CELEX: 61996CJ0050
Lika lön för kvinnliga och mannliga arbetstagare
Artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136 EG-143 EG)
Protokoll om artikel 119 i EG-fördraget
Företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet
Deltidsanställda arbetstagare som utesluts från möjligheten att ansluta sig till ett företags- eller yrkesbaserat system som ger rätt till tilläggspension
Retroaktiv anslutning
Pensionsrätt
Förhållandet mellan nationell rätt och gemenskapsrätt

Domskäl
1 Landesarbeitsgericht Hamburg har genom beslut av den 25 oktober 1995, som inkom till domstolen den 21 februari 1996, i enlighet med artikel 177 i EG-fördraget (nu artikel 234 EG) ställt sex frågor om tolkningen av artikel 119 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136 EG-143 EG) och av protokollet om artikel 119 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (nedan kallat protokollet), som är fogat till EG-fördraget.
2 Dessa frågor har uppkommit i en tvist mellan Lilli Schröder och Deutsche Bundespost Telekom, numera Deutsche Telekom AG (nedan kallat Deutsche Telekom), angående villkoren för att ansluta sig till ett företags- eller yrkesbaserat system för tilläggspension och för att såsom ansluten till ett sådant system beviljas pension.
Den nationella rätten
3 I artikel 3.1-3.3 i Grundgesetz für die Bundesrepublik Deutschland (Förbundsrepubliken Tysklands grundlag, nedan kallad GG) föreskrivs följande:
"1. Alla människor är lika inför lagen.
2. Män och kvinnor skall ha samma rättigheter. Staten skall uppmuntra handlingar genom vilka kvinnor och män ges samma rättigheter och vidta åtgärder för att undanröja de hinder som finns.
3. Ingen får missgynnas eller gynnas på grund av sitt kön, sin härstamning, rastillhörighet, övertygelse eller sin religiösa eller politiska uppfattning. Ingen får missgynnas på grund av sitt handikapp."
4 I 612 § i Bürgerliches Gesetzbuch (den tyska civilrättslagen) har, genom 1 § i Gesetz über die Gleichbehandlung von Männern und Frauen am Arbeitsplatz (1980 års lag om likabehandling av kvinnor och män på arbetsplatsen), införts ett nytt tredje stycke med följande lydelse:
"Det får i ett anställningsförhållande inte avtalas om att en arbetstagare på grund av sitt kön skall tillerkännas lägre lön än en arbetstagare av motsatt kön för arbete som är att betrakta som lika eller likvärdigt. Ett avtal om lägre lön kan inte vara berättigat av det skälet att särskilda skyddsföreskrifter gäller på grund av arbetstagarens kön."
5 År 1985 antogs Gesetz über arbeitsrechtliche Vorschriften zur Beschäftigungsförderung (lag om sysselsättningsskapande åtgärder, nedan kallad BeschFG), vars 2 och 6 §§ reglerar deltidsarbete. Enligt 2 § första stycket får en arbetsgivare inte behandla en deltidsanställd arbetstagare annorlunda än en arbetstagare som är heltidsanställd, om det inte finns sakliga skäl för olika behandling. I 6 § föreskrivs emellertid att det genom kollektivavtal får avvikas från bestämmelserna i det aktuella avsnittet, även till nackdel för arbetstagaren.
6 Enligt 24 § i Tarifvertrag für Arbeiter der Deutschen Bundespost (kollektivavtal för anställda hos Deutsche Bundespost) skall arbetstagarna vara försäkrade hos Versorgungsanstalt der Deutschen Bundespost (pensionsförsäkringskassa för Deutsche Bundespost, nedan kallat VAP), i enlighet de villkor som föreskrivs i Tarifvertrag über die Versorgung der Arbeitnehmer der Deutschen Bundespost (kollektivavtal om pension för arbetstagare hos Deutsche Bundespost, nedan kallat pensionsavtalet), enligt dess gällande lydelse.
7 3 § i pensionsavtalet hade fram till och med den 31 december 1987 följande lydelse:
"En arbetstagare skall vara försäkrad hos VAP i enlighet med dess stadgar och kompletterande bestämmelser om ... hans arbetstid per vecka enligt anställningsavtalet i genomsnitt uppgår till minst hälften av den veckoarbetstid som vid varje tidpunkt är den normala för en heltidsanställd arbetstagare."
8 Denna bestämmelse ändrades därefter på så sätt att den, med verkan från och med den 1 januari 1988, fick följande lydelse:
"En arbetstagare skall vara försäkrad hos VAP i enlighet med dess stadgar och kompletterande bestämmelser om ... hans arbetstid per vecka enligt anställningsavtalet i genomsnitt uppgår till minst 18 timmar."
9 3 § i pensionsavtalet har senare, genom kollektivavtal av den 22 september 1992, ännu en gång ändrats, med retroaktiv verkan från och med den 1 april 1991, och har fått följande lydelse:
"En arbetstagare skall vara försäkrad hos VAP i enlighet med dess stadgar och kompletterande bestämmelser om ... hans arbete inte endast är 'av ringa omfattning' i den mening som avses i 8 § första stycket i Sozialgesetzbuch IV [den tyska lagen om social trygghet]."
Tvisten vid den nationella domstolen
10 Lilli Schröder var deltidsanställd hos Deutsche Telekom, först enligt avtal om tidsbegränsad anställning från och med den 9 augusti 1974 till och med den 19 maj 1995 och därefter enligt avtal om tillsvidareanställning från och med den 20 maj 1975 till och med den 31 mars 1994, då hon gick i pension. Sedan den 1 april 1994 uppbär hon lagstadgad ålderspension.
11 I egenskap av deltidsanställd arbetstagare var Lilli Schröder först utesluten från möjligheten att ansluta sig till VAP. Efter det att 3 § i pensionsavtalet hade ändrats med verkan från och med den 1 april 1991, var hon ansluten till VAP från och med denna dag till dess att hennes anställning upphörde.
12 Lilli Schröder väckte talan vid Arbeitsgericht Hamburg och yrkade att Deutsche Telekom skulle förpliktas att betala tilläggspension till henne med ett belopp motsvarande det hon skulle ha fått om hon hade varit ansluten till VAP under hela perioden mellan den 20 maj 1975 och den 31 mars 1994.
13 Hon gjorde gällande att det förhållandet att deltidsanställda arbetstagare uteslöts från rätten till tilläggspension utgjorde diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget, artikel 3 GG och 2 § första stycket BeschFG. Av de uppgifter som har lagts fram vid den nationella domstolen framgår att 95 procent av de arbetstagare som under år 1991 var deltidsanställda hos Deutsche Telekom var kvinnor.
14 Arbeitsgericht biföll yrkandet i sin helhet genom dom av den 22 december 1994. Den underströk att en sådan lösning var påkallad redan till följd av artikel 3.2 GG, och att den tidsbegränsning av rättsverkningarna av artikel 119 i fördraget som följer av såväl domstolens rättspraxis som protokollet inte var relevant.
15 Deutsche Telekom överklagade denna dom till Landesarbeitsgericht Hamburg och gjorde bland annat gällande att artikel 119 i fördraget har företräde framför artikel 3 GG och att den tidsbegränsning av dess rättsverkningar som följer av domen av den 17 maj 1990 i mål C-262/88, Barber (REG 1990, s. I-1889; svensk specialutgåva, volym 10, s. 407), och av protokollet skall gälla i alla fall av könsdiskriminering i fråga om företags- eller yrkesbaserade system för social trygghet.
16 Lilli Schröder svarade att den tjänstepension som hon har gjort gällande följer av artikel 3.1 och 3.2 GG. Hon anser att man under dessa omständigheter, oavsett hur domstolen har tolkat artikel 119 i fördraget och protokollet i sin rättspraxis därav, inte kan dra slutsatsen att medlemsstaterna inte får vidta åtgärder för att förhindra all diskriminering mellan deltids- och heltidsanställda arbetstagare, även för perioder före den 17 maj 1990.
Tolkningsfrågorna
17 Landesarbeitsgericht anser att den inte kan ansluta sig till den rättspraxis som tillämpas av Bundesarbeitsgericht, enligt vilken domstolens rättspraxis och protokollet uppenbarligen inte utgör något hinder mot att retroaktivt tillämpa nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling i fråga om tjänstepensioner.
18 Landesarbeitsgericht Hamburg, som undrar vilken betydelse som skall tillmätas tidsbegränsningen av rättsverkningarna av den gemenskapsrättsliga principen om lika lön för kvinnliga och manliga arbetstagare, och i synnerhet vilka följder denna begränsning leder till för den nationella rätten, har beslutat att förklara målet vilande och att ställa följande tolkningsfrågor till domstolen:
"1) Innebär det förhållandet att deltidsanställda arbetstagare med en veckoarbetstid på under 18 timmar genom en bestämmelse med en könsneutral formulering utesluts från tilläggspension enligt ett tjänstepensionssystem indirekt diskriminering av kvinnor i den mening som avses i domstolens rättspraxis avseende artikel 119 i EG-fördraget, när omkring 95 procent av dem som utesluts är kvinnor?
2) För det fall fråga 1 besvaras jakande: Omfattar protokollet om artikel 119 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (Barber-protokollet) och det däri förekommande förbudet mot retroaktiv verkan även fall av indirekt diskriminering av kvinnor, när omständigheterna är sådana som har beskrivits i fråga 1?
3) För det fall fråga 2 besvaras jakande: Har förbudet mot retroaktiv verkan i protokollet om artikel 119 i Fördraget om upprättandet av Europeiska gemenskapen (Barber-protokollet) företräde framför den tyska grundlagen (artikel 3.1 GG) enligt vilken ett förbud mot retroaktiv verkan i det i fråga 1 beskrivna fallet är uteslutet?
4) Innebär, i ett sådant fall som har beskrivits i fråga 1, det förhållandet att retroaktiv verkan är tillåten enligt artikel 3.1 GG ett otillåtet kringgående av det förbud mot retroaktiva rättsverkningar som finns i protokollet om artikel 119 i EG-fördraget, när den nationella rätten, vid samma omständigheter och likaledes med syftet att säkerställa likabehandling i tjänstepensionssystem, till skillnad från gemenskapsrätten tillåter retroaktiva rättsverkningar till förmån för arbetstagare, särskilt indirekt diskriminerade kvinnor?
5) För det fall fråga 4 besvaras jakande: Innebär tillämpningen av 2 § första stycket Beschäftigungsförderungsgesetz av den 26 april 1985, som skulle tillåta retroaktiva rättsverkningar till den 26 april 1985, ett otillåtet kringgående av förbudet mot retroaktiv verkan i protokollet om artikel 119 i EG-fördraget (Barber-protokollet)?
6) Innebär, i ett sådant fall som har beskrivits i fråga 1, det förhållandet att retroaktiv verkan är tillåten enligt artikel 3.1 GG ett åsidosättande av gemenskapsrätten, med hänsyn till en oproportionerlig diskriminering av egna medborgare till förfång för de berörda tyska företagen, och med hänsyn till en gemenskapskonform tolkning av nationell rätt eller i övrigt en princip i gemenskapsrätten, och har gemenskapsrätten i så fall företräde framför nationell rätt?"
Begäran om att det muntliga förfarandet skall återupptas
19 Deutsche Telekom har i skrivelse av den 10 november 1998 begärt att det muntliga förfarandet skall återupptas. Bolaget har för det första gjort gällande att generaladvokatens förslag till avgörande föredrogs på ett felaktigt sätt, eftersom det lästes upp vid ett sammanträde inför femte avdelningen och inte inför den sjätte avdelningen, som handlägger detta mål. Det har för det andra begärt att inom ramen för detta återupptagande få yttra sig över detta förslag, bland annat mot bakgrund av ett beslut som Bundesverfassungsgericht har fattat den 5 augusti 1998, det vill säga efter den förhandling som har hållits i förevarande mål. Deutsche Telekom anser att en vägran att medge att det muntliga förfarandet, efter det att generaladvokaten har föredragit förslaget till avgörande, vilket enligt artikel 59.2 i domstolens rättegångsregler sker innan det muntliga förfarandet avslutas, undantagsvis kan återupptas för att göra det möjligt för parterna att åberopa uppenbara felaktigheter eller förbiseenden som kan förekomma i sakframställningen eller i den rättsliga bedömningen, eller att till och med yttra sig över generaladvokatens förslag till avgörande, skulle kunna utgöra en kränkning av rätten till en opartisk rättegång i den mening som avses i artikel 6 i den Europeiska konventionen den 4 november 1950 om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna (nedan kallad KMR).
20 I detta hänseende konstaterar domstolen för det första att de former under vilka förslaget till avgörande i detta mål har föredragits inte har inneburit någon kränkning av vare sig de regler som är tillämpliga vid domstolen eller de rättigheter som parterna tillerkänns i målet vid den nationella domstolen.
21 De domare på sjätte avdelningen som har handlagt detta mål har nämligen tagit del av generaladvokatens förslag till avgörande i samband med att det gavs in till domstolens kansli, och offentliggörandet säkerställdes bland annat genom att själva förslaget till avgörande lästes upp vid ett offentligt sammanträde och genom att förslaget gavs in till kansliet.
22 För det andra följer av domstolens beslut av den 4 februari 2000 i mål C-17/98, Emesa Sugar (REG 2000, s. I-0000), punkt 18, att det är just med hänsyn till artikel 6 KMR och själva syftet med alla berörda personers rätt till ett kontradiktoriskt förfarande och till en opartisk rättegång i den mening som avses i denna bestämmelse som domstolen ex officio eller efter att ha hört generaladvokaten eller på parternas begäran kan besluta att återuppta det muntliga förfarandet, i enlighet med artikel 61 i sina rättegångsregler, om den anser att den inte har tillräcklig kännedom om omständigheterna i målet eller om detsamma skall avgöras på grundval av ett argument som parterna inte har kunnat diskutera.
23 I förevarande mål finner domstolen emellertid, efter att ha hört generaladvokaten, att Deutsche Telekoms begäran inte grundas på någon omständighet av vilken framgår att ett sådant återupptagande är ändamålsenligt eller nödvändigt.
24 Deutsche Telekoms begäran skall följaktligen avslås.
Den första frågan
25 Den nationella domstolen har ställt sin första fråga för att få klarhet i huruvida det förhållandet att deltidsanställda arbetstagare utesluts från ett sådant tjänstepensionssystem som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen utgör diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget.
26 Parterna är ense om att frågan bör besvaras jakande.
27 Domstolen erinrar i detta avseende om att det av fast rättspraxis följer att ett sådant pensionssystem som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen, som i huvudsak hänger samman med den anställning som den berörda personen har innehaft, anknyter till den lön som denna person har fått och omfattas av artikel 119 i fördraget (se i detta avseende bland annat dom av den 13 maj 1986 i mål 170/84, Bilka, REG 1986, s. 1607, punkt 22, svensk specialutgåva, volym 8, s. 583, domen i det ovannämnda målet Barber, punkt 28, och dom av den 28 september 1994 i mål C-7/93, Beune, REG 1994, s. I-4471, punkt 46). Att utesluta deltidsanställda arbetstagare från ett sådant pensionssystem kan följaktligen visa sig stå i strid med artikel 119 (se i detta avseende domen i det ovannämnda målet Bilka, punkt 29).
28 Av domstolens rättspraxis följer även att för att avgöra huruvida en bestämmelse påverkar kvinnor och män i så olika utsträckning att den utgör indirekt diskriminering enligt artikel 119 i fördraget måste den nationella domstolen kontrollera om den statistik som finns tillgänglig visar att den procentandel kvinnliga arbetstagare som uppfyller villkoret i sagda bestämmelse är betydligt mindre än den procentandel manliga arbetstagare som uppfyller detta villkor. Om så är fallet föreligger indirekt könsdiskriminering, såvida inte åtgärden i fråga grundas på sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön (se dom av den 9 februari 1999 i mål C-167/97, Seymour-Smith och Perez, REG 1999, s. I-623, punkt 65).
29 Den första frågan skall följaktligen besvaras så, att det förhållandet att deltidsanställda arbetstagare utesluts från ett sådant tjänstepensionssystem som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen utgör diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget, när denna åtgärd procentuellt sett drabbar ett väsentligt högre antal kvinnliga än manliga arbetstagare och åtgärden i fråga inte grundas på sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön.
Den andra frågan
30 Den nationella domstolen har ställt sin andra fråga för att få klarhet i huruvida möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget är tidsbegränsad i ett fall där det utgör diskriminering som är förbjuden enligt denna artikel att utesluta deltidsanställda arbetstagare från ett tjänstepensionssystem.
31 Det skall i detta hänseende först erinras om att domstolen i dom av den 8 april 1976 i mål 43/75, Defrenne II (REG 1976, s. 455; svensk specialutgåva, volym 3, s. 59), punkt 40, fastslog att principen i artikel 119 i fördraget om lika lön kan åberopas inför nationella domstolar, som är skyldiga att skydda de rättigheter som tillkommer enskilda enligt denna bestämmelse. Domstolen preciserade emellertid i punkterna 74 och 75 i samma dom att det till följd av tvingande rättssäkerhetshänsyn som rör samtliga berörda offentliga och privata intressen inte är möjligt att åberopa den direkta effekten av artikel 119 till stöd för ersättningskrav som avser löneperioder före dagen för nämnda dom, det vill säga den 8 april 1976, vilket däremot inte gäller när arbetstagare redan tidigare har inlett ett rättsligt förfarande eller framställt motsvarande anspråk.
32 Vidare har domstolen, i fråga om tjänstepensionssystem, i punkterna 44 och 45 i domen i det ovannämnda målet Barber fastslagit att tvingande rättssäkerhetshänsyn utgör hinder mot att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget till stöd för ett yrkande om förnyad prövning av en pensionsrätt, med verkan från en tidpunkt som infaller före dagen för nämnda dom, det vill säga den 17 maj 1990, med undantag för personer som före denna dag har inlett ett rättsligt förfarande eller framställt motsvarande anspråk.
33 Såsom domstolen har klarlagt i punkt 20 i domen av den 6 oktober 1993 i mål C-109/91, Ten Oever (REG 1993, s. I-4879; svensk specialutgåva, volym 14), följer av domen i det ovannämnda målet Barber att den direkta effekten av artikel 119 i fördraget kan åberopas för att kräva likabehandling i fråga om tjänstepensioner endast såvitt gäller sådana förmåner som är hänförliga till anställningsperioder efter den 17 maj 1990, med undantag för fall där arbetstagaren eller dennes rättsinnehavare före nämnda dag har inlett ett rättsligt förfarande eller framställt motsvarande anspråk i enlighet med den nationella rätt som är tillämplig.
34 Denna begränsning förekommer även i protokollet av vilket framgår att, vid tillämpningen av artikel 119 skall förmåner för arbetstagare på grund av sociala trygghetssystem inte anses som lön om och i den mån förmånerna kan hänföras till anställningstider före den 17 maj 1990, utom när det gäller arbetstagare eller deras förmånsberättigade anhöriga som före den tidpunkten har väckt talan vid domstol eller inlett ett likvärdigt förfarande enligt tillämplig nationell lagstiftning.
35 Av dom av den 28 september 1994 i mål C-57/93, Vroege (REG 1994, s. I-4541), punkterna 20-27, och i mål C-128/93, Fisscher (REG 1994, s. I-4583; svensk specialutgåva, volym 16), punkterna 17-24, och av den 11 december 1997 i mål C-246/96, Magorrian och Cunningham (REG 1997, s. I-7153), punkterna 27-35, framgår emellertid att den begränsning i tiden av verkningarna av artikel 119 i fördraget som följer av såväl domen i det ovannämnda målet Barber som av protokollet endast avser sådan diskriminering som av arbetsgivarna och inom pensionssystemen rimligen har kunnat betraktas som tillåtna på grund av de undantag som under en övergångsperiod har föreskrivits i den gemenskapslagstiftning som kunde tillämpas även i fråga om tjänstepensioner (dom av den 24 oktober 1996 i mål C-435/93, Dietz, REG 1996, s. I-5223, punkt 19).
36 Vad beträffar rätten att ansluta sig till företags- eller yrkesbaserade system konstaterade domstolen att det inte fanns några omständigheter som gjorde det möjligt att anse att de berörda yrkesgrupperna hade kunnat missta sig i fråga om tillämpligheten av artikel 119 i fördraget (domen i det ovannämnda målet Magorrian och Cunnigham, punkt 28).
37 Det är nämligen sedan domen i det ovannämnda målet Bilka uppenbart att diskriminering på grund av kön vid erkännandet av en sådan rätt strider mot artikel 119 i fördraget (domarna i de ovannämnda målen Vroege, punkt 29, Fisscher, punkt 26, Dietz, punkt 20, och Magorrian och Cunnigham, punkt 29).
38 Eftersom det inte har föreskrivits någon tidsbegränsning i domen i det ovannämnda målet Bilka kan den direkta effekten av artikel 119 åberopas för att retroaktivt kräva likabehandling avseende rätten att ansluta sig till ett tjänstepensionssystem, och det sedan den 8 april 1976, dagen för domen i det ovannämnda målet Defrenne II. I den sistnämnda domen erkändes för första gången att nämnda artikel har direkt effekt (domen i de ovannämnda målen Dietz, punkt 21, och Magorrian och Cunnigham, punkt 30).
39 Det skall dessutom erinras om att domstolen tidigare, i punkt 23 i domen i det ovannämnda målet Dietz och punkt 33 i domen i det ovannämnda målet Magorrian och Cunnigham, har preciserat att anslutningen till ett tjänstepensionssystem skulle vara helt utan intresse för arbetstagaren om den inte gav denne rätt till förmåner enligt systemet i fråga. Domstolen har följaktligen fastslagit att rätten att få avgångspension enligt ett tjänstepensionssystem är olösligt förbunden med rätten att vara ansluten till ett sådant system. Den har tillagt att det förhållandet att en arbetstagare kan göra anspråk på retroaktiv anslutning till ett tjänstepensionssystem inte innebär att han undslipper att betala avgifter för den aktuella anslutningsperioden (domarna i de ovannämnda målen Fisscher, punkt 37, och Dietz, punkt 34).
40 Av det föregående följer att den enda tidsbegränsningen av möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget i fråga om anslutningen till ett sådant tjänstepensionssystem som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen och den följande pensionsutbetalningen är den som följer av domen i det ovannämnda målet Defrenne II.
41 Den andra frågan skall följaktligen besvaras på så sätt att i ett fall där det utgör indirekt diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget att utesluta deltidsanställda arbetstagare från ett tjänstepensionssystem, är möjligheten att åberopa den direkta effekten av denna artikel tidsbegränsad i den meningen att endast de anställningsperioder som dessa arbetstagare har fullgjort från och med den 8 april 1976, dagen för domen i det ovannämnda målet Defrenne II, får beaktas för deras retroaktiva anslutning till ett sådant system och för beräkningen av de förmåner som de har rätt till, med undantag för de arbetstagare eller deras rättsinnehavare som före nämnda dag har inlett ett rättsligt förfarande eller framställt motsvarande anspråk i enlighet med den nationella rätt som är tillämplig.
Den tredje, den fjärde och den femte frågan
42 Mot bakgrund av svaret på den andra frågan avser den tredje, den fjärde och den femte frågan, som skall undersökas tillsammans, huruvida den genom domen i det ovannämnda målet Defrenne II fastslagna tidsbegränsningen av möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget utgör hinder mot att tillämpa nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system.
43 Det skall i detta sammanhang först erinras om att det av fast rättspraxis (se bland annat dom av den 27 mars 1980 i mål 61/79, Denkavit italiana, REG 1980, s. 1205, punkterna 16 och 17, svensk specialutgåva, volym 5, s. 149, och i de förenade målen 66/79, 127/79 och 128/79, Salumi m.fl., REG 1980, s. 1237, punkterna 9 och 10, svensk specialutgåva, volym 5, s. 163) framgår att den tolkning som domstolen vid utövandet av den behörighet som den har enligt artikel 177 i fördraget gör av en gemenskapsrättslig bestämmelse klargör och preciserar i erforderlig utsträckning innebörden och räckvidden av denna bestämmelse, så som den skall eller skulle ha tolkats och tillämpats från och med sitt ikraftträdande. Såsom domstolen medgav i sin dom i det ovannämnda målet Defrenne II är det endast i undantagsfall som den, med tillämpning av en i gemenskapens rättsordning ingående allmän rättssäkerhetsprincip och med beaktande av de allvarliga störningar som domen retroaktivt skulle kunna medföra för i god tro etablerade rättsförhållanden, kan se sig nödsakad att begränsa de berördas möjlighet att åberopa den tolkade bestämmelsen i syfte att ifrågasätta dessa rättsförhållanden.
44 Domstolen påpekade vidare i punkt 65 i domen i det ovannämnda målet Defrenne II att de ursprungliga medlemsstaterna, däribland Förbundsrepubliken Tyskland, skulle ha säkerställt genomförandet av artikel 119 fullt ut den 1 januari 1962, som utgjorde inledningen till den andra etappen av övergångstiden. Av punkt 68 i samma dom framgår dessutom att till och med på de områden där artikel 119 saknar direkt effekt kan genomförandet av artikeln, i den mån ett sådant genomförande krävs, ske genom en samverkan mellan gemenskapsrättsliga och nationella bestämmelser.
45 Slutligen bedömde domstolen i domen i det ovannämnda målet Defrenne II, när den förordnade om att tidsbegränsa möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget, att det, med beaktande av flera medlemsstaters beteende och kommissionens inställning, vilken den vid upprepade tillfällen hade uppmärksammat de berörda parterna om, var lämpligt att undantagsvis ta hänsyn till att de berörda parterna under en längre period hade upprätthållit ett förfarande som stred mot artikel 119 i fördraget, men som ännu inte var förbjudet enligt deras nationella lagstiftning (domen i det ovannämnda målet Defrenne II, punkt 72).
46 Av det ovan anförda följer att begränsningen av möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget inte alls syftade till att utesluta möjligheten för de berörda arbetstagarna att grunda sig på nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling.
47 Nationella bestämmelser som leder till att genomförandet av principen om lika lön för kvinnor och män säkerställs bidrar till att genomföra artikel 119 i fördraget, i enlighet med de skyldigheter som de ursprungliga medlemsstaterna har ålagts sedan den 1 januari 1962.
48 Den i gemenskapsrätten förankrade rättssäkerhetsprincipen, som kan föranleda domstolen att undantagsvis begränsa möjligheten att åberopa den bestämmelse som den har tolkat, skall inte tillämpas i ett sådant fall och den utgör inte hinder mot att tillämpa nationella bestämmelser genom vilka ett resultat som är förenligt med gemenskapsrätten säkerställs.
49 I detta hänseende saknar det betydelse att de nationella bestämmelserna i fråga inte tolkades på så sätt som var förenligt med artikel 119 i fördraget förrän efter det att domen i det ovannämnda målet Defrenne II hade avkunnats, även om en sådan tolkning i förekommande fall kan tillämpas på situationer som har uppkommit före denna tidpunkt. Det ankommer nämligen inte på domstolen att uttala sig om hur nationella regler skall tillämpas i tiden.
50 Den tredje, den fjärde och den femte frågan skall följaktligen besvaras så, att den genom domen i det ovannämnda målet Defrenne II fastslagna tidsbegränsningen av möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget inte utgör hinder mot att tillämpa nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system.
Den sjätte frågan
51 Den nationella domstolen har ställt sin sjätte fråga för att få klarhet i huruvida gemenskapsrätten, och i synnerhet principen om att ingen får diskrimineras på grund av sin nationalitet och artikel 119 i fördraget, utgör hinder mot att tillämpa en medlemsstats nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system, med hänsyn till risken för konkurrenssnedvridningar mellan ekonomiska aktörer i olika medlemsstater till förfång för de arbetsgivare som är etablerade i den förstnämnda medlemsstaten. Om detta är fallet, önskar den nationella domstolen genom den andra delen av sin fråga få veta huruvida den nationella domstolen, som inom ramen för sin behörighet har att tillämpa bestämmelser i gemenskapsrätten, är skyldig att säkerställa dessa bestämmelsers fulla verkan genom att i förekommande fall låta bli att tillämpa varje däremot stridande bestämmelse i den nationella lagstiftningen.
52 Vad beträffar principen om att ingen får diskrimineras på grund sin nationalitet erinrar domstolen om att det av fast rättspraxis följer att tillämpningen av en nationell lagstiftning inte anses strida mot denna princip enbart därför att andra medlemsstater påstås tillämpa mindre stränga bestämmelser (se i detta avseende bland annat dom av den 13 februari 1969 i mål 14/68, Wilhelm m.fl. REG 1969, s. 1, punkt 13, svensk specialutgåva, volym 1, s. 379, av den 14 juli 1981 i mål 155/80, Oebel, REG 1981, s. 1993, punkt 9, svensk specialutgåva, volym 6, s. 171, och dom av den 14 juli 1994 i mål C-379/92, Peralta, REG 1994, s. I-3453, punkt 48, svensk specialutgåva, volym 16).
53 Vad beträffar artikel 119 i fördraget ansåg domstolen visserligen i punkterna 8-11 i domen i det ovannämnda målet Defrenne II att denna artikel har ett dubbelt syfte, ett ekonomiskt och ett socialt.
54 För det första skall nämnda artikel, med hänsyn till de skillnader som föreligger i sociallagstiftningens utvecklingsnivå i de olika medlemsstaterna, hindra att företag som är etablerade i de stater som faktiskt har genomfört principen om lika lön missgynnas i konkurrensen inom gemenskapen i förhållande till företag som är etablerade i stater som ännu inte har avskaffat lönediskriminering som missgynnar kvinnor (domen i det ovannämnda målet Defrenne II, punkt 9).
55 För det andra har domstolen understrukit att denna bestämmelse utgör en del av gemenskapens sociala mål, vilka inte enbart inskränker sig till en ekonomisk union utan samtidigt strävar efter att säkerställa sociala framsteg genom gemensamma åtgärder och att fortgående förbättra levnads- och arbetsvillkoren för de europeiska folken, såsom framhävs i ingressen till fördraget. Detta mål betonas av det faktum att artikel 119 ingår i kapitlet om sociala bestämmelser vars inledande bestämmelse, artikel 117 i EG-fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136 EG-143 EG), pekar på behovet att främja förbättringar av arbetstagarnas arbetsvillkor och levnadsstandard och att därigenom möjliggöra en harmonisering samtidigt som förbättringarna bibehålls (domen i det ovannämnda målet Defrenne, punkterna 10 och 11).
56 Som domstolen har konstaterat upprepade gånger, utgör emellertid rätten att inte bli diskriminerad på grund av sitt kön en av de grundläggande mänskliga rättigheterna som domstolen har att säkerställa respekten för (se i detta avseende dom av den 15 juni 1978 i mål 149/77, Defrenne III, REG 1978, s. 1365, punkterna 26 och 27, svensk specialutgåva, volym 4, s. 127, dom av den 20 mars 1984 i de förenade målen 75/82, 117/82, Razzouk och Beydon mot kommissionen, REG 1984, s. 1509, punkt 16, och av den 30 april 1996 i mål C-13/94, P mot S, REG 1996, s. I-2143, punkt 19).
57 Det kan mot bakgrund av denna rättspraxis konstateras att det ekonomiska syfte som eftersträvas med artikel 119 i fördraget, som består i att undanröja konkurrenssnedvridningar mellan företag som är etablerade i olika medlemsstater, är av sekundär karaktär i förhållande till det sociala mål som avses med samma bestämmelse, vilket är ett uttryck för en grundläggande rättighet som varje människa har.
58 Att det innan domen i det ovannämnda målet Defrenne II inte har varit möjligt att åberopa principen om lika lön för kvinnor och män gentemot arbetsgivare som var etablerade i andra medlemsstater än Förbundsrepubliken Tyskland, vare sig med stöd av en nationell lagstiftning eller med stöd av den direkta effekten av artikel 119 i fördraget, är mot denna bakgrund utan betydelse för tillämpningen av nationella regler genom vilka iakttagandet av denna princip säkerställs i Förbundsrepubliken Tyskland.
59 Den sjätte frågans första del skall följaktligen besvaras på så sätt att gemenskapsrätten, och i synnerhet principen om att ingen får diskrimineras på grund sin av nationalitet samt artikel 119 i fördraget, utgör inte hinder mot att tillämpa en medlemsstats nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system, trots risken för konkurrenssnedvridningar mellan ekonomiska aktörer i olika medlemsstater till förfång för de arbetsgivare som är etablerade i den förstnämnda medlemsstaten.
60 Med hänsyn till detta svar saknas anledning att besvara den andra delen av samma fråga.
Beslut om rättegångskostnader
Rättegångskostnader
61 De kostnader som har förorsakats Förenade kungarikets regering och kommissionen, vilka har inkommit med yttranden till domstolen, är inte ersättningsgilla. Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna.
Domslut
På dessa grunder beslutar
DOMSTOLEN
(sjätte avdelningen)
- angående de frågor som genom beslut av den 25 oktober 1995 har ställts av Landesarbeitsgericht Hamburg - följande dom:
1) Att deltidsanställda arbetstagare utesluts från ett sådant tjänstepensionssystem som det som är i fråga i målet vid den nationella domstolen utgör diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget (artiklarna 117-120 i EG-fördraget har ersatts av artiklarna 136 EG-143 EG), när denna åtgärd procentuellt sett drabbar ett väsentligt högre antal kvinnliga än manliga arbetstagare och åtgärden i fråga inte grundas på sakliga skäl som helt saknar samband med diskriminering på grund av kön.
2) I ett fall där det utgör indirekt diskriminering som är förbjuden enligt artikel 119 i fördraget att utesluta deltidsanställda arbetstagare från ett tjänstepensionssystem, är möjligheten att åberopa den direkta effekten av denna artikel tidsbegränsad i den meningen att endast de anställningsperioder som dessa arbetstagare har fullgjort från och med den 8 april 1976, dagen för domen i mål 43/75, Defrenne II, får beaktas för deras retroaktiva anslutning till ett sådant system och för beräkningen av de förmåner som de har rätt till, med undantag för de arbetstagare eller deras rättsinnehavare som före nämnda dag har inlett ett rättsligt förfarande eller framställt motsvarande anspråk.
3) Den genom domen i det ovannämnda målet Defrenne II fastslagna tidsbegränsningen av möjligheten att åberopa den direkta effekten av artikel 119 i fördraget utgör inte hinder mot att tillämpa nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system.
4) Gemenskapsrätten, och i synnerhet principen om att ingen får diskrimineras på grund sin av nationalitet samt artikel 119 i fördraget, utgör inte hinder mot att tillämpa en medlemsstats nationella bestämmelser vari det fastslås en princip om likabehandling enligt vilken deltidsanställda arbetstagare, under sådana omständigheter som de som är aktuella i målet vid den nationella domstolen, har rätt att ansluta sig retroaktivt till ett tjänstepensionssystem och att uppbära pension enligt detta system, trots risken för konkurrenssnedvridningar mellan ekonomiska aktörer i olika medlemsstater till förfång för de arbetsgivare som är etablerade i den förstnämnda medlemsstaten.