CELEX: 62003CJ0380
Žaloba na neplatnost
Sbližování právních předpisů
Směrnice 2003/33/ES
Reklama na tabákové výrobky a sponzorství související s tabákovými výrobky
Zrušení článků 3 a 4
Volba právního základu
Články 95 ES a 152 ES
Zásada proporcionality

Svou žalobou se Spolková republika Německo (dále jen „žalobkyně“) domáhá, aby Soudní dvůr zrušil články 3 a 4 směrnice Evropského
parlamentu a Rady 2003/33/ES ze dne 26. května 2003 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících
se reklamy na tabákové výrobky a sponzorství souvisejícího s tabákovými výrobky (Úř. věst. L 152, s. 16; Zvl. vyd. 15/07,
s. 460, dále jen „směrnice“).
Směrnice byla přijata Evropským parlamentem a Radou Evropské unie v návaznosti na zrušení směrnice Evropského parlamentu a Rady
98/43/ES ze dne 6. července 1998 o sbližování právních a správních předpisů členských států ve vztahu k reklamě na tabákové
výrobky a sponzorství tabákových výrobků (Úř. věst. L 213, s. 9) Soudním dvorem (rozsudek ze dne 5. října 2000, Německo v. Parlament
a Rada, C‑376/98, Recueil, s. I‑8419, dále jen „rozsudek k tabákové reklamě“).

Právní rámec
Směrnice byla přijata na stejných právních základech jako směrnice 98/43. Stejně jako posledně uvedená směrnice upravuje směrnice
reklamu na tabákové výrobky a sponzorství související s tabákovými výrobky v jiných médiích, než je televize.
První bod odůvodnění směrnice uvádí jednak, že se již objevily určité překážky volného pohybu zboží nebo služeb z důvodu rozdílů
v právních předpisech členských států v dané oblasti, pokud jde o tiskovou reklamu, a jednak, že v případě sponzorství bylo
za stejných okolností v souvislosti s organizací některých významných sportovních a kulturních akcí rovněž zaznamenáno narušování
podmínek hospodářské soutěže.
Čtvrtý bod odůvodnění směrnice stanoví:
„V důsledku právních a správních předpisů členských států, které zakazují nebo regulují tabákovou reklamu v publikacích, jako
jsou noviny, časopisy a jiný periodický tisk, existuje patrné riziko vzniku překážek pro volný pohyb tohoto zboží na vnitřním
trhu. Za účelem zajištění volného oběhu takových médií na celém vnitřním trhu je nezbytné omezit tabákovou reklamu v nich
na ty časopisy a periodický tisk, které nejsou určeny pro širokou veřejnost, například na publikace určené výlučně pro profesionály
v oblasti obchodu s tabákem a na publikace tištěné a vydávané ve třetích zemích, které nejsou určeny v první řadě pro trh
Společenství.“
Pátý bod odůvodnění směrnice zní takto:
„Právní a správní předpisy členských států týkající se určitých typů sponzorství souvisejících s tabákovými výrobky s přeshraničním
účinkem vedou k patrnému riziku narušení podmínek hospodářské soutěže pro tuto činnost v rámci vnitřního trhu. Pro odstranění
tohoto narušení je nezbytné zakázat takové sponzorství pouze pro činnosti či akce s přeshraničním účinkem, neboť jinak by
mohla být obcházena omezení přímých forem reklamy, aniž se reguluje sponzorství na výhradně vnitrostátní úrovni.“
Šestý bod odůvodnění uvedené směrnice stanoví:
„Využívání služeb informační společnosti je prostředkem reklamy na tabákové výrobky, který roste společně s růstem veřejné
spotřeby a přístupu k takovým službám. Takové služby, stejně jako rozhlasové vysílání, které mohou být rovněž přenášeny prostřednictvím
služeb informační společnosti, jsou obzvlášť přitažlivé a přístupné mladým spotřebitelům. Tabáková reklama v obou těchto médiích
má jako taková přeshraniční charakter a měla by být regulována na úrovni Společenství.“
Článek 3 směrnice stanoví:
„1.      Reklama v tisku a jiných tištěných publikacích se omezuje na publikace určené výlučně pro profesionály v oblasti obchodu s tabákem
a na publikace, které jsou tištěné a vydávané ve třetích zemích, pokud tyto publikace nejsou určeny v první řadě pro trh Společenství.
Jiná reklama v tisku a jiných tištěných publikacích je zakázána.
2.      Reklama, která není povolena v tisku a jiných tištěných publikacích, není povolena ani ve službách informační společnosti.“
Podle článku 4 směrnice:
„1.      Všechny formy rozhlasové reklamy na tabákové výrobky jsou zakázány.
2.      Rozhlasové programy nesmějí být sponzorovány podniky, jejichž hlavním předmětem činnosti je výroba nebo prodej tabákových
výrobků.“
Článek 5 směrnice zní takto:
„1.      Sponzorství akcí nebo činností, které zahrnují několik členských států, konají se v několika členských státech nebo mají přeshraniční
účinek jiným způsobem, je zakázáno.
2.      Jakékoli bezplatné rozdělování tabákových výrobků v souvislosti se sponzorstvím akcí ve smyslu odstavce 1 za účelem nebo s přímým
či nepřímým účinkem propagace takových výrobků je zakázáno.“
Článek 8 směrnice stanoví:
„Členské státy nezakáží ani neomezí volný pohyb zboží nebo služeb, které jsou v souladu s touto směrnicí.“

Návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soudní dvůr:
–        zrušil články 3 a 4 směrnice,
–        uložil žalovaným náhradu nákladů řízení.
Parlament a Rada navrhují, aby Soudní dvůr:
–        zamítl žalobu,
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Parlament podpůrně navrhuje, aby Soudní dvůr v případě, že by hodlal zrušit směrnici z důvodu formálního porušení povinnosti
uvést odůvodnění nebo porušení spolurozhodovacího postupu, rozhodl v souladu s článkem 231 ES, že účinky zrušené směrnice
budou zachovány až do přijetí nové právní úpravy v této oblasti.
Usneseními předsedy Soudního dvora z 6. ledna a 2. března 2004 bylo povoleno vedlejší účastenství Španělského království,
Francouzské republiky, Finské republiky a Komise Evropských společenství na podporu návrhových žádání Parlamentu a Rady.

K žalobě
Žalobkyně se na podporu své žaloby dovolává pěti žalobních důvodů. Zaprvé tvrdí, že článek 95 ES není náležitým právním základem
směrnice, a zadruhé tvrdí, že posledně uvedená směrnice byla přijata v rozporu s čl. 152 odst. 4 písm. c) ES. Podpůrně uplatňuje
porušení povinnosti uvést odůvodnění a porušení pravidel spolurozhodovacího postupu stanovených v článku 251 ES, jakož i porušení
zásady proporcionality.

K prvnímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z údajné nesprávné volby článku 95 ES jako právního základu
Argumentace účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že nejsou splněny podmínky odůvodňující použití článku 95 ES pro přijetí článků 3 a 4 směrnice. Žádný ze
zákazů stanovených v těchto článcích totiž ve skutečnosti neslouží ani k odstranění překážek volného pohybu zboží, ani odstranění
citelného narušování hospodářské soutěže.
Pokud jde nejprve o „tisk a jiné tištěné publikace“ uvedené v čl. 3 odst. 1 směrnice, více než 99,9 % výrobků není podle žalobkyně
uváděno na trh ve více členských státech, ale pouze na místní nebo regionální úrovni, takže všeobecný zákaz reklamy na tabákové
výrobky upravený tímto ustanovením odpovídá pouze velmi okrajově údajné nezbytnosti odstranit překážky obchodu.
Pokud jde o „tiskoviny“, ty jsou podle názoru žalobkyně pouze zřídka předmětem obchodu mezi členskými státy, a to nejen z jazykových
či kulturních důvodů, ale i z důvodů vydavatelské politiky. Neexistuje žádná skutečná překážka jejich pohybu uvnitř Společenství,
i když některé členské státy zakazují reklamu na tabák v tisku, neboť zahraničnímu tisku se takový zákaz v týchž státech neukládá.
Podle žalobkyně platí totéž pro výraz „jiné tištěné publikace“ uvedený v témže čl. 3 odst. 1 směrnice, který zahrnuje celou
škálu publikací, jako jsou bulletiny místních sdružení, programy kulturních akcí, plakáty, telefonní seznamy a různé reklamní
letáky a prospekty. Tyto publikace jsou určeny výlučně místnímu obyvatelstvu a nemají přeshraniční charakter.
Článek 3 odst. 1 směrnice neodpovídá ani cíli spočívajícímu v odstranění citelného narušování hospodářské soutěže. Neexistuje
totiž soutěžní vztah mezi místními publikacemi členského státu a publikacemi existujícími v ostatních členských státech ani
mezi novinami, časopisy a magazíny s vyšším nákladem a srovnatelnými zahraničními novinami, časopisy a magazíny.
Pokud jde o služby informační společnosti, neslouží čl. 3 odst. 2 směrnice ani odstranění překážek volného pohybu zboží či
volného poskytování služeb, ani odstranění narušování hospodářské soutěže. Podle žalobkyně se konzultace tištěných publikací
pocházejících z jiných členských států na internetu vyskytuje pouze okrajově a vzhledem k svobodnému přístupu k těmto službám
v celosvětovém měřítku v každém případě nenaráží na žádnou technickou překážku.
Stejně tak je podle žalobkyně volba článku 95 ES jako právního základu směrnice nesprávná, pokud jde o zákaz rozhlasové reklamy
a sponzorství rozhlasových programů stanovený v článku 4 této směrnice, neboť převážná většina rozhlasových programů je určena
místní nebo regionální veřejnosti a vzhledem k slabému dosahu vysílačů nemůže být přijímána mimo daný region. Jelikož je rozhlasová
reklama na tabákové výrobky zakázána ve většině členských států, není mimoto takový zákaz stanovený v čl. 4 odst. 1 směrnice
odůvodněný. Totéž platí pro zákaz sponzorství rozhlasových programů uvedený v čl. 4 odst. 2 směrnice.
Článek 95 ES konečně nemůže podle žalobkyně být náležitým právním základem pro zákazy reklamy na tabákové výrobky uvedené
v článcích 3 a 4 směrnice, neboť skutečným cílem těchto zákazů není dosáhnout zlepšení podmínek vytváření a fungování vnitřního
trhu, ale pouze chránit veřejné zdraví. Žalobkyně se domnívá, že použití článku 95 ES jako právního základu směrnice je rovněž
v rozporu s čl. 152 odst. 4 písm. c) ES, který výslovně vylučuje jakoukoli harmonizaci právních a správních předpisů členských
států v oblasti veřejného zdraví.
Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu uplatňují, že články 3 a 4 směrnice byly platně přijaty
na základě článku 95 ES a nejsou v rozporu s čl. 152 odst. 4 písm. c) ES.
Poukazují na to, že zákaz reklamy na tabákové výrobky a sponzorství souvisejícího s tabákovými výrobky stanovený v článcích
3 a 4 směrnice pouze zakazuje reklamu na tyto výrobky v časopisech, magazínech a novinách a nevztahuje se na ostatní publikace
uvedené žalobkyní, jako jsou bulletiny sdružení, programy kulturních akcí, plakáty, telefonní seznamy, letáky a prospekty.
Krom toho tvrdí, že obchod s tiskovinami uvnitř Společenství je nepopiratelnou skutečností, a jak vyplývá z prvního, druhého
a čtvrtého bodu odůvodnění směrnice, existují přeshraniční účinky i patrné riziko vzniku překážek volného pohybu na vnitřním
trhu vyplývajících z rozdílů ve vnitrostátních předpisech členských států. Toto riziko se může zvýšit v důsledku přistoupení
nových členských států a rozdílů v jejich právních předpisech.
Pokud jde o zákaz reklamy v tisku a ostatních tištěných médiích, Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich
podporu zpochybňují relevantnost statistické analýzy, jíž se věnuje žalobkyně a která se omezuje výlučně na německý trh a nemůže
být vztažena na celé Evropské společenství, zatímco současný jev nazývaný „konvergence médií“ značně přispívá k rozvoji obchodu
s tiskovinami uvnitř Společenství, neboť řada novin, časopisů a magazínů je nyní dostupná na internetu, a tedy šířená do všech
členských států.
Zdůrazňují, že rozlišování mezi tiskem šířeným v místním nebo vnitrostátním měřítku a tiskem šířeným na evropské či mezinárodní
úrovni je obtížné, ne-li nemožné, a že zákaz reklamy na tabákové výrobky v publikacích šířených přeshraničně s vyloučením
publikací, které mají čistě místní nebo vnitrostátní charakter, by vedlo k tomu, že by meze takového zákazu byly obzvláště
nejisté a podléhající náhodě. Toto rozlišování je ostatně v rozporu s cílem sbližování právních a správních předpisů členských
států v oblasti reklamy na tabákové výrobky, který směrnice sleduje.
Pokud jde o služby informační společnosti a zákaz reklamy na tabákové výrobky v uvedených službách, který byl zaveden čl. 3
odst. 2 směrnice, Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu zpochybňují tezi žalobkyně, že neexistují
překážky obchodu, pokud jde o služby informační společnosti.
Uplatňují, že zákaz reklamy na tabákové výrobky ve službách informační společnosti je veden snahou zabránit obcházení zákazu
reklamy na tabák v tisku a ostatních tištěných médiích využitím médií dostupných na internetu, a zabránit narušování hospodářské
soutěže. Vzhledem k aktuálnímu procesu konvergence médií jsou tištěná média a rozhlasové programy již dostupné na internetu.
Rozvoj „e‑paper“ ostatně směřuje k posílení tohoto procesu.
Pokud jde o zákaz rozhlasové reklamy stanovený v čl. 4 odst. 1 směrnice, Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující
na jejich podporu se domnívají, že nelze vážně zpochybňovat přeshraniční charakter rozhlasového vysílání, neboť terestrické
frekvence značně přesahují hranice členských států a stále více rozhlasových programů je šířeno satelitem nebo kabelovým přenosem.
Mimoto tvrdí, že čtrnáctý bod odůvodnění směrnice výslovně uvádí směrnici Rady 89/552/EHS ze dne 3. října 1989 o koordinaci
některých právních a správních předpisů členských států upravujících provozování televizního vysílání (Úř. věst. L 298, s. 23;
Zvl. vyd. 06/01, s. 224), která ve svém článku 13 a čl. 17 odst. 2 zakazuje všechny formy televizní reklamy na tabák a jakékoli
sponzorství televizních programů činnostmi souvisejícími s tabákem.
Zákaz rozhlasové reklamy na tabákové výrobky, jakož i sponzorství rozhlasových programů, upravený v článcích 3 a 4 směrnice
je paralelním zákazem se zákazem stanoveným směrnicí 89/552.
Okolnost, že rozhlasová reklama je již zakázána téměř ve všech členských státech, nezakazuje zavádění nových pravidel na úrovni
Společenství.
Závěry Soudního dvora
Článek 95 odst. 1 ES stanoví, že Rada přijímá opatření ke sbližování ustanovení právních a správních předpisů členských států,
jejichž účelem je vytvoření a fungování vnitřního trhu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pouhé konstatování odlišností mezi vnitrostátními právními úpravami sice nestačí k odůvodnění
použití článku 95 ES, jinak je tomu však v případě rozporů mezi právními a správními předpisy členských států, které mohou
být na překážku základním svobodám, a mohou tudíž mít přímý dopad na fungování vnitřního trhu [viz v tomto smyslu výše uvedený
rozsudek k reklamě na tabák, body 84 a 95; rozsudky ze dne 10. prosince 2002, British American Tobacco (Investments) a Imperial
Tobacco, C‑491/01, Recueil, s. I‑11453, bod 60; ze dne 14. prosince 2004, Arnold André, C‑434/02, Sb. rozh. s. I‑11825, bod
30; Swedish Match, C‑210/03, Sb. rozh. s. I‑11893, bod 29, jakož i ze dne 12. července 2005, Alliance for Natural Health a další,
C‑154/04 a C‑155/04, Sb. rozh. s. I‑6451, bod 28].
Z ustálené judikatury rovněž vyplývá, že ačkoliv je použití článku 95 ES jako právního základu možné za účelem předejití budoucím
překážkám obchodu vyplývajícím z nestejnorodého vývoje vnitrostátních právních úprav, výskyt takovýchto překážek musí být
pravděpodobný a předmětem dotčeného opatření musí být prevence těchto překážek [rozsudky ze dne 13. července 1995, Španělsko
v. Rada, C‑350/92, Recueil, s. I‑1985, bod 35; ze dne 9. října 2001, Nizozemsko v. Parlament a Rada, C‑377/98, Recueil, s. I‑7079,
bod 15; výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 61; Arnold André, bod 31; Swedish
Match, bod 30, a Alliance for Natural Health a další, bod 29].
Soudní dvůr krom toho rozhodl, že jsou-li podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu splněny, zákonodárci Společenství
nelze z důvodu, že ochrana veřejného zdraví je rozhodující při volbách řešení, které je třeba učinit, bránit v tom, aby se
o tento právní základ opíral [výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 62; Arnold
André, bod 32; Swedish Match, bod 31, a Alliance for Natural Health a další, bod 30].
Je třeba zdůraznit, že čl. 152 odst. 1 první pododstavec ES stanoví, že při vymezení a provádění všech politik a činností
Společenství je zajištěn vysoký stupeň ochrany lidského zdraví, a čl. 95 odst. 3 ES výslovně vyžaduje, aby byla při prováděné
harmonizaci zaručena vysoká úroveň ochrany lidského zdraví [výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial
Tobacco, bod 62; Arnold André, bod 33; Swedish Match, bod 32, a Alliance for Natural Health a další, bod 31].
Z výše uvedeného vyplývá, že existují-li překážky obchodu nebo je-li pravděpodobné, že tyto překážky vyvstanou v budoucnosti
z důvodu, že členské státy přijaly nebo právě přijímají ve vztahu k výrobku nebo kategorii výrobků rozdílná opatření takového
rázu, že zajišťují různou úroveň ochrany, a tím zabraňují dotčenému výrobku nebo výrobkům ve volném pohybu ve Společenství,
článek 95 ES opravňuje zákonodárce Společenství, aby zasáhl tak, že přijme vhodná opatření jednak v souladu s odstavcem 3
uvedeného článku, a jednak v souladu s právními zásadami uvedenými ve Smlouvě o ES nebo vytýčenými v judikatuře, zejména se
zásadou proporcionality (výše uvedené rozsudky Arnold André, bod 34; Swedish Match, bod 33, a Alliance for Natural Health
a další, bod 32).
Je rovněž namístě poukázat na to, že výrazem „opatření ke sbližování“ uvedeným v článku 95 ES chtěli autoři Smlouvy poskytnout
zákonodárci Společenství v závislosti na obecném kontextu a zvláštních okolnostech harmonizované oblasti určitý prostor pro
uvážení, pokud jde o techniku sbližování, která je nejvhodnější pro dosažení požadovaného výsledku, zejména v oblastech, které
se vyznačují složitými technickými znaky (viz rozsudky ze dne 6. prosince 2005, Spojené království v. Parlament a Rada, C‑66/04,
Sb. rozh. s. I‑10553, bod 45, jakož i ze dne 2. května 2006, Spojené království v. Parlament a Rada, C‑217/04, Sb. rozh. s. I‑3771,
bod 43).
V závislosti na okolnostech mohou tato opatření spočívat v uložení povinnosti všem členským státům, aby povolily uvádění dotyčného
výrobku nebo výrobků na trh, v určení některých podmínek pro tuto povolovací povinnost nebo i v dočasném či definitivním zákazu
uvádění některého výrobku nebo výrobků na trh (výše uvedené rozsudky Arnold André, bod 35; Swedish Match, bod 34, a Alliance
for Natural Health a další, bod 33).
Ve světle těchto zásad je třeba ověřit, zda jsou splněny podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu článků 3
a 4 směrnice.
Úvodem je nutné připomenout, že Soudní dvůr již v době přijetí směrnice 98/43 konstatoval existenci rozdílů ve vnitrostátních
předpisech v oblasti reklamy na tabákové výrobky, jakož i jejich vývoj stále restriktivnějším směrem (výše uvedený rozsudek
k tabákové reklamě, body 96 a 97).
Je nesporné, že jak je uvedeno v prvním bodě odůvodnění směrnice, existovaly v případě těchto výrobků při přijímání této směrnice
rozdíly v právních a správních předpisech členských států. Podle údajů poskytnutých Komisí v jejím písemném vyjádření byly
totiž reklama na takové výrobky či sponzorství související s těmito výrobky v okamžiku předložení návrhu směrnice částečně
zakázány v šesti členských státech, úplně zakázány ve čtyřech členských státech a v dalších pěti členských státech byly předmětem
legislativních návrhů směřujících k jejich úplnému zákazu.
Krom toho s ohledem na rozšíření Evropské unie o deset nových členských států existovalo patrné riziko, že se tyto rozdíly
ještě zvětší. Podle Komise zamýšlely některé nové členské státy úplně zakázat reklamu na tabákové výrobky a sponzorství související
s tabákovými výrobky, zatímco ostatní státy je připouštěly s výhradou dodržení určitých podmínek.
Okolnost, že jak zdůrazňuje osmý bod odůvodnění směrnice, při přijímání této směrnice probíhala jednání v rámci Světové zdravotnické
organizace za účelem vypracování rámcové úmluvy pro boj proti tabáku (dále jen „úmluva WHO“), toto zjištění nezpochybňuje.
Cílem úmluvy WHO je zajisté snížení spotřeby tabákových výrobků zejména stanovením úplného zákazu reklamy na tabákové výrobky,
jejich propagace a sponzorství souvisejícího s tabákovými výrobky. Tato úmluva WHO však vstoupila v platnost až po vstupu
v platnost směrnice a neratifikovaly ji všechny členské státy.
Členské státy, které jsou signatáři úmluvy WHO, mají navíc podle jejího čl. 13 odst. 2 možnost v pěti letech následujících
po jejím vstupu v platnost buď přijmout celkový zákaz reklamy na tabákové výrobky, jejich propagace a sponzorství souvisejícího
s tabákovými výrobky, nebo nemohou-li z důvodu své ústavy či ústavních zásad zavést celkový zákaz, uložit pouze některá omezení
v této oblasti.
Z toho plyne, že při přijímání směrnice existovaly rozdíly ve vnitrostátních předpisech v oblasti reklamy na tabák a sponzorství
souvisejícího s tabákem, které odůvodňovaly zásah zákonodárce Společenství.
V tomto kontextu je třeba zkoumat účinky těchto rozdílů v oblastech, na něž se vztahují články 3 a 4 směrnice, na vytváření
a fungování vnitřního trhu, aby bylo možné určit, zda se zákonodárce Společenství při přijímání sporných ustanovení mohl opírat
o článek 95 ES.
Trh tiskovin je stejně jako rozhlasový trh trhem, na němž je obchod mezi členskými státy poměrně významný a dále poroste zejména
vzhledem k propojení dotyčných médií s internetem, který představuje typický příklad přeshraničního média.
Pokud jde nejprve o tiskoviny, je pohyb novin, časopisů a magazínů realitou společnou všem členským státům a neomezuje se
pouze na členské státy sdílející stejný jazyk. Podle údajů poskytnutých na jednání Parlamentem, Radou a vedlejšími účastníky
vystupujícími na jejich podporu, aniž by bylo těmto údajům odporováno, může podíl publikací pocházejících z jiných členských
států v některých případech dosahovat i více než poloviny publikací v oběhu. Do obchodu tiskovin v papírové podobě uvnitř
Společenství je nutné zahrnout tiskoviny, jejichž vydání bylo umožněno službami informační společnosti, a zejména internetem,
který umožňuje přímý přístup v reálném čase k publikacím šířeným v jiných členských státech.
Je třeba dodat, že v době přijetí směrnice již řada členských států zakazovala, jak bylo uvedeno v bodě 46 tohoto rozsudku,
reklamu na tabákové výrobky, zatímco další členské státy takový zákaz právě připravovaly. V důsledku toho existovaly rozdíly
ve vnitrostátních předpisech členských států, přičemž tyto rozdíly mohly na rozdíl od tvrzení žalobkyně narušit volný pohyb
zboží i služeb.
Opatření zakazující nebo omezující reklamu na tabákové výrobky totiž jednak mohou víc bránit přístupu na trh výrobků pocházejících
z jiných členských států než přístupu na trh výrobků tuzemských.
Taková opatření mimoto omezují možnost podniků usazených v členských státech, v nichž tato opatření platí, nabízet zadavatelům
reklamy usazeným v jiných členských státech reklamní plochy v jejich publikacích, a mají tak vliv na přeshraniční nabídku
služeb (viz v tomto smyslu rozsudek ze dne 8. března 2001, Gourmet International Products, C‑405/98, Recueil, s. I‑1795, body
38 a 39).
Krom toho, i když některé publikace nejsou ve skutečnosti uváděny na trh v ostatních členských státech, nemění to nic na tom,
že přijímání rozdílných právních předpisů v oblasti reklamy na tabákové výrobky dozajista vytváří nebo může vytvářet právní
překážky obchodu, pokud jde o tiskoviny a další tištěná média (viz v tomto smyslu výše uvedený rozsudek k tabákové reklamě,
bod 97). Takové překážky tedy existují i pro publikace uváděné na trh především na místním, regionálním nebo vnitrostátním
trhu, které jsou, byť výjimečně nebo v malém množství, prodávány v ostatních členských státech.
Krom toho je nesporné, že některé členské státy, které přijaly zákaz reklamy na tabákové výrobky, z tohoto zákazu vylučují
zahraniční tiskoviny. Skutečnost, že se tyto členské státy rozhodly, že se na uvedený zákaz uplatní taková výjimka, přitom
potvrzuje, že alespoň podle jejich názoru existuje významný obchod uvnitř Společenství, pokud jde o tiskoviny.
Konečně existovalo reálné riziko, že vyvstanou nové překážky obchodu nebo volného pohybu služeb v důsledku přistoupení nových
členských států.
Totéž je nutné konstatovat ohledně reklamy na tabákové výrobky v rozhlasových programech a ve službách informační společnosti.
Řada členských států již v těchto oblastech přijala příslušnou právní úpravu nebo tak hodlá učinit. S přihlédnutím k rostoucímu
povědomí veřejnosti o škodlivosti spotřeby tabákových výrobků pro zdraví bylo pravděpodobné, že z důvodu přijetí nových pravidel
odrážejících tento vývoj, jež mají účinněji odrazovat od spotřeby těchto výrobků, dojde k novému narušování obchodu nebo volného
pohybu služeb.
Je namístě připomenout šestý bod odůvodnění směrnice, v němž se poukazuje na to, že využívání služeb informační společnosti
je prostředkem umožňujícím reklamu na tabákové výrobky, který roste společně s růstem veřejné spotřeby a přístupu k takovým
službám, a že takové služby, stejně jako rozhlasové programy, které mohou být rovněž přenášeny prostřednictvím služeb informační
společnosti, jsou obzvlášť přitažlivé a přístupné mladým spotřebitelům.
Tabáková reklama prostřednictvím obou těchto médií má na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, přeshraniční charakter, který
podnikům zabývajícím se výrobou a distribucí tabáku umožňuje vyvíjet marketinkové strategie směřující k rozšíření klientely
mimo členský stát, z něhož pocházejí.
Krom toho nebylo vyloučeno, že jelikož článek 13 směrnice 89/552 zakázal všechny formy televizní reklamy na cigarety a ostatní
tabákové výrobky, byly rozdíly ve vnitrostátních předpisech týkajících se reklamy na tabákové výrobky v rozhlasových programech
a ve službách informační společnosti způsobilé podporovat možné obcházení tohoto zákazu využitím obou těchto médií.
Totéž lze konstatovat o sponzorství rozhlasových programů tabákovými podniky. Rozdíly ve vnitrostátních předpisech existovaly
již k datu přijetí směrnice nebo se právě objevovaly a tyto rozdíly mohly narušit volný pohyb služeb tím, že subjekty rozhlasového
vysílání jako příjemce služeb usazené v členském státě, kde platilo opatření zákazu, zbavily možnosti sponzorování tabákovými
podniky usazenými v jiném členském státě, v němž takové opatření zákazu neexistovalo.
Tyto rozdíly zahrnovaly rovněž patrné riziko narušení hospodářské soutěže, jak na to poukazuje první a pátý bod odůvodnění
směrnice.
Každopádně, jak Soudní dvůr již rozhodl, byla-li zjištěna existence překážek obchodu, není za účelem odůvodnění použití článku
95 ES nutné prokazovat ještě narušení hospodářské soutěže [viz výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments)
a Imperial Tobacco, bod 60].
Z výše uvedeného vyplývá, že překážky a riziko narušení hospodářské soutěže byly způsobilé odůvodnit zásah zákonodárce Společenství
na základě článku 95 ES.
Zbývá ověřit, zda v oblastech, na které se vztahují články 3 a 4 směrnice, je účelem těchto článků skutečně odstranění překážek
volného pohybu zboží nebo služeb či předcházení těmto překážkám, nebo odstranění narušení hospodářské soutěže.
Pokud jde nejprve o článek 3 směrnice, Soudní dvůr již rozhodl, že zákaz reklamy na tabákové výrobky v časopisech, magazínech
a novinách za účelem zajištění volného pohybu těchto výrobků může být přijat na základě článku 95 ES po vzoru směrnice 89/552,
která, jak již bylo zmíněno v bodě 64 tohoto rozsudku, ve svém článku 13 zakazuje televizní reklamu na tabákové výrobky (výše
uvedený rozsudek k tabákové reklamě, bod 98).
Takový zákaz, který má být použit jednotně v celém Společenství, má zabránit tomu, aby volný pohyb tiskovin uvnitř Společenství
byl narušován vnitrostátními předpisy toho či onoho členského státu.
Je třeba upřesnit, že čl. 3 odst. 1 směrnice výslovně připouští reklamu na tabákové výrobky v některých publikacích, konkrétněji
v publikacích určených výlučně pro profesionály v oblasti obchodu s tabákem.
Krom toho na rozdíl od směrnice 98/43 článek 8 směrnice stanoví, že členské státy nezakáží ani neomezí volný pohyb zboží nebo
služeb, které jsou v souladu s touto směrnicí. Tento článek 8 tedy brání tomu, aby členské státy kladly překážky pohybu publikací
určených výlučně pro profesionály v oblasti obchodu s tabákem uvnitř Společenství, zejména prostřednictvím restriktivnějších
ustanovení, která považují za nutná pro zajištění ochrany lidského zdraví v oblasti reklamy na tabákové výrobky nebo sponzorství
souvisejícího s těmito výrobky.
Článek 8 směrnice tím, že členským státům zakazuje bránit poskytování reklamních ploch v publikacích určených výlučně pro
profesionály v oblasti obchodu s tabákem, vyjadřuje účel uvedený v čl. 1 odst. 2 směrnice, jímž je zlepšení podmínek fungování
vnitřního trhu.
Totéž je nutné konstatovat ohledně volného pohybu služeb, který je rovněž uveden v článku 8 směrnice. Členské státy totiž
podle tohoto článku nemohou zakázat ani omezit volný pohyb služeb, které jsou v souladu s touto směrnicí.
Článek 3 odst. 2 a čl. 4 odst. 1 směrnice, které zakazují reklamu na tabákové výrobky ve službách informační společnosti a v rozhlasových
programech, mají stejně jako článek 13 směrnice 89/552 podporovat volné vysílání těchto rozhlasových programů, jakož i volný
pohyb sdělení, která spadají do služeb informační společnosti.
Stejně tak má čl. 4 odst. 2 směrnice tím, že zakazuje sponzorství rozhlasových programů podniky, jejichž hlavním předmětem
činnosti je výroba nebo prodej tabákových výrobků, zabránit tomu, aby volný pohyb služeb byl narušován vnitrostátními předpisy
toho či onoho členského státu.
Z výše uvedeného vyplývá, že účelem článků 3 a 4 směrnice je skutečně zlepšení podmínek fungování vnitřního trhu, a že tudíž
tyto články mohly být přijaty na základě článku 95 ES.
Tento závěr není zpochybněn argumentací žalobkyně, podle níž se zákaz upravený v článcích 3 a 4 směrnice vztahuje pouze na
reklamní nosiče místního nebo vnitrostátního charakteru, které nemají přeshraniční účinky.
Použití článku 95 ES jako právního základu totiž nepředpokládá existenci skutečné vazby na volný pohyb mezi členskými státy
v každé ze situací, na něž se vztahuje akt založený na takovém základě. Jak již Soudní dvůr zdůraznil, pro odůvodnění použití
článku 95 ES jako právního základu je nutné, aby účelem aktu přijatého na tomto základě bylo skutečně zlepšení podmínek vytváření
a fungování vnitřního trhu (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 20. května 2003, Österreichischer Rundfunk a další, C‑465/00,
C‑138/01 a C‑139/01, Recueil, s. I‑4989, body 41 a 42, jakož i rozsudek ze dne 6. listopadu 2003, Lindqvist, C‑101/01, Recueil,
s. I‑12971, body 40 a 41).
Za těchto podmínek je namístě se domnívat, že účelem článků 3 a 4 směrnice je, jak bylo konstatováno v bodě 78 tohoto rozsudku,
zlepšení podmínek fungování vnitřního trhu.
Je třeba upřesnit, že meze působnosti zákazu uvedeného v článcích 3 a 4 směrnice zdaleka nepodléhají náhodě a nejsou neurčité.
V tomto ohledu je nutné poukázat na to, že pro účely definice rozsahu působnosti zákazu upraveného v článku 3 směrnice používá
německé znění směrnice jako jediné v názvu tohoto článku výraz „tištěné výrobky“ („Druckerzeugnisse“), zatímco ostatní jazyková
znění používají výraz „tištěná média“, což vyjadřuje vůli zákonodárce Společenství nezahrnout do působnosti tohoto zákazu
všechny druhy publikací.
Krom toho a na rozdíl od argumentace žalobkyně, podle níž musí být výraz „tištěná média“, použitý v čl. 3 odst. 1 směrnice,
vykládán široce a zahrnovat bulletiny místních sdružení, programy kulturních akcí, plakáty, telefonní seznamy a různé letáky
a prospekty, zahrnuje uvedený výraz pouze publikace, jako jsou noviny, časopisy a magazíny.
Tento výklad je potvrzen čtvrtým bodem odůvodnění směrnice, který uvádí, že v důsledku právních a správních předpisů členských
států, které zakazují nebo regulují tabákovou reklamu v publikacích, jako jsou noviny, časopisy a jiný periodický tisk, existuje
patrné riziko vzniku překážek pro volný pohyb tohoto zboží na vnitřním trhu.
Za účelem zajištění volného oběhu všech těchto médií na vnitřním trhu týž bod odůvodnění uvádí, že je nezbytné omezit tabákovou
reklamu v nich na ty časopisy a periodický tisk, které nejsou určeny pro širokou veřejnost.
Zákaz uvedený v článcích 3 a 4 směrnice se navíc omezuje na různé formy reklamy nebo sponzorství, a není tedy na rozdíl od
toho, co stanovila směrnice 98/43, zákazem s obecnou působností.
Z výše uvedeného plyne, že článek 95 ES je náležitým právním základem pro články 3 a 4 směrnice.
První žalobní důvod je tedy neopodstatněný a musí být zamítnut.

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z obcházení čl. 152 odst. 4 písm. c) ES
Argumentace účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že jelikož skutečným účelem zákazu uvedeného v článcích 3 a 4 směrnice není zlepšení podmínek vytváření a fungování
vnitřního trhu, zákonodárce Společenství přijetím dotčených ustanovení porušil zákaz jakékoli harmonizace právních a správních
předpisů členských států v oblasti veřejného zdraví, uvedený v čl. 152 odst. 4 písm. c) ES.
Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu, opírajíce se o judikaturu Soudního dvora, uplatňují, že
jelikož podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu jsou splněny, účel ochrany veřejného zdraví nikterak nebrání
tomu, aby opatření uvedená v tomto ustanovení zlepšovala podmínky vytváření a fungování vnitřního trhu [viz v tomto smyslu
výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, body 60 a 62].
Závěry Soudního dvora
Jak již bylo řečeno v bodě 39 tohoto rozsudku, jsou-li podmínky pro použití článku 95 ES jako právního základu splněny, nelze
podle ustálené judikatury zákonodárci Společenství z důvodu, že ochrana veřejného zdraví je rozhodující při volbách řešení,
které je třeba učinit, bránit v tom, aby se o tento právní základ opíral.
Článek 95 odst. 3 ES výslovně požaduje, aby při prováděné harmonizaci byla zaručena vysoká úroveň ochrany lidského zdraví.
Článek 152 odst. 1 první pododstavec ES stanoví, že při vymezení a provádění všech politik a činností Společenství je zajištěn
vysoký stupeň ochrany lidského zdraví [výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod
62; Arnold André, bod 33; Swedish Match, bod 32, a Alliance for Natural Health a další, bod 31].
Je sice pravda, že čl. 152 odst. 4 písm. c) ES vylučuje jakoukoli harmonizaci právních a správních předpisů členských států,
které mají za cíl ochranu a zlepšení lidského zdraví, toto ustanovení však neznamená, že harmonizační opatření přijatá na
základě jiných ustanovení Smlouvy nemohou mít vliv na ochranu lidského zdraví (viz výše uvedený rozsudek k tabákové reklamě,
body 77 a 78).
Pokud jde o argumentaci žalobkyně, podle níž ochrana veřejného zdraví měla ve značném rozsahu vliv na rozhodnutí prováděná
zákonodárcem Společenství při přijímání směrnice, a zejména pokud jde o její články 3 a 4, postačí konstatovat, že podmínky
pro použití článku 95 ES byly v projednávaném případě splněny.
Zákonodárce Společenství tedy přijetím článků 3 a 4 směrnice na základě článku 95 ES neporušil ustanovení čl. 152 odst. 4
písm. c) ES.
Za těchto podmínek je druhý žalobní důvod neopodstatněný a musí být rovněž zamítnut.

K třetímu žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení povinnosti uvést odůvodnění
Argumentace účastníků řízení
Žalobkyně uplatňuje, že směrnice přehlíží požadavek uvést odůvodnění zakotvený článkem 253 ES. Existence skutečných překážek
obchodu, která je podmínkou stanovenou Soudním dvorem pro pravomoc zákonodárce Společenství, není zmíněna v případě zákazu
rozhlasové reklamy uvedeného v článku 4 směrnice ani v případě zákazu reklamy ve službách informační společnosti uvedeného
v čl. 3 odst. 2 téže směrnice. Stejně tak podle žalobkyně nebyla v bodech odůvodnění této směrnice vůbec zmíněna citelná narušení
hospodářské soutěže týkající se těchto služeb.
Podle žalobkyně není pouhý odkaz na první bod odůvodnění směrnice konstatující rozdíly ve vnitrostátních předpisech dostatečný
pro to, aby založil pravomoc zákonodárce Společenství. Totéž platí pro úvahu, podle níž služby informační společnosti a rozhlasové
vysílání mají již svou samou povahou přeshraniční charakter.
Pokud jde o zákaz reklamy v tisku a ostatních tištěných médiích, žalobkyně tvrdí, že v prvním bodě odůvodnění směrnice se
sice uvádí, že „určité překážky se již objevily“, nebyly však upřesněny konkrétní předpisy a překážky obchodu, jež by mohly
odůvodnit pravomoc zákonodárce Společenství na základě článku 95 ES.
Konečně, zvláštní okolnost, že výrobky a služby, na něž se vztahují články 3 a 4 směrnice, mají přeshraniční účinky pouze
v okrajovém měřítku, měla být podle žalobkyně spojena s hodnocením otázky, zda rozšíření zákazů reklamy na situace, které
nemají přeshraniční charakter, bylo nezbytným opatřením pro fungování vnitřního trhu ve smyslu článku 14 ES. Žádné takové
hodnocení však nebylo v tomto směru provedeno.
Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu podotýkají, že zákonodárce Společenství jasně uvedl důvody,
které jej vedly k přijetí směrnice, především v prvním, druhém a čtvrtém až šestém bodě odůvodnění směrnice, a že povinnost
uvést odůvodnění nevyžaduje, aby byly upřesněny všechny relevantní skutkové nebo právní okolnosti [viz v tomto smyslu rozsudek
ze dne 30. listopadu 1978, Welding, 87/78, Recueil, s. 2457, bod 11, a výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments)
a Imperial Tobacco, bod 165].
Tvrdí, že zákaz reklamy na tabákové výrobky v tištěných médiích stanovený v čl. 3 odst. 1 směrnice je odůvodněn v jejím prvním
a čtvrtém bodě odůvodnění překážkami obchodu, jejichž nárůstu se lze v budoucnu obávat.
Upřesňují, že odůvodnění zákazu reklamy ve službách informační společnosti je uvedeno v šestém bodě odůvodnění směrnice.
Pokud jde o zákaz rozhlasové reklamy, zdůrazňují, že je třeba učinit paralelu se směrnicí 89/552, která ve svém článku 13
a čl. 17 odst. 2 zakazuje všechny formy televizní reklamy na tabákové výrobky a jakékoli sponzorství televizních programů
činnostmi souvisejícími s tabákem.
Závěry Soudního dvora
Úvodem je namístě připomenout, že z odůvodnění vyžadovaného článkem 253 ES sice musejí jasně a jednoznačně vyplývat úvahy
orgánu Společenství, jenž dotčený akt vydal, tak aby se zúčastněné osoby mohly seznámit s důvody, které vedly k přijetí opatření,
a Soudní dvůr mohl vykonávat svůj přezkum, není však požadováno, aby odůvodnění upřesňovalo všechny relevantní skutkové nebo
právní okolnosti [rozsudek ze dne 29. února 1996, Komise v. Rada, C‑122/94, Recueil, s. I‑881, bod 29; výše uvedené rozsudky
British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 165; Arnold André, bod 61; Swedish Match, bod 63, a Alliance
for Natural Health a další, bod 133].
Dodržování povinnosti uvést odůvodnění musí být mimoto posuzováno s ohledem nejen na znění aktu, ale také s ohledem na jeho
celkovou souvislost, jakož i s ohledem na všechna právní pravidla upravující dotčenou oblast. Pokud sporný akt jasně uvádí
vše z cíle sledovaného dotyčným orgánem Společenství, bylo by zbytečné požadovat zvláštní odůvodnění pro každou technickou
volbu provedenou orgánem [rozsudek ze dne 5. července 2001, Itálie v. Rada a Komise, C‑100/99, Recueil, s. I‑5217, bod 64;
výše uvedené rozsudky British American Tobacco (Investments) a Imperial Tobacco, bod 166; Arnold André, bod 62; Swedish Match,
bod 64, a Alliance for Natural Health a další, bod 134].
V projednávaném případě z prvního až třetího a dvanáctého bodu odůvodnění směrnice jednoznačně vyplývá, že účelem opatření
zakazujících reklamu na tabákové výrobky a sponzorství související s těmito výrobky, která stanoví, je odstranění překážek
volného pohybu zboží nebo služeb vyplývajících z rozdílů ve vnitrostátních předpisech členských států v této oblasti a zajištění
vysoké úrovně ochrany veřejného zdraví.
Krom toho je nutné konstatovat, že důvody, jimiž bylo vedeno přijímání takových opatření zákazu, jsou upřesněny pro každou
z forem reklamy a sponzorství uvedených v článcích 3 a 4 směrnice.
Pokud jde zaprvé o zákaz reklamy v tištěných médiích a některých publikacích, čtvrtý bod odůvodnění směrnice uvádí, že v důsledku
právních a správních předpisů členských států existuje patrné riziko vzniku překážek pro volný pohyb tohoto zboží na vnitřním
trhu, a že má-li být zajištěn volný oběh všech těchto médií na vnitřním trhu, je nezbytné omezit tabákovou reklamu v nich
na ty časopisy a periodický tisk, které nejsou určeny pro širokou veřejnost, například na publikace určené výlučně pro profesionály
v oblasti obchodu s tabákem a na publikace tištěné a vydávané ve třetích zemích, které nejsou určeny v první řadě pro trh
Společenství.
Pokud jde zadruhé o rozhlasovou reklamu a reklamu šířenou službami informační společnosti, šestý bod odůvodnění směrnice poukazuje
na obzvláštní přitažlivost a dostupnost těchto služeb pro mladé lidi, jejichž spotřeba roste společně s nárůstem používání
těchto médií.
Zatřetí, s ohledem na zákaz některých druhů sponzorství, jako jsou rozhlasové programy a činnosti nebo akce s přeshraničním
účinkem, pátý bod odůvodnění směrnice upřesňuje, že účelem zákazu, o který se jedná, je zabránit možnému obcházení omezení
vztahujících se na přímé formy reklamy.
Z těchto bodů odůvodnění vyplývá to podstatné z cíle sledovaného zákonodárcem Společenství, tedy zlepšení podmínek vytváření
a fungování vnitřního trhu odstraněním překážek volného pohybu zboží nebo služeb, které slouží jako prostředek pro reklamu
na tabákové výrobky nebo sponzorství související s těmito výrobky.
Je třeba ostatně poukázat na to, že směrnice byla přijata v návaznosti na zrušení směrnice 98/43, na základě návrhu Komise
s důvodovou zprávou uvádějící vyčerpávající seznam rozdílů ve vnitrostátních předpisech platných v členských státech v oblasti
reklamy na tabákové výrobky nebo sponzorství souvisejícího s těmito výrobky.
Z toho plyne, že články 3 a 4 směrnice splňují povinnost uvést odůvodnění stanovenou v článku 253 ES.
Třetí žalobní důvod je tedy neopodstatněný a musí být zamítnut.

Ke čtvrtému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení spolurozhodovacího postupu
Argumentace účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že směrnice byla přijata v rozporu se spolurozhodovacím postupem definovaným v článku 251 ES. Po hlasování
Parlamentu na plenárním zasedání k návrhu směrnice Rada provedla hmotněprávní změny.
Podle žalobkyně jdou tyto změny nad rámec pouhé jazykové nebo redakční úpravy jednotlivých jazykových znění či pouhé opravy
zjevných věcných chyb. Článek 10 odst. 2 směrnice byl do jejího textu doplněn po jejím přijetí a článek 11 byl podstatně změněn
oproti znění schválenému Parlamentem, neboť bylo stanoveno dřívější datum vstupu směrnice v platnost. Článek 3 směrnice byl
mimoto rovněž změněn a přinejmenším v německém znění dovoluje širší výklad výrazu „tištěná média“, který rozšiřuje rozsah
působnosti směrnice.
Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu uplatňují, že v rámci spolurozhodovacího postupu nejsou
akty přijímány pouze Radou, ale jsou podle článku 254 ES podepisovány společně předsedou Parlamentu a předsedou Rady, kteří
svými podpisy berou na vědomí, že směrnice odpovídá návrhu Komise se změnami schválenými Parlamentem.
Striktní totožnost znění schváleného Parlamentem a znění přijatého spolurozhodovacím postupem by byla neslučitelná s požadavky
na redakční kvalitu vyplývajícími z existence velkého počtu úředních jazyků.
Podle Parlamentu, Rady a vedlejších účastníků vystupujících na jejich podporu nepřekračují provedené úpravy směrnice meze
právně jazykových úprav, ať už se jedná o čl. 3 odst. 1 této směrnice, týkající se tisku a tištěných médií, nebo o její čl. 10
odst. 2, týkající se toho, že členské státy uvědomí Komisi o podstatných ustanoveních vnitrostátního práva, která přijaly
v oblasti uvedené směrnice.
Pokud jde o provedenou změnu článku 11 této směrnice, týkající se jejího vstupu v platnost, podotýkají, že k této změně došlo
v souladu se vzorovým zněním aktů Rady, které předpokládá vstup směrnic v platnost dnem jejich vyhlášení, aby bylo pokud možno
zabráněno zvyšování počtu dat.
Závěry Soudního dvora
Žalobkyně zamýšlí projednávanou žalobou zpochybnit pouze platnost článků 3 a 4 směrnice.
Žalobní důvod vycházející z porušení spolurozhodovacího postupu stanoveného v článku 251 ES pro přijetí článků 10 a 11 směrnice
v jejich konečném znění je tudíž irelevantní pro posouzení platnosti článků 3 a 4 této směrnice.
V každém případě byly změny provedené v článcích 10 a 11 směrnice předmětem opravy, což ostatně nebylo popřeno, a tato oprava
byla podepsána podle článku 254 ES předsedou Parlamentu a předsedou Rady a poté vyhlášena v
Úředním věstníku Evropské unie
.
Pokud jde o provedené změny článku 3 směrnice, je namístě konstatovat, že jak generální advokát správně podotkl v bodě 197
svého stanoviska, takové změny nepřekročily meze, které platí pro sladění jednotlivých jazykových znění aktu Společenství.
Čtvrtý žalobní důvod tedy musí být zamítnut.

K pátému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z porušení zásady proporcionality
Argumentace účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že zákazy stanovené v článcích 3 a 4 směrnice jsou v rozporu se zásadou proporcionality upravenou v čl. 5
třetím pododstavci ES.
Tyto zákazy, jež jsou formulovány velice široce, zahrnují situace takřka výhradně místního či regionálního charakteru a závažným
způsobem zasahují do základních práv dotyčných hospodářských kruhů, jež jsou chráněna zákonodárcem Společenství.
Tak je tomu, pokud jde o svobodu tisku a svobodu zastávat názory, která je podle judikatury Soudního dvora týkající se článku
10 Evropské úmluvy o ochraně lidských práv a základních svobod, podepsané v Římě dne 4. listopadu 1950 (dále jen „EÚLP“),
zaručena, z hlediska financování tiskovin, zejména příjmy z reklamy a neexistencí překážek, co se týče obchodních sdělení.
Nadmíru obecný charakter formulace zákazů reklamy uvedených v článcích 3 a 4 směrnice, jakož i vymezení pojmu „reklama“ vede
k tomu, že se zákaz reklamy vztahuje na jakýkoli nepřímý účinek jakékoli formy obchodního sdělení o prodeji tabákových výrobků
a že by redakční příspěvky novinářů k některým tématům majícím vztah k výrobě nebo distribuci tabákových výrobků mohly spadat
pod tento zákaz.
Takovýto zásah do svobody tisku je podle žalobkyně o to významnější, že 50 % až 60 % příjmů vydavatelů tisku tvoří nikoli
prodej jejich výrobků, ale příjmy z reklamy a že média v současnosti v Evropě procházejí hlubokou strukturální a konjunkturální
krizí.
Krom toho je legislativní nepřiměřenost zákazů uvedených v článcích 3 a 4 směrnice doložena skutečností, že pouze okrajový
počet případů, kdy mají výrobky nebo služby přeshraniční charakter, je zcela nesrovnatelný se situacemi čistě místního či
regionálního charakteru, z nichž 99 % nemá žádný přeshraniční účinek.
Z toho plyne, že rozšíření zákazů reklamy na čistě vnitrostátní situace není přiměřené ve vztahu k tvrzenému cíli harmonizace
vnitřního trhu.
V každém případě není toto opatření ani nezbytné, ani vhodné. Samotná směrnice obsahuje ve svém čl. 3 odst. 1 vhodné řešení,
neboť tomuto zákazu reklamy nepodléhají tiskoviny pocházející z třetích zemí, pokud nejsou v první řadě určeny pro trh Společenství.
Nebylo podáno žádné vysvětlení ohledně důvodu, proč toto řešení nebylo dostačující i pro tiskoviny pocházející ze Společenství.
Stejně tak nebyl podle žalobkyně udán důvod pro odmítnutí alternativního řešení navrženého žalobkyní spočívajícího v omezení
zákazů reklamy na činnosti a služby mající přeshraniční účinky, kteréžto řešení bylo ostatně přijato v článku 5 směrnice pro
sponzorské činnosti.
Žalobkyně se tedy domnívá, že při zvážení cíle sledovaného zákonodárcem Společenství a zásahů do základních práv jsou napadená
ustanovení článků 3 a 4 směrnice nepřiměřená. Přijetí tak restriktivních opatření, jako je úplný zákaz reklamy na tabákové
výrobky v tisku, je pouze krajním řešením, ke kterému se uvedený zákonodárce mohl uchýlit.
Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu uplatňují, že zákonodárce Společenství pro dosažení cíle
harmonizace vnitřního trhu nedisponoval méně omezujícími prostředky, než byla směrnice zakazující reklamu ve všech tištěných
médiích a rozhlasových programech.
Zákonodárce Společenství podle nich nepřistoupil k úplnému zákazu reklamy na tabákové výrobky. Tato reklama nebyla zakázána
v publikacích určených výlučně pro profesionály v oblasti obchodu s tabákem a v publikacích tištěných a vydávaných ve třetích
zemích, které nejsou určeny v první řadě pro trh Společenství. Stejně tak nebyla taková reklama zakázána ve službách informační
společnosti, pokud nebyla zakázána v tisku a ostatních tištěných médiích. Dodávají, že na rozdíl od tvrzení žalobkyně zahrnuje
výraz „tištěná média“ pouze noviny, magazíny a časopisy.
Pokud jde o zásah do základních práv svobody tisku a svobody zastávat názory, jichž se dovolává žalobkyně, upřesňují, že svoboda
projevu může podle čl. 10 odst. 2 EÚLP podléhat některým omezením nebo sankcím stanoveným zákonem, které představují nezbytná
opatření v demokratické společnosti v zájmu ochrany zdraví nebo morálky, a že v projednávaném případě se zákaz týká „jakékoli
formy obchodního sdělení s cílem nebo přímým či nepřímým účinkem propagace tabákového výrobku“, jak vyplývá z definice reklamy
v čl. 2 písm. b) směrnice. V důsledku toho nejsou redakční příspěvky novinářů články 3 a 4 směrnice dotčeny.
Uvádějí, že jak již Soudní dvůr rozhodl, „posuzovací pravomoc příslušných orgánů při určení patřičné rovnováhy mezi svobodou
projevu a výše uvedenými cíli je proměnlivá pro každý z cílů, které odůvodňují omezení tohoto práva, a podle povahy dotčených
činností. Pokud výkon svobody nepřispívá k diskusi v obecném zájmu […], je kontrola omezena na přezkum důvodnosti a přiměřenosti
zásahu. Tak tomu je, pokud jde o obchodní využití svobody projevu, zejména v tak komplexní a proměnlivé oblasti, jako je reklama“
(rozsudek ze dne 25. března 2004, Karner, C‑71/02, Recueil, s. I‑3025, bod 51).
Tvrdí, že zákonodárce Společenství nepřekročil širokou posuzovací pravomoc, kterou disponuje v takové oblasti, jako je oblast
dotčená v projednávaném případě, jež s sebou z jeho strany nese volby politické, ekonomické a sociální povahy a v níž má provést
komplexní posouzení, a že opatření zákazu stanovená v článcích 3 a 4 směrnice jsou nezbytná a způsobilá k dosažení cíle spočívajícího
v harmonizaci vnitřního trhu na vysoké úrovni ochrany zdraví.
Závěry Soudního dvora
Je třeba připomenout, že zásada proporcionality, jež je jednou z obecných zásad práva Společenství, vyžaduje, aby prostředky
zavedené ustanovením Společenství byly způsobilé k uskutečnění sledovaného cíle a nepřekračovaly meze toho, co je k dosažení
tohoto cíle nezbytné (viz zejména rozsudky ze dne 18. listopadu 1987, Maizena a další, 137/85, Recueil, s. 4587, bod 15; ze
dne 7. prosince 1993, ADM Ölmühlen, C‑339/92, Recueil, s. I‑6473, bod 15, a ze dne 11. července 2002, Käserei Champignon Hofmeister,
C‑210/00, Recueil, s. I‑6453, bod 59).
Pokud jde o soudní přezkum podmínek uvedených v předchozím bodě, je namístě přiznat zákonodárci Společenství širokou posuzovací
pravomoc v takové oblasti, jako je oblast dotčená v projednávaném případě, která s sebou z jeho strany nese volby politické,
ekonomické a sociální povahy a v níž má provést komplexní posouzení. Legalita takového opatření může být dotčena pouze zjevně
nepřiměřeným charakterem opatření přijatého v této oblasti ve vztahu k cíli, který hodlají příslušné orgány sledovat [viz
v tomto smyslu rozsudky ze dne 12. listopadu 1996, Spojené království v. Rada, C‑84/94, Recueil, s. I‑5755, bod 58; ze dne
13. května 1997, Německo v. Parlament a Rada, C‑233/94, Recueil, s. I‑2405, body 55 a 56; ze dne 5. května 1998, National
Farmers’ Union a další, C‑157/96, Recueil, s. I‑2211, bod 61, a výše uvedený rozsudek British American Tobacco (Investments)
a Imperial Tobacco, bod 123].
Pokud jde v projednávaném případě o ustanovení článků 3 a 4 směrnice, z analýzy provedené v bodech 72 až 80 tohoto rozsudku
vyplývá, že tyto články mohou být považovány za opatření způsobilá k uskutečnění cíle, který sledují.
Krom toho s přihlédnutím k povinnosti zákonodárce Společenství zaručit vysokou úroveň ochrany lidského zdraví nepřekračují
meze toho, co je pro dosažení tohoto cíle nezbytné.
Zákaz reklamy na tabákové výrobky v tištěných médiích stanovený v článku 3 směrnice se totiž nevztahuje na profesionály v oblasti
obchodu s tabákem a na publikace tištěné a vydávané ve třetích zemích, které nejsou určeny v první řadě pro trh Společenství.
Krom toho, na rozdíl od tvrzení žalobkyně, nemohl zákonodárce Společenství přijmout jako méně restriktivní opatření zákaz
reklamy, z něhož by byly vyjmuty publikace určené pro místní či regionální trh, neboť taková výjimka by vedla k tomu, že by
zákaz reklamy na tabákové výrobky měl nejistý a náhodě podléhající rozsah působnosti, což by zabránilo tomu, aby směrnice
dosáhla svého cíle harmonizace vnitrostátních právních předpisů v oblasti reklamy na tabákové výrobky (viz v tomto smyslu
výše uvedený rozsudek Lindqvist, bod 41).
Totéž je nutno konstatovat v případě zákazu reklamy na tabákové výrobky ve službách informační společnosti a v rozhlasových
programech, který je upraven v čl. 3 odst. 2 a čl. 4 odst. 1 směrnice.
Zákaz reklamy na tabákové výrobky v těchto médiích totiž stejně jako opatření zákazu stanovené v článku 13 směrnice 89/552
nelze považovat za nepřiměřený a při konvergenci médií může být ostatně odůvodněn snahou zamezit obcházení zákazu použitelného
na tištěná média zvýšeným využíváním obou těchto médií.
Pokud jde o zákaz sponzorství rozhlasových programů stanovený v čl. 4 odst. 2 směrnice, z bodů odůvodnění směrnice, a konkrétněji
ani z jejího pátého bodu odůvodnění nevyplývá, že by neomezením takového opatření na činnosti a akce s přeshraničními účinky
stejně jako v čl. 17 odst. 2 směrnice 89/552 zákonodárce Společenství překročil meze posuzovací pravomoci, jíž v této oblasti
disponuje.
Tento výklad není zpochybněn tezí žalobkyně, podle níž taková opatření zákazu povedou k tomu, že tiskové společnosti přijdou
o značné příjmy z reklamy, nebo že dokonce přispějí k uzavření některých podniků, a v konečném důsledku budou zasahovat do
svobody projevu zaručené článkem 10 EÚLP.
Je namístě připomenout, že podle ustálené judikatury je sice zásada svobody projevu výslovně uznána článkem 10 EÚLP a je základním
prvkem demokratické společnosti, avšak z odstavce 2 tohoto článku vyplývá, že tato svoboda může podléhat určitým omezením
odůvodněným cíli obecného zájmu, jsou-li tyto výjimky stanoveny zákonem, jsou-li vedeny jedním nebo více cíli legitimními
ve vztahu k uvedenému ustanovení a jsou-li nezbytné v demokratické společnosti, tedy odůvodněny naléhavou sociální potřebou,
a zejména jsou-li přiměřené sledovanému legitimnímu cíli (viz v tomto smyslu rozsudky ze dne 26. června 1997, Familiapress,
C‑368/95, Recueil, s. I‑3689, bod 26; ze dne 11. července 2002, Carpenter, C‑60/00, Recueil, s. I‑6279, bod 42; ze dne 12. června
2003, Schmidberger, C‑112/00, Recueil, s. I‑5659, bod 79, a výše uvedený rozsudek Karner, bod 50).
Stejně tak, jak správně zdůraznili Parlament, Rada a vedlejší účastníci vystupující na jejich podporu, je posuzovací pravomoc,
jíž disponují příslušné orgány, pokud jde o otázku určení, kde se nachází patřičná rovnováha mezi svobodou projevu a cíli
obecného zájmu uvedenými v čl. 10 odst. 2 EÚLP, proměnlivá pro každý z těchto cílů odůvodňujících omezení tohoto práva a podle
povahy dotčených činností. Pokud existuje určitý prostor pro uvážení, omezuje se kontrola na přezkum důvodnosti a přiměřenosti
zásahu. Tak je tomu, pokud jde o obchodní využití svobody projevu v tak komplexní a proměnlivé oblasti, jako je reklama (viz
zejména výše uvedený rozsudek Karner, bod 51).
V projednávaném případě, i za předpokladu, že by účinkem opatření zakazujících reklamu nebo sponzorství upravených v článcích
3 a 4 směrnice bylo nepřímo oslabení svobody projevu, zůstává svoboda novinářského projevu jako taková nedotčena, a tudíž
nejsou dotčeny redakční příspěvky novinářů.
Je tedy namístě konstatovat, že zákonodárce Společenství přijetím takových opatření nepřekročil meze posuzovací pravomoci,
která mu je výslovně svěřena.
Z toho plyne, že uvedená opatření zákazu nemohou být považována za nepřiměřená.
Pátý žalobní důvod je tedy neopodstatněný a musí být zamítnut.
Vzhledem k tomu, že žádný z žalobních důvodů, kterých se žalobkyně dovolává na podporu své žaloby, není opodstatněný, je namístě
tuto žalobu zamítnout.

K nákladům řízení
Podle čl. 69 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Parlament a Rada požadovaly, aby Spolkové republice
Německo byla uložena náhrada nákladů řízení a Spolková republika neměla úspěch ve věci, je namístě jí uložit náhradu nákladů
řízení. Podle čl. 69 odst. 4 téhož řádu nesou členské státy a orgány, které vstoupily do řízení jako vedlejší účastníci, vlastní
náklady.
Z těchto důvodů Soudní dvůr (velký senát) rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Spolkové republice Německo se ukládá náhrada nákladů řízení.
3)
Španělské království, Francouzská republika, Finská republika a Komise Evropských společenství ponesou vlastní náklady.
Podpisy.
*
Jednací jazyk: němčina.