen kolmanteen ja neljänteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan, Belgian ja Yhdistyneen kuningaskunnan hallituksille ja komissiolle
aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen
tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen
tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (viides jaosto)
on ratkaissut Tribunal d’instance de Viennen 5.7.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
Kulutusluottoja koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 22 päivänä joulukuuta
1986 annetussa neuvoston direktiivissä 87/102/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 22.2.1990 annetulla neuvoston direktiivillä
90/88/ETY, ei edellytetä, että joka kerta, kun luottokortin avulla erissä käytettävää, kuukausierinä takaisin maksettavaa
vaihtuvakorkoista luottoa koskevan määräaikaisen luottosopimuksen voimassaoloa jatketaan ehtojen pysyessä muuttumattomina,
luotonantajalla olisi velvollisuus ilmoittaa luotonsaajalle kirjallisesti voimassa oleva todellinen vuosikorko ja ne ehdot,
joiden nojalla sitä voidaan muuttaa.
Jann
Timmermans
von Bahr
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä maaliskuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.