CELEX: 62008CJ0222
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Direktyva 2002/22/EB (Universaliųjų paslaugų direktyva)
Elektroniniai ryšiai
Tinklai ir paslaugos
12 straipsnis
Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas sąnaudų apskaičiavimas
Socialinis universaliųjų paslaugų komponentas
13 straipsnis
Įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas finansavimas
Pripažinimas, kad egzistuoja nepagrįstai didelė prievolė

Komisija prieš Prancūziją
(C‑220/07, 31 punktas).
Komisija dar atkreipia dėmesį į tai, kad Instituto kompetencija, kaip ji apibrėžta Belgijos teisės aktuose, yra per daug siaura,
nes nenumatyta, kad jis gali pripažinti, jog dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsiranda nepagrįstai didelė prievolė.
Galiausiai Komisija išreiškia nusistebėjimą dėl to, kad Belgijos įstatymų leidėjas veikė kaip nacionalinė reguliavimo institucija
vieninteliu telekomunikacijų direktyvų aspektu – vertindamas dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsirandančios nepagrįstai
didelės prievolės buvimą, nors 2005 m. birželio 13 d. įstatyme nebuvo nagrinėjama ši situacija, apie kurią, be to, priešingai
nei numato 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų
bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) (OL L 108, p. 33; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t.,
p. 349, toliau – Pagrindų direktyva) 3 straipsnio 4 dalies reikalavimai, nebuvo skelbiama šia prasme, ir nors Belgijos konstitucine
teise pagrįstais argumentais negali būti veiksmingai remiamasi.
Remdamasi institucinės autonomijos principu, EB 249 straipsniu, taip pat Direktyvos 2002/21 vienuolikta konstatuojamąja dalimi
ir 2 bei 3 straipsniais, Belgijos Karalystė tvirtina, kad niekas nedraudžia, jog remdamasis savo konstitucine sistema Belgijos
parlamentas veiktų kaip nacionalinė reguliavimo institucija, kad pripažintų dėl universaliųjų paslaugų teikimo atsirandančios
nepagrįstai didelės prievolės buvimą.
Belgijos Karalystės teigimu, įstatymų leidybos keliu nustatant, kaip reikia suprasti nepagrįstai didelę prievolę, išvengiama
nevienodo įvairių operatorių, kurie visi nuo šiol turi taikyti socialinius tarifus ir dėl to patiria nuostolių, nes šie tarifai
yra mažesni už normalią kainą, vertinimo. Taigi visos grynosios sąnaudos, kurių priverstos patirti teikti universaliąsias
paslaugas paskirtosios įmonės kaip šių paslaugų teikėjos, turi būti laikomos nepagrįstai didele prievole, ir dėl to jas reikia
kompensuoti.
Belgijos Karalystė paaiškina, kad nacionalinei reguliavimo institucijai priskirtos funkcijos, susijusios su socialinių universaliųjų
paslaugų teikimu, buvo paskirstytos tarp įstatymų leidėjo ir Instituto, kuris, būdamas vykdančiąja institucija, pagal įstatymu
nustatytus kriterijus nustato kiekvieno operatoriaus teisę į kompensaciją.
Belgijos Karalystė pažymi, kad tokia liberalizuota specifinių socialinių universaliųjų paslaugų sistema, kokia nagrinėjama
šiuo atveju, kai visi operatoriai yra paskirti šių paslaugų teikėjais, prisideda prie nuolatinės konkurencijos tarp operatorių
ir suteikia vartotojams didelės naudos.
Kaip nurodo Belgijos Karalystė, vis dėlto geram tokios sistemos veikimui reikia, kad visi operatoriai turėtų garantijas, susijusias
su galimybe gauti kompensaciją. Šiuo tikslu numatyta kompensacija padengia teisėtų nuolaidų, kurias jie privalėjo suteikti
tam, kad patenkintų socialinių abonentų poreikius, sumą tiek, kiek proporciniu atžvilgiu viršijama atitinkama jų užimama rinkos
dalis. Taip apibrėžtos grynosios sąnaudos atitinka tai, kas Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies trečioje pastraipoje vadinama
„sąnaudomis, priskiriamomis <...> konkretiems galutiniams paslaugų gavėjams ar jų grupėms, kurie gali būti aptarnaujami tik
<...> tokiomis sąnaudomis, kurios viršija įprastas komercines normas“.
Dėl Komisijos argumento, jog Belgijos teisės aktuose nenumatomas galbūt nepagrįstai didelio prievolės, išplaukiančios iš universaliųjų
paslaugų įpareigojimų, pobūdžio patikrinimas, Belgijos Karalystė nurodo, kad įstatymų leidėjas manė, jog prievolė yra nepagrįstai
didelė, jeigu patiriamos grynosios sąnaudos ir pateikiama finansavimo paraiška. Bet koks kitas nepagrįstai didelio prievolės
pobūdžio vertinimas Belgijos sistemos atveju reikštų konkurencijos tarp atitinkamų įmonių iškraipymą, nes nors joms visoms
tenka tokie patys įpareigojimai, teisę prašyti kompensacijos turi tik kai kurios jų.
Be to, prieš priimant sprendimą dėl nepagrįstai didelio šios prievolės pobūdžio Institutas pagal Direktyvos 2002/22 IV priedo
A dalį apskaičiavo grynąsias sąnaudas, susidarančias dėl socialinių universaliųjų paslaugų teikimo. Šis skaičiavimas pirmą
kartą buvo atliktas 2002 m., vėliau aktualizuotas 2005 m., atsižvelgiant, be kita ko, į galimą komercinį pranašumą, kurį
Belgacom
galėjo turėti dėl tuo metu turėto monopolio.
Dėl Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 2 dalyje įtvirtinto skaidrumo reikalavimo Belgijos Karalystė pažymi, kad galutinis sprendimas
dėl grynųjų sąnaudų apskaičiavimo buvo paskelbtas 2005 m. gegužės 18 d. Instituto interneto svetainėje.
Be to, įstatymų leidėjo įsikišimas buvo būtinas dėl konstitucinių reikalavimų, nes nustatyta kompensacijų operatoriams tvarka
turi būti laikoma mokesčių sistema.
Direktyva 2002/22 nustatoma pareiga atlikti vienintelį galbūt nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio įvertinimą, kuris vėliau
lemtų bendro finansavimo mechanizmo, koks nurodytas šios direktyvos 13 straipsnio 2 dalyje, nustatymą. Belgijos Karalystės
teigimu, Komisija nepagrįstai neatsižvelgė į esminį skirtumą, kuris yra tarp, pirma, grynųjų sąnaudų apskaičiavimo priimant
sprendimą dėl galbūt nepagrįstai didelio prievolės pobūdžio ir kompensavimo mechanizmą numatantį sprendimą, kuris buvo vienkartinis
veiksmas, atliktas priimant 2005 m. birželio 13 d. įstatymą, ir, antra, grynųjų sąnaudų apskaičiavimo pagal šio įstatymo priedo
45a straipsnį, kuris yra kasmet kompensacijos pervedimo visiems atitinkamiems operatoriams tikslais atliekama operacija.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad Direktyva 2002/22 siekiama sukurti suderintą reguliavimo sistemą, kuri elektroninių ryšių sektoriuje
užtikrintų universaliųjų paslaugų, t. y. apibrėžto minimalaus paslaugų rinkinio teikimą visiems galutiniams paslaugų gavėjams
už prieinamą kainą. Remiantis šios direktyvos 1 straipsnio 1 dalimi, vienas iš šios direktyvos tikslų yra visoje Europos bendrijoje
užtikrinti geros kokybės viešai prieinamas paslaugas veiksmingos konkurencijos ir laisvo pasirinkimo sąlygomis (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
28 punktas).
Remdamosi šios direktyvos 3 straipsnio 2 dalimi valstybės narės, laikydamosi objektyvumo, skaidrumo, proporcingumo ir nediskriminavimo
principų, nustato veiksmingiausią ir tinkamiausią būdą, kuris užtikrintų universaliųjų paslaugų įgyvendinimą, ir stengiasi
kuo labiau mažinti rinkos iškraipymus, kartu saugodamos visuomenės interesus (minėto Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
29 punktas).
Kaip nurodoma Direktyvos 2002/22 ketvirtoje konstatuojamojoje dalyje, teikiant universaliąsias paslaugas, kai kurios paslaugos
kai kuriems galutiniams paslaugų gavėjams gali būti teikiamos skirtingomis nei rinkos kainomis. Dėl šios priežasties Bendrijos
teisės aktų leidėjas numatė, kaip matyti iš tos pačios direktyvos aštuonioliktos konstatuojamosios dalies, jog tais atvejais,
kai įrodoma, kad nuostolinga vykdyti universaliųjų paslaugų įpareigojimus arba kad grynosios sąnaudos viršija įprastas komercines
normas, valstybės narės prireikus turėtų nustatyti tokių įpareigojimų grynųjų sąnaudų finansavimo mechanizmus.
Taigi, remiantis Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies pirma pastraipa, kai nacionalinės reguliavimo institucijos mano,
kad šios direktyvos 3–10 straipsniuose nurodytų universaliųjų paslaugų teikimas paskirtosioms įmonėms gali būti nepagrįstai
didelė prievolė, jos turi apskaičiuoti universaliųjų paslaugų teikimo grynąsias sąnaudas.
Reikia konstatuoti, kad nors Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos ir IV priedo nuostatose ir nustatomos
taisyklės, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos tais atvejais, kai nacionalinės
reguliavimo institucijos konstatavo, jog toks teikimas gali būti nepagrįstai didelė prievolė, nei iš minėto 12 straipsnio
1 dalies, nei iš kurios nors kitos šios direktyvos nuostatos neišplaukia, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas būtų ketinęs
pats nustatyti sąlygas, kurioms esant tokios reguliavimo institucijos turėtų iš anksto manyti, jog toks teikimas gali būti
nepagrįstai didelė prievolė.
Esant tokioms aplinkybėms, nustačiusi sąlygas, pagal kurias turi būti nusprendžiama, ar minėta prievolė yra nepagrįstai didelė,
Belgijos Karalystė nepažeidė įsipareigojimų pagal šios direktyvos 12 straipsnį.
Tačiau iš Direktyvos 2002/22 13 straipsnio nuostatų matyti, kad tik remdamosi šios direktyvos 12 straipsnyje nurodytu universaliųjų
paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimu nacionalinės reguliavimo institucijos gali konstatuoti, jog įmonei, paskirtai
teikti universaliąsias paslaugas, tenka iš tiesų nepagrįstai didelė prievolė ir kad valstybės narės tokios įmonės prašymu
turi priimti sprendimą patvirtinti šių sąnaudų kompensavimo sąlygas.
Remiantis Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto ir šios direktyvos IV priedo nuostatomis, toks
apskaičiavimas turi būti atliekamas kiekvienai iš teikti universaliąsias paslaugas paskirtų įmonių.
Kadangi išvada, jog šių paslaugų teikimas yra nepagrįstai didelė prievolė vienai ar kelioms iš šių įmonių, yra pirminė sąlyga
tam, kad valstybės narės taikytų šiai ar šioms įmonėms tenkančių sąnaudų kompensavimo mechanizmus, reikia nustatyti, kaip
turi būti suprantama „nepagrįstai didelė prievolė“, nes ši sąvoka Direktyvoje 2002/22 neapibrėžta.
Šiuo atžvilgiu iš Direktyvos 2002/22 21 konstatuojamosios dalies matyti, kad Bendrijos teisės aktų leidėjas ketino susieti
grynųjų sąnaudų, kurios įmonei gali susidaryti dėl universaliųjų paslaugų teikimo, padengimo mechanizmus su per didelės prievolės
šiai įmonei buvimu. Šiomis aplinkybėmis manydamas, kad universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos visoms atitinkamoms
įmonėms nebūtinai yra per didelė prievolė, jis ketino atmesti galimybę, jog bet kokios universaliųjų paslaugų teikimo grynosios
sąnaudos automatiškai suteikia teisę į kompensaciją. Tokiomis aplinkybėmis nepagrįstai didelė prievolė, kurios buvimą turi
pripažinti nacionalinė reguliavimo institucija prieš skirdama bet kokią kompensaciją, yra prievolė, kuri kiekvienai atitinkamai
įmonei yra per didelė, kad ši įmonė galėtų ją įvykdyti, atsižvelgiant į visus jos rodiklius, visų pirma įrangos lygį, ekonominę
ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos dalį.
Nors Direktyvoje 2002/22 nesant paaiškinimo šiuo klausimu nacionalinė reguliavimo institucija turi bendrai ir objektyviai
nustatyti kriterijus, leidžiančius nustatyti ribas, kurias viršijus, atsižvelgiant į ankstesniame punkte nurodytus požymius,
prievolė gali būti laikoma per didele, pripažinti, jog prievolė teikti universaliąsias paslaugas yra nepagrįstai didelė, ši
reguliavimo institucija minėtos direktyvos 13 straipsnio taikymo tikslais galėtų tik jei konkrečiai išanalizuotų kiekvienos
atitinkamos įmonės situaciją atsižvelgdama į šiuos kriterijus.
Jeigu nacionalinė reguliavimo institucija konstatuoja, kad vienai ar kelioms universaliųjų paslaugų teikėjomis paskirtoms
įmonėms tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir jei bent viena iš šių įmonių paprašo už tai kompensacijos, valstybė narė turi
taikyti šiuo tikslu reikalingus mechanizmus, numatytus Direktyvos 2002/22 13 straipsnio 1 dalies a punkte, pagal kurį ši kompensacija,
be to, turi būti susieta su pagal šios direktyvos 12 straipsnį apskaičiuotomis grynosiomis sąnaudomis.
Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad valstybės narės, laikydamosi iš Direktyvos 2002/22 išplaukiančių įsipareigojimų,
negali pripažinti, jog universaliųjų paslaugų teikimas iš tiesų yra nepagrįstai didelė kompensuotina prievolė, tenkanti visoms
įmonėms, kurios privalo teikti šias paslaugas, prieš tai neapskaičiavusios grynųjų sąnaudų ir neįvertinusios, ar šios sąnaudos
minėtai įmonei yra per didelė prievolė. Be to, jos negali priimti kompensavimo tvarkos, pagal kurią kompensacija nebūtų susieta
su šiomis grynosiomis sąnaudomis.
Pirmojo ieškinio pagrindo pagrįstumą reikia įvertinti atsižvelgiant būtent į šiuos motyvus.
Iš 2005 m. birželio 13 d. įstatymo 74 straipsnio, išaiškinto 2007 m. balandžio 25 d. įstatyme, išplaukia, jog tam, kad būtų
galima daryti išvadą, jog socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimas yra nepagrįstai didelė prievolė, Belgijos
įstatymų leidėjas manė, kad jeigu apskaičiuojant šių paslaugų grynąsias sąnaudas buvo atsižvelgta į bet kokią netiesioginę
naudą, įskaitant nematerialią naudą, kuri gali būti gaunama teikiant šias paslaugas, „kiekviena deficitinė situacija, susidaranti
remiantis grynųjų sąnaudų apskaičiavimu, <...> yra nepagrįstai didelė prievolė“. Iš to paties 74 straipsnio matyti, jog minėtas
įstatymų leidėjas nusprendė, kad jeigu paaiškėja, jog operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius yra didesnis nei tarifų
nuolaidų skaičius, atitinkantis jo dalį bendroje viešojo telefono ryšio paslaugų rinkos apyvartoje, šis operatorius gauna
kompensaciją, kurios dydis nustatomas atsižvelgiant į šį skirtumą.
Taigi 2005 m. priimdamas sprendimą dėl nepagrįstai didelio prievolės teikiant universaliąsias paslaugas taikyti socialinius
tarifus pobūdžio Belgijos įstatymų leidėjas rėmėsi Instituto 2002 m. Nuomone dėl istoriniam operatoriui –
Belgacom SA
– tenkančių sąnaudų ir susijusia su 2003 metų prognozėmis.
Kaip matyti iš šio sprendimo 44 punkte padarytos išvados, nors 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nuo šiol visi telekomunikacijų
paslaugų operatoriai įpareigojami siūlyti socialinius tarifus, niekas nedraudžia nacionalinei reguliavimo institucijai remiantis
minėtais duomenimis vertinti, kad universaliųjų paslaugų teikimo sąnaudos „gali“ būti nepagrįstai didelė prievolė Direktyvos
2002/22 12 straipsnio prasme.
Tačiau neatrodo, kad nepagrįstai didelės prievolės nustatymo, suteikiančio teisę gauti kompensaciją, sąlygos, kokios numatytos
minėtame įstatyme, atitiktų Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje įtvirtintus reikalavimus.
Iš tiesų, pirma, manydamas, kad kiekviena deficitinė situacija, susidaranti apskaičiuojant grynąsias sąnaudas, yra „nepagrįstai
didelė prievolė“, Belgijos įstatymų leidėjas iškart suteikė teisę į kompensaciją operatoriams, kurių atveju dėl jiems nustatytų
įpareigojimų teikti universaliąsias paslaugas tenkančios grynosios sąnaudos vis dėlto nėra per didelė prievolė, nors iš to,
kas nurodyta šio sprendimo 49 punkte, matyti, kad jei deficitinė situacija yra prievolė, ji nebūtinai yra per didelė visiems
operatoriams.
Antra, šio per didelio prievolės, susijusios su universaliųjų paslaugų teikimu, pobūdžio vertinimas suponuoja tai, kad reikia
konkrečiai įvertinti ir grynąsias sąnaudas, tenkančias kiekvienam atitinkamam operatoriui dėl tokio tiekimo, ir visus tokio
operatoriaus rodiklius, pavyzdžiui, jo įrangos lygį, ekonominę ir finansinę situaciją bei užimamą rinkos dalį, kaip tai matyti
iš šio sprendimo 47 ir 49 punktų. Tačiau Belgijos Karalystė neįrodė ir iš jokių Teisingumo Teismui pateiktų bylos dokumentų
neišplaukia, kad Belgijos įstatymų leidėjas, priimdamas sprendimą, jog universaliųjų paslaugų teikimas yra nepagrįstai didelė
prievolė, nagrinėjamu atveju būtų atsižvelgęs į visus šiuos rodiklius.
Trečia, numatant, kad bet kokios sąnaudos, tenkančios dėl to, jog operatoriaus suteiktų tarifų nuolaidų skaičius proporciniu
atžvilgiu viršija jo užimamą rinkos dalį, automatiškai turi būti kompensuojamos, 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nustatomas
mechanizmas, kuris reiškia kompensaciją be sąsajos su universaliųjų paslaugų teikimo grynosiomis sąnaudomis, kaip jos buvo
apskaičiuotos taikant Direktyvos 2002/22 12 straipsnį.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad pirmasis Komisijos kaltinimas tiek, kiek jis grindžiamas Direktyvos 2002/22 13 straipsnyje
įtvirtintų įsipareigojimų nesilaikymu, yra pagrįstas.

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimu
Šalių argumentai
Antrajame kaltinime Komisija teigia, pirma: kadangi, remiantis Belgijos teisės aktais, universaliųjų paslaugų teikimo grynųjų
sąnaudų apskaičiavimas grindžiamas hipotetiniais nuostoliais, kurių suma lygi sumai, atitinkančiai suteiktų tarifų nuolaidų
skaičių, proporciniu atžvilgiu viršijantį atitinkamo operatoriaus užimamą rinkos dalį, neatsižvelgiama į realias sąnaudas,
kurių įmonė iš tiesų būtų vengusi, jeigu jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai. Toks požiūris prieštarauja
ir Direktyvos 2002/22 12 straipsniui, ir iš jos IV priedo A dalies išplaukiančiam įsipareigojimui.
Antra, Komisijos teigimu, Belgijos teisės aktuose numatytame apskaičiavimo būde neatsižvelgiama į komercinę naudą, kurią gauna
paskirtoji įmonė, nors Direktyva 2002/22 nustatoma, kad apskaičiuojant grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama į naudą,
kurią gali duoti universaliųjų paslaugų teikimas, įskaitant nematerialią naudą.
Be to, Komisija dar tvirtina, kad Belgijos Karalystė klaidingai manė, jog sąvokos „pajamos“ ir „sąnaudos“ yra sinonimai. Tačiau
tai, kad teikėjas gauna mažiau pajamų, nes turi pasiūlyti socialinį tarifą, yra aspektas, nesusijęs su klausimu, kokios papildomos
sąnaudos jam tenka dėl universaliųjų paslaugų įpareigojimo.
Iš tiesų šiam teikėjui tenkančios realios papildomos sąnaudos, t. y. sąnaudos, kurių jis išvengtų, jei nebūtų įpareigotas
pasiūlyti socialinio tarifo, nebūtinai atitinka nuolaidų, kurias jis turi suteikti, dydį. Šios sąnaudos priklauso, pirma,
nuo atitinkamo operatoriaus sąnaudų struktūros, kuri savo ruožtu priklauso nuo jo teikiamų paslaugų tipo, ir, antra, nuo šio
operatoriaus situacijos savo klientų atžvilgiu. Taigi gali būti didelis skirtumas tarp papildomų sąnaudų, tenkančių istoriniam
operatoriui dėl to, kad jis ir toliau teikia tam tikriems socialiniams klientams paslaugas fiksuoto ryšio linija, įrengta
prieš daugelį metų, ir papildomų sąnaudų, tenkančių naujam operatoriui, kuris prijungia prie savo tinklo naujus socialinius
klientus.
Galiausiai dėl komercinės naudos apskaičiavimo Komisija mano, kad teiginys, jog operatoriai iš principo negauna jokios netiesioginės
komercinės naudos, nepagrindžiamas jokiu aiškiu įrodymu. Kadangi Institutas niekuomet neatliko grynųjų sąnaudų apskaičiavimo
(su
Belgacom
susiję 2002 m. atlikti skaičiavimai turi būti laikomi pasenusiais ir netinkamais), jokiu būdu negalima daryti išvados, kad
įpareigojimas pasiūlyti socialinius tarifus nesuteikia komercinės naudos jokiam operatoriui.
Nurodžiusi, kad apskaičiavimo metodas visiškai atitinka Direktyvos 2002/22 reikalavimus, Belgijos Karalystė paaiškina, jog
Belgijos sistemoje universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos atitinka skirtumą tarp pajamų, kurias universaliųjų paslaugų
teikėjas gautų įprastomis komercinėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis gauna pritaikius nuolaidas, numatytas įstatymuose
asmenims, kuriems taikomas socialinis tarifas.
Vieninteliai finansiniai nuostoliai, kurių operatorius galėjo išvengti, jeigu jam nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų
įpareigojimai, yra privalomos tarifų nuolaidos. Iš tiesų, jei neatsižvelgiama į taikomo tarifo tipą, operatoriai siūlo tą
pačią paslaugą visiems esamiems abonentams.
Jeigu kiekvienas viešojo telefono ryšio operatorius yra įpareigotas teikti vartotojams universaliąsias paslaugas, netiesioginė
komercinė nauda operatoriui negali būti identifikuota. Bet kuriuo atveju galima nauda būtų potencialiai vienoda visiems operatoriams.
Be to, kaip teigia atsakove esanti valstybė narė, nors išvada, kad istorinis operatorius turėjo didelį komercinį pranašumą,
palyginti su kitais operatoriais, pateisino 2007 m. balandžio 25 d. įstatymo 200 straipsniu įterpto 2005 m. birželio 13 d.
įstatymo priedo 45a straipsnio, kuriuo buvo nustatytas šio istorinio operatoriaus gaunamos kompensacijos sumažinimo mechanizmas,
priėmimą, šis mechanizmas nereiškia pripažinimo, kad toks pranašumas galėjo egzistuoti ir kitų operatorių atveju.
Belgijos Karalystė tvirtina, kad, atsižvelgiant į Direktyvos 2002/22 IV priedo tekstą, apskaičiuojant grynąsias sąnaudas gali
būti atsižvelgiama į dvi sąnaudų rūšis, būtent į nuostolius, susidariusius dėl to, kad universaliųjų paslaugų sąnaudų nepadengia
pajamos, ir į sąnaudas, kurias lemia skirtumai, palyginti su įprastomis komercinėmis sąlygomis.
Todėl Belgijos įstatymų leidėjo įtvirtintas požiūris, kad grynosiomis sąnaudomis laikomos nuolaidos, palyginti su įprastomis
komercinėmis sąlygomis, kurias socialinių universaliųjų paslaugų teikėjai turi suteikti socialiniams abonentams, atitinka
Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies tekstą. Kaip nurodo Belgijos Karalystė, priešingas sprendimas liberalizuotoje Belgijos
sistemoje lemtų konkurencijos tarp telekomunikacijų paslaugas teikiančių įmonių iškraipymą, nes jos visos būtų priverstos
teikti socialines nuolaidas, tačiau gautų skirtingas kompensacijas.
Dėl komercinės naudos patikrinimo Belgijos Karalystė nurodo, pirma, kad
Belgacom
grynosios sąnaudos buvo apskaičiuotos atsižvelgiant į komercinį pranašumą, kurį ši įmonė galėjo turėti iš universaliųjų paslaugų
teikimo dėl tuo metu šioje srityje turėto monopolio, ir, antra, kad po universaliųjų paslaugų liberalizavimo kasmetinės grynosios
sąnaudos apskaičiuojamos nustatant kompensacijos, mokėtinos kiekvienam prašymą dėl kompensacijos pateikusiam operatoriui,
dydį. Liberalizuotos Belgijos sistemos analizė parodo, kad netiesioginė komercinė nauda, kurią operatoriai gali gauti iš socialinių
nuolaidų suteikimo, yra potencialiai vienoda visiems operatoriams.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia primintina, kad pagal Direktyvos 2002/22 IV priedo A dalies nuostatas universaliųjų paslaugų teikimo grynosios
sąnaudos – tai skirtumas tarp paskirtosios įmonės grynųjų sąnaudų, kai ji dirba teikdama universaliąsias paslaugas, ir jos
grynųjų sąnaudų, kai ji dirba tokių paslaugų neteikdama. Remiantis tomis pačiomis nuostatomis, šiuo atžvilgiu reikia teisingai
apskaičiuoti sąnaudas, kurių paskirtoji įmonė nesant universaliųjų paslaugų įpareigojimų būtų nusprendusi vengti, jei būtų
turėjusi pasirinkimą nevykdyti šių įpareigojimų, ir įvertinti naudą, įskaitant nematerialią naudą, universaliųjų paslaugų
operatoriui.
Be to, remiantis 2005 m. birželio 13 d. įstatymo priedo 45a straipsniu, socialinio universaliųjų paslaugų komponento grynosios
sąnaudos yra pajamų, kurias operatorius gautų įprastomis ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis gauna taikydamas tame
įstatyme numatytas nuolaidas asmenims, kuriems taikomi socialiniai tarifai, skirtumas.
Pirmoje pateikto kaltinimo dalyje Komisija teigia, kad nagrinėjamuose teisės aktuose numatytame apskaičiavime neatsižvelgiama
į realias sąnaudas, kurių paskirtoji įmonė būtų nusprendusi vengti, jeigu jai nebūtų nustatyti universaliųjų paslaugų įpareigojimai.
Pažymėtina, kad ši kaltinimo dalis susijusi su Direktyva 2002/22 nustatytomis universaliųjų paslaugų įpareigojimo grynųjų
sąnaudų apskaičiavimo sąlygomis, pagal kurias turi būti atsižvelgiama į papildomas sąnaudas, tekusias paskirtajai įmonei būtent
dėl šių universaliųjų paslaugų įpareigojimų. Dėl to ši dalis yra pagrįsta, tik jei nagrinėjamas apskaičiavimo metodas būtinai
atmestų galimybę atsižvelgti į šias papildomas sąnaudas.
Šiuo atžvilgiu, nors ir aišku, kad 2005 m. birželio 13 d. įstatymu nustatytas paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus
grynųjų sąnaudų apskaičiavimo metodas skiriasi nuo metodo, taikomo kitiems universaliųjų paslaugų komponentams, pavyzdžiui,
„fiksuotam geografiniam komponentui“, galimybės naudotis taksofono paslaugomis sudarymui arba informacijos apie abonentus
teikimui, kurių atveju aiškiai numatyta, kad reikia atsižvelgti į „išvengtas sąnaudas“, vien šios aplinkybės nepakanka padaryti
išvadą, kad paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus grynųjų sąnaudų apskaičiavimas pažeidžia Direktyvos 2002/22 reikalavimus.
Be to, Teisingumo Teismui perduotos bylos dokumentai neleidžia laikyti netiksliu Belgijos Karalystės teiginio, kad privalomos
tarifų nuolaidos yra tik tie finansiniai nuostoliai, kurių operatorius galėtų išvengti, jei neturėtų įpareigojimo teikti paslaugas
taikant socialinius tarifus, nes jei neatsižvelgiama į taikomo tarifo tipą, operatoriai esamam abonentui siūlo tą pačią paslaugą.
Iš tiesų iš šių dokumentų matyti, kad, neatsižvelgiant į atitinkamą šių įvairių operatorių situaciją, pats įvairių paslaugų,
kurias kiekvienas jų teikia savo abonentams, turinys, taigi ir su šiuo turiniu susijusių sąnaudų struktūra, nepakeičiami vien
dėl to, kad kai kurie iš šių abonentų gali pretenduoti į socialinius tarifus.
Todėl Komisija neįrodė, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose, numatančiuose, jog socialinio universaliųjų paslaugų
komponento grynosios sąnaudos yra pajamų, kurias teikėjas, teikiantis paslaugas taikydamas socialinius tarifus, gautų įprastomis
ekonominėmis sąlygomis, ir pajamų, kurias jis iš tiesų gauna taikydamas tame įstatyme numatytas tarifų nuolaidas asmenims,
kuriems taikomi socialiniai tarifai, skirtumas, neatsižvelgiama į sąnaudas, kurių įmonės, paskirtos teikti universaliąsias
paslaugas, būtų nusprendusios vengti, jeigu joms nebūtų nustatyti šių paslaugų įpareigojimai.
Todėl antrojo kaltinimo pirma dalis turi būti atmesta.
Šio kaltinimo antra dalis susijusi su tuo, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose numatytame apskaičiavime neatsižvelgiama
į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią atitinkamos įmonės gauna dėl paslaugų teikimo taikant socialinius tarifus.
Belgijos Karalystė tvirtina: kadangi įpareigojimas teikti paslaugas taikant socialinius tarifus tenka visiems Belgijos teritorijoje
veikiantiems operatoriams, komercinė nauda iš principo yra potencialiai vienoda visiems šiems operatoriams. Taip teigdama
ji neginčija, kad nagrinėjamuose nacionalinės teisės aktuose neatsižvelgiama į galimą komercinę naudą iš paslaugų teikimo
taikant socialinius tarifus.
Tačiau iš Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalies antros pastraipos a punkto ir IV priedo nuostatų matyti, kad universaliųjų
paslaugų teikimo grynųjų sąnaudų apskaičiavimas turi apimti naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią atitinkamas operatorius
gauna dėl tokio teikimo. Kadangi šios nuostatos priklauso suderintai reguliavimo sistemai, kurią siekiama sukurti Direktyva 2002/22,
nustatydamos sąlygas, pagal kurias turi būti apskaičiuojamos universaliųjų paslaugų teikimo grynosios sąnaudos, valstybės
narės turi atsižvelgti į šią naudą.
Esant tokioms aplinkybėms konstatuotina, kad antrojo kaltinimo antra dalis yra pagrįsta.
Atsižvelgiant į visus pateiktus argumentus reikia konstatuoti, kad Belgijos Karalystė:
–        pirma, nenumačiusi, kad apskaičiuojant socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimo grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama
į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna įmonės, turinčios tokio teikimo įpareigojimą, ir,
–        antra, bendrai ir remdamasi universaliųjų paslaugų teikėjo, kuris anksčiau buvo vienintelis šių paslaugų teikėjas, grynųjų
sąnaudų apskaičiavimu pripažinusi, kad visoms įmonėms, kurios nuo šiol turi teikti šias paslaugas, dėl tokio teikimo iš tiesų
tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir konkrečiai neįvertinusi grynųjų sąnaudų, tenkančių kiekvienam atitinkamam operatoriui
dėl universaliųjų paslaugų tiekimo, ir visų tokio operatoriaus rodiklių, pavyzdžiui, jo įrangos lygio ar jo ekonominės ir
finansinės situacijos,
neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 2002/22 12 straipsnio 1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo. Pagal to paties reglamento 69 straipsnio 3 dalį, jeigu kiekvienos šalies dalis reikalavimų patenkinama,
o dalis atmetama, Teisingumo Teismas gali paskirstyti bylinėjimosi išlaidas šalims arba nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia
savo bylinėjimosi išlaidas.
Kadangi nagrinėjamu atveju kai kurie Komisijos reikalavimai nebuvo patenkinti, Belgijos Karalystė turi padengti du trečdalius,
o Komisija – trečdalį bylinėjimosi išlaidų.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
1.
Belgijos Karalystė:
–
pirma, nenumačiusi, kad apskaičiuojant socialinio universaliųjų paslaugų komponento teikimo grynąsias sąnaudas turi būti atsižvelgiama
į komercinę naudą, įskaitant nematerialią naudą, kurią gauna įmonės, turinčios tokio teikimo įpareigojimą, ir,
–
antra, bendrai ir remdamasi universaliųjų paslaugų teikėjo, kuris anksčiau buvo vienintelis šių paslaugų teikėjas, grynųjų
sąnaudų apskaičiavimu pripažinusi, kad visoms įmonėms, kurios nuo šiol turi teikti šias paslaugas, dėl tokio teikimo iš tiesų
tenka nepagrįstai didelė prievolė, ir konkrečiai neįvertinusi grynųjų sąnaudų, tenkančių kiekvienam atitinkamam operatoriui
dėl universaliųjų paslaugų tiekimo, ir visų tokio operatoriaus rodiklių, pavyzdžiui, jo įrangos lygio ar jo ekonominės ir
finansinės situacijos,
neįvykdė įsipareigojimų pagal 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/22/EB dėl universaliųjų paslaugų
ir paslaugų gavėjų teisių, susijusių su elektroninių ryšių tinklais ir paslaugomis (Universaliųjų paslaugų direktyva), 12 straipsnio
1 dalį ir 13 straipsnio 1 dalį.
2.
Atmesti likusią ieškinio dalį.
3.
Priteisti iš Belgijos Karalystės du trečdalius bylinėjimosi išlaidų. Priteisti iš Europos Komisijos trečdalį bylinėjimosi
išlaidų.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.