CELEX: 62002CJ0200
Teisė apsigyventi
Vaikas turintis vienos valstybės narės pilietybę, bet gyvenantis kitoje valstybėje narėje
Tėvai ne valstybės narės piliečiai
Motinos teisė apsigyventi kitoje valstybėje narėje

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra pateiktas dėl 1973 m. gegužės 21 d. Tarybos direktyvos 73/148/EEB dėl valstybių
narių piliečių judėjimo ir gyvenimo Bendrijoje apribojimų, susijusių su įsisteigimu bei paslaugų teikimu, panaikinimo (OL L 172,
p. 14), 1990 m. birželio 28 d. Tarybos direktyvos 90/364/EEB dėl teisės apsigyventi (OL L 180, p. 26) ir EB 18 straipsnio
išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas byloje dėl Airijos pilietės Kunqian Catherine Zhu (toliau – Catherine) ir jos motinos – Kinijos pilietės
Man Lavette Chen (toliau – M. L. Chen) skundo dėl
Secretary of State for the Home Department
sprendimo atmesti Catherine ir M. L. Chen prašymą išduoti ilgalaikį leidimą gyventi Jungtinėje Karalystėje.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai
Direktyvos 73/148 1 straipsnyje numatyta:
„1. Valstybės narės, laikydamosi šioje direktyvoje nustatytos tvarkos, panaikina:
a)      valstybės narės piliečiams, įsisteigusiems arba norintiems įsisteigti kitoje valstybėje narėje, kad galėtų verstis savarankiškai
dirbančių asmenų veikla, arba norintiems teikti paslaugas toje valstybėje narėje;
b)      valstybės narės piliečiams, norintiems vykti į kitą valstybę narę kaip paslaugų gavėjai;
c)      tokių piliečių sutuoktiniui (-ei) ir vaikams iki dvidešimt vienerių metų amžiaus, neatsižvelgiant į jų pilietybę;
d)      tokių piliečių ir jų sutuoktinių giminaičiams pagal tiesiąją aukštutinę ir tiesiąją žemutinę giminystės liniją, kurie yra
išlaikomi tų piliečių ir jų sutuoktinių, neatsižvelgiant į jų pilietybę,
judėjimo ir gyvenimo apribojimus.
2. Valstybės narės sutinka priimti bet kokį kitą 1 dalies a ir b punktuose minimo piliečio šeimos narį ar to piliečio sutuoktinio
(-ės) šeimos narį, kuris yra to piliečio ar to piliečio sutuoktinio (-ės) išlaikomas arba kuris kartu gyveno su juo kilmės
šalyje“.
Tos pačios direktyvos 4 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Asmenims, teikiantiems ir gaunantiems paslaugas, teisė apsigyventi suteikiama tokiam laikotarpiui, kuris atitinka teikiamų
paslaugų trukmę.
Jei toks laikotarpis yra ilgesnis negu trys mėnesiai, valstybė narė, kurios teritorijoje yra teikiamos paslaugos, suteikia
teisę gyventi šalyje kaip teisės apsigyventi įrodymą.
Jei toks laikotarpis nėra ilgesnis negu trys mėnesiai, asmens tapatybę patvirtinančio dokumento ar paso, kurį atvykęs pateikė
atitinkamas asmuo, visiškai pakanka jo buvimui pateisinti. Tačiau valstybė narė gali reikalauti, kad atitinkamas asmuo praneštų
apie savo buvimą jos teritorijoje“.
Direktyvos 90/364/EEB 1 straipsnis numato:
„1. Valstybės narės suteikia teisę jose apsigyventi kitų valstybių narių piliečiams, kurie neturi šios teisės pagal kitus
Bendrijos teisės aktus, ir jų šeimos nariams, kaip apibrėžta šio straipsnio 2 dalyje, jeigu priimančiojoje valstybėje narėje
jiems bei jų šeimos nariams taikomas sveikatos draudimas bet kurios rizikos atžvilgiu ir jeigu savo gyvenimo atitinkamoje
valstybėje narėje laikotarpiu jie turi pakankamai lėšų, kad netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos
sistemai.
Pirmojoje pastraipoje nurodytos lėšos laikomos pakankamomis, jeigu jos yra didesnės už tokį lygį, kuriam esant priimančioji
valstybė narė, atsižvelgdama į asmenines paraišką pateikusio asmens sąlygas ir prireikus – į asmenines sąlygas asmenų, įleidžiamų
pagal šio straipsnio 2 dalį, gali skirti socialinę paramą savo piliečiams.
Jeigu antroji pastraipa negali būti taikoma valstybėje narėje, paraišką pateikusio asmens lėšos laikomos pakankamomis tais
atvejais, kai jos yra didesnės nei priimančiosios valstybės narės mokama minimali socialinio draudimo pensija.
2. Toliau išvardyti asmenys, nepaisant jų pilietybės, turi teisę įsikurti kitoje valstybėje narėje kartu su asmeniu, turinčiu
teisę ten apsigyventi:
a)      jo ar jos sutuoktinė ar sutuoktinis ir jų išlaikomi palikuonys;
b)      asmens, turinčio teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje, ir sutuoktinio išlaikomi giminaičiai pagal tiesiąją aukštutinę
giminystės liniją“.

Jungtinės Karalystės teisės aktai

Immigration (European Economic Area) Regulations
(2000 m. reglamentas, nustatantis imigracijos iš Europos ekonominės erdvės taisykles, toliau –
EEA Regulations
) 5 taisyklė numato:
„1. Šio reglamento tikslu „asmuo, turintis teisę gyventi Jungtinėje Karalystėje“, reiškia EEE pilietį, kuris yra įsikūręs
Jungtinėje Karalystėje kaip: a) darbuotojas; b) savarankiškai dirbantis asmuo; c) paslaugas teikiantis asmuo; d) paslaugų
gavėjas; e) pakankamai nuosavų lėšų pragyvenimui turintis asmuo; f) pensininkas; g) studentas; h) savarankiškai dirbęs asmuo,
kuris pabaigė savo veiklą, arba bet kuris asmuo, kuriam taikoma 4 dalis.
<...>“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Sprendime kreiptis dėl prejudicinio sprendimo paaiškinama, kad M. L. Chen ir jos vyras, kurie abu yra Kinijos piliečiai, dirba
Kinijos Liaudies Respublikoje įsteigtoje įmonėje. M. L. Chen vyras yra tos bendrovės stambiausias akcininkas ir direktorius.
Darbo tikslais jis dažnai keliauja į užsienio valstybes, ypač į Jungtinę Karalystę.
Pirmasis poros vaikas gimė Kinijos Liaudies Respublikoje 1998 metais. M. L. Chen, ketindama pagimdyti antrą vaiką ir būdama
maždaug šeštą mėnesį nėščia, 2000 m. gegužės mėnesį atvyko į Jungtinę Karalystę. Tų pačių metų liepos mėnesį ji nuvyko į Belfastą,
kur rugsėjo 16 d. gimė Catherine. Šiuo metu mama ir vaikas gyvena Kardifo mieste Velse (Jungtinė Karalystė).
Pagal 1956 m. Airijos įstatymą dėl kilmės valstybės ir pilietybės (Irish Nationality and Citizenship Act 1956) 6 straipsnio
1 dalį, kuri buvo iš dalies pakeista 2001 m., o pakeitimai galioja atgaline data ir sukuria teisines pasekmes nuo 1999 m.
gruodžio 2 d., Airija leidžia visiems Airijos saloje gimusiems asmenims gauti šios šalies pilietybę. Pagal šio įstatymo 6 straipsnio
3 dalį kiekvienas Airijos saloje gimęs asmuo yra Airijos pilietis nuo gimimo, jei neturi teisės pretenduoti į jokios kitos
valstybės pilietybę.
Vadovaujantis šiomis taisyklėmis 2000 m. rugsėjo mėnesį Catherine buvo išduotas Airijos pasas. Kaip nurodoma sprendime kreiptis
dėl prejudicinio sprendimo, Catherine neturi teisės įgyti Jungtinės Karalystės pilietybės, nes 1981 m. priimdama
British Nationality Act
(1981 m. Jungtinės Karalystės įstatymas dėl pilietybės) Jungtinė Karalystė atsisakė taikyti
jus soli
principą, tad gimimas šios valstybės narės teritorijoje Jungtinės Karalystės pilietybės automatiškai nebesuteikia.
Yra neginčijama, kad M. L. Chen atvyko į Airijos salą tam, kad vaikas, kurio ji laukėsi, įgytų Airijos pilietybę ir kartu
suteiktų jai teisę apsigyventi kartu su vaiku, jei tai įmanoma, Jungtinėje Karalystėje.
Nacionalinis teismas taip pat atkreipia dėmesį į tai, kad pagal
Immigration Acts
(teisės aktai dėl imigracijos) Airija yra
Common Travel Area
(Bendrosios judėjimo erdvės) dalis, todėl, kadangi iš Airijos piliečių paprastai nereikalaujama leidimo atvykti į Jungtinę
Karalystę ir joje gyventi, Catherine, priešingai nei M. L. Chen, gali laisvai judėti po Jungtinės Karalystės ir Airijos teritorijas.
Be Catherine teisės laisvai judėti, apsiribojančios abiejų valstybių narių teritorija, nė viena iš ieškovių pagrindiniame
procese pagal Jungtinės Karalystės įstatymus neturi teisės joje apsigyventi.
Nacionalinis teismas patikslina, kad Catherine emociškai ir finansiškai yra priklausoma nuo savo mamos, kad jos mama yra pagrindinė
jos globėja, kad Catherine Jungtinėje Karalystėje gauna mokamas privačias medicinos ir vaikų priežiūros paslaugas, kad gimdama
Airijoje ir vėliau įgydama šios valstybės pilietybę, ji prarado teisę įgyti Kinijos pilietybę, dėl to į Kinijos teritoriją
ji gali patekti tik turėdama vizą, kuri kiekvieną kartą neleidžia pasilikti ilgiau nei 30 dienų; abi ieškovės turi pakankamai
lėšų, nes M. L. Chen dirba, jos nepriklauso nuo lėšų iš visuomeninių Jungtinės Karalystės fondų ir nėra realios tikimybės,
kad taps nuo jų priklausomos, galiausiai – kad jos apdraustos sveikatos draudimu.

Secretary of State for the Home Department
atsisakymas abiem ieškovėms pagrindinėje byloje suteikti ilgalaikį leidimą gyventi grindžiamas tuo, kad Catherine, aštuonių
mėnesių vaikas, nesinaudoja nė viena iš Sutarties teikiamų teisių, pavyzdžiui, numatytų
EEA Regulations
5 taisyklės 1 dalyje, ir kad M. L. Chen pagal šias taisykles neturi teisės gyventi Jungtinės Karalystės teritorijoje.
Sprendimas nesuteikti leidimo buvo apskųstas nacionaliniam teismui, kuris nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir kreipėsi
dėl prejudicinio sprendimo šiais klausimais:
„1.      Ar, atsižvelgiant į šios bylos faktus, Tarybos direktyvos 73/148/EEB 1 straipsnis arba alternatyviai Tarybos direktyvos 90/364/EEB
1 straipsnis:
a)      suteikia teisę pirmajai ieškovei, kuri yra nepilnametė Europos Sąjungos pilietė, atvykti bei apsigyventi priimančiojoje valstybėje
narėje?
b)      jei atsakymas į pirmąjį klausimą yra teigiamas, ar antroji ieškovė, kuri yra pirmosios ieškovės motina ir pagrindinė globėja,
įgyja teisę gyventi su ja: i) kaip jos išlaikomas šeimos narys; ii) dėl to, kad kartu su pirmąja ieškove gyveno jos kilmės
šalyje; ar c) dėl kitų ypatingų aplinkybių?
2.      Jei pirmoji ieškovė nėra „valstybės narės pilietė“, kuriai Europos bendrijos teisė suteikia teises, numatytas Tarybos direktyvoje
73/148/EEB arba Tarybos direktyvos 90/364/EEB 1 straipsnyje, pagal kokius kriterijus nustatoma, ar vaikas, kuris yra Europos
Sąjungos pilietis, laikytinas valstybės narės piliečiu, galinčiu naudotis Bendrijos teisės suteikiamomis teisėmis?
3.      Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, – ar vaikų priežiūros paslaugos, kurias gauna pirmoji ieškovė, yra paslaugos Tarybos
direktyvos 73/148/EEB prasme?
4.      Atsižvelgiant į šios bylos aplinkybes, – ar pirmoji ieškovė negali gyventi priimančiojoje valstybėje narėje pagal Tarybos
direktyvos 90/364/EEB 1 straipsnį, nes lėšas jos pragyvenimui išimtinai suteikia vienas iš jos tėvų, kuris yra trečiosios
valstybės pilietis ir gyvena kartu?
5.      Atsižvelgiant į šios bylos ypatybes, – ar EB 18 straipsnio 1 dalis suteikia pirmajai ieškovei teisę apsigyventi priimančiojoje
valstybėje narėje, net jeigu ji šios teisės neįgyja pagal kitas ES teisės nuostatas?
6.      Jei atsakymas į prieš tai užduotą klausimą yra teigiamas, ar antroji ieškovė įgytų teisę pasilikti su pirmąja ieškove, kol
ši gyvena priimančiojoje valstybėje?
7.      Atsižvelgiant į bylos aplinkybes, – kokį vaidmenį vaidina Bendrijos teisės pagarbos pagrindinėms žmogaus teisėms principas,
kuriuo remiasi ieškovės, ypač kai jos remiasi Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 straipsniu,
kuris numato teisę į privataus ir šeimos gyvenimo gerbimą ir būsto neliečiamybę, kartu su tos pačios konvencijos 14 straipsniu,
turint omenyje, kad pirmoji ieškovė negali gyventi Kinijoje su antrąja ieškove, savo tėvu ir broliu“.

Dėl prejudicinių klausimų
Savo klausimais nacionalinis teismas iš esmės klausia, ar Direktyva 73/148, Direktyva 90/364 arba EB 18 straipsnis, prireikus
nagrinėjami kartu su Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 8 ir 14 straipsniais ir esant šioje
byloje nurodytoms aplinkybėms, suteikia mapilnamečiui Europos Sąjungos piliečiui, kurį prižiūri vienas tėvų, trečiosios valstybės
pilietis, teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje, kurioje šis nepilnametis naudojasi vaiko priežiūros paslaugomis. Jei
ji turi tokią teisę, tai nacionalinis teismas norėtų žinoti, ar dėl šios priežasties tos pačios nuostatos suteikia teisę apsigyventi
ir minėtam vienam iš tėvų.
Todėl reikia išnagrinėti Bendrijos teisės, reglamentuojančios teisę apsigyventi, nuostatas iš pradžių nepilnamečio piliečio,
šiuo atveju Catherine, atžvilgiu, tada vieno iš tėvų, kuris yra trečiosios valstybės pilietis bei prižiūri vaiką, atžvilgiu.

Dėl asmens, esančio tokioje padėtyje kaip Catherine, teisės apsigyventi
Išankstinis vertinimas
Reikia iš karto atmesti Airijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių teiginius, kad Catherine negali pasinaudoti Bendrijos
teisės nuostatomis dėl laisvo asmenų judėjimo ir teisės apsigyventi vien dėl to, kad ji niekada nekeliavo iš vienos valstybės
narės į kitą.
Vienos valstybės narės piliečio, gimusio kitoje valstybėje narėje ir niekada nesinaudojusio judėjimo laisve, padėties vien
dėl šios aplinkybės negalima laikyti situacija išimtinai valstybės viduje, taip atimant iš to piliečio teisę priimančioje
šalyje naudotis Bendrijos teisės nuostatomis, reglamentuojančiomis laisvą asmenų judėjimą bei teisę apsigyventi (žr. 2003 m.
spalio 2 d Sprendimo
Garcia Avello
, C‑148/02, Rink. p. I-11613, 13 ir 27 punktus).
Be to, priešingai nei teigia Airijos vyriausybė, mažas vaikas gali naudotis Bendrijos teisės suteikiama teise laisvai judėti
ir teise apsigyventi. Valstybės narės piliečio galėjimas pasinaudoti Sutartyje bei antrinės teisės aktuose numatyta teise
laisvai judėti ir teise apsigyventi negali priklausyti nuo to, ar šis asmuo sulaukė amžiaus, nuo kurio įgyjamas teisinis veiksnumas,
leidžiantis savarankiškai pasinaudoti šiomis teisėmis (žr. su 1968 m. spalio 15 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 1612/68 dėl
laisvo darbuotojų judėjimo Bendrijoje (OL L 257, p. 2) susijusius sprendimus: 1989 m. kovo 15 d. Sprendimo
Echternach
ir
Moritz
, 389/87 ir 390/87, Rink
.
p. 723, 21 punktą; 2002 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo
Baumbast
ir
R
, C‑413/99, Rink. p. I-7091, 52–63 punktus ir su EB 17 straipsniu susijusio minėto sprendimo
Garcia Avello
21 punktą). Be to, kaip generalinis advokatas nurodė savo išvados 47–52 punktuose, nei iš EB 18 ir 49 straipsnių, nei iš
Direktyvų 73/148 ir 90/364 tekstų ar jų tikslų neišplaukia išvada, kad galimybė pasinaudoti jose minimomis teisėmis atsiranda
tik nuo tam tikro minimalaus amžiaus.
Direktyva 73/148
Pirmiausia nacionalinis teismas norėtų žinoti, ar asmuo, esantis tokioje situacijoje kaip Catherine, gali remtis Direktyvos
73/148 nuostatomis ir kaip asmuo, gaunantis mokamas vaiko priežiūros paslaugas, ilgam apsigyventi Jungtinėje Karalystėje.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką nuostatos, reglamentuojančios laisvę teikti paslaugas, neapima atvejų, kai
asmuo nuolat apsigyvena kitos valstybės narės teritorijoje tam, kad gautų paslaugas neapibrėžtą laiką (žr. 1988 m. spalio
15 d. Sprendimą
Steymann
, 196/87, Rink. p. 6159). Vaiko priežiūros paslaugos, apie kurias pagrindinėje byloje klausia nacionalinis teismas, visiškai
atitinka šį atvejį.
Dėl medicinos paslaugų, kurias Catherine gauna laikinai, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 73/148 4 straipsnio 2 dalies
pirmąją pastraipą paslaugas gaunančių asmenų teisė apsigyventi, kurią jie įgijo kaip paslaugų gavėjai, suteikiama tokiam laikotarpiui,
kuris atitinka teikiamų paslaugų trukmę. Todėl ši direktyva jokiais atvejais negali suteikti pagrindo pagrindinėje byloje
nagrinėjamai teisei apsigyventi valstybės narės teritorijoje neapibrėžtą laiką.
EB 18 straipsnis ir Direktyva 90/364
Kadangi Catherine negali apsigyventi Jungtinėje Karalystėje neapibrėžtam laikui remdamasi Direktyvos 73/148 nuostatomis, nacionalinis
teismas norėtų žinoti, ar ji galėtų ilgam laikui apsigyventi Jungtinėje Karalystėje remdamasi EB 18 straipsniu ir Direktyva
90/364, kuri, esant tam tikroms sąlygoms, užtikrina valstybių narių piliečiams tokią teisę, jeigu jie negali remtis kitomis
Europos bendrijos teisės nuostatomis, taip pat numato tokią teisę ir jų šeimų nariams.
Pagal EB 17 straipsnio 1 dalį kiekvienas asmuo, turintis valstybės narės pilietybę, yra Sąjungos pilietis. Sąjungos pilietybė
yra esminis kiekvieno valstybių narių piliečio statusas (žr. minėto sprendimo
Baumbast
ir
R
82 punktą).
Dėl EB 18 straipsnio 1 dalyje numatytos teisės apsigyventi valstybių narių teritorijoje reikia pasakyti, kad ši teisė suteikiama
tiesiogiai kiekvienam Sąjungos piliečiui aiškia bei tikslia EB sutarties nuostata. Vien to, kad Catherine yra valstybės narės
pilietė, o dėl to ir Europos Sąjungos pilietė, pakanka, kad ji galėtų naudotis teisėmis, numatytomis EB 18 straipsnio 1 dalyje.
Sąjungos piliečių teisė apsigyventi valstybių narių teritorijoje ribojama Sutartyje ir jai įgyvendinti priimtuose teisės aktuose
nustatytų apribojimų bei sąlygų (žr. minėto sprendimo
Baumbast
ir
R
84 ir 85 punktus).
Dėl šių apribojimų ir sąlygų Direktyvos 90/364 1 straipsnio 1 dalis numato, kad valstybės narės iš asmenų, norinčių pasinaudoti
teise apsigyventi jų teritorijoje, gali reikalauti turėti jiems bei jų šeimos nariams taikomą sveikatos draudimą bet kurios
rizikos atžvilgiu bei pakankamai lėšų, kad savo gyvenimo atitinkamoje valstybėje narėje laikotarpiu jie netaptų našta priimančiosios
valstybės narės socialinės paramos sistemai.
Iš nacionalinio teismo sprendimo dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą aišku, kad Catherine taikomas sveikatos draudimas
ir ji turi pakankamai lėšų, kuriomis aprūpina jos motina, kad netaptų našta priimančiosios valstybės narės socialinės paramos
sistemai.
Airijos ir Jungtinės Karalystės vyriausybių prieštaravimas, kad reikalavimas turėti pakankamai lėšų reiškia, jog suinteresuotasis
asmuo, priešingai nei yra Catherine atveju, privalo turėti pakankamai lėšų asmeniškai ir negali naudotis kito šeimos nario,
kuris jį lydi, pavyzdžiui, M. L. Chen, lėšomis, yra nepagrįstas.
Pagal patį Direktyvos 90/364 1 straipsnio 1 dalies tekstą pakanka, kad valstybės narės piliečiai „turi“ pakankamai lėšų, ir
ši nuostata nenustato jokių jų kilmės reikalavimų.
Tokio išaiškinimo teisingumas patvirtinamas ir tuo, kad pagrindinius principus, kaip antai laisvas asmenų judėjimas, įtvirtinančios
nuostatos turi būti aiškinamos plačiai.
Be to, EB 18 straipsnyje minimi ir Direktyvoje 90/364 numatyti apribojimai bei sąlygos grindžiami mintimi, kad Sąjungos piliečių
teisė apsigyventi gali būti sąlygojama teisėtų valstybių narių interesų. Taigi, nors Direktyvos 90/364 ketvirtoje konstatuojamoje
dalyje sakoma, kad asmenys, turintys teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje, neturi tapti „pernelyg didele“ našta priimančiosios
valstybės narės viešųjų finansų įstaigoms, Teisingumo Teismas nurodė, kad apribojimai ir sąlygos turi būti taikomi tik laikantis
Bendrijos teisėje numatytų ribų bei nepažeidžiant proporcingumo principo (žr. minėto sprendimo
Baumbast
ir
R
90 ir 91 punktus).
Toks Direktyvoje 90/364 numatyto reikalavimo turėti pakankamai lėšų aiškinimas, kokį siūlo Airijos ir Jungtinės Karalystės
vyriausybės, greta šio direktyvoje numatyto reikalavimo nustatytų papildomą – dėl lėšų kilmės, kuris sudarytų neproporcingą
kliūtį naudotis EB 18 straipsnyje įtvirtinta pagrindine teise laisvai judėti bei apsigyventi valstybių narių teritorijoje,
nes jis nėra būtinas norint pasiekti siekiamą tikslą – apsaugoti valstybių narių viešuosius finansus.
Galiausiai Jungtinės Karalystės vyriausybė teigia, kad ieškovės pagrindinėje byloje neturi teisės pasinaudoti aptariamomis
Europos bendrijos teisės nuostatomis, nes M. L. Chen persikėlimas į Šiaurės Airiją, siekiant, kad jos vaikas įgytų kitos valstybės
narės pilietybę, yra bandymas piktnaudžiauti Bendrijos teisės nuostatomis. Jos nuomone, šių Bendrijos teisės nuostatų tikslas
nebus pasiektas tuo atveju, kai trečiosios valstybės pilietis, norintis apsigyventi valstybėje narėje, bet nekeliaujantis
ir neketinantis keliauti iš vienos valstybės narės į kitą, imasi priemonių, kad pagimdytų vaiką toje priimančiosios valstybės
narės teritorijos dalyje, kurioje gimusiems vaikams kita valstybė narė, remdamasi
jus soli
, suteikia pilietybę. Jos nuomone, pagal nusistovėjusią teismų praktiką valstybės narės turi teisę imtis priemonių, skirtų
sutrukdyti asmenims piktnaudžiauti Bendrijos teisės nuostatomis, arba prisidengiant EB sutartimi numatytomis teisėmis bandyti
apeiti nacionalinės teisės aktus. Šią taisyklę, kuri remiasi principu, kad teisėmis neturi būti piktnaudžiaujama, Teisingumo
Teismas patvirtino 1999 m. kovo 9 d. Sprendime
Centros
(C‑212/97, Rink. p. I-1459).
Šis argumentas taip pat atmestinas.
Tiesa, kad M. L. Chen pripažįsta, jog jos kelionės į Jungtinę Karalystę tikslas buvo sudaryti sąlygas, leidžiančias vaikui
įgyti kitos valstybės narės pilietybę, kad vėliau jos vaikas ir ji pati tuo pagrindu galėtų įgyti teisę ilgam apsigyventi
Jungtinėje Karalystėje.
Tačiau pagal tarptautinę teisę kiekviena valstybė narė, tinkamai atsižvelgdama į Bendrijos teisę, nustato pilietybės gavimo
bei praradimo sąlygas (žr. 1992 m. liepos 7 d. Sprendimo
Micheletti ir kt.
, C‑369/90, Rink., p. I-4239, 10 punktą ir 2001 m. vasario 20 d. Sprendimo
Kaur
, C‑192/99, Rink p. I-1237, 19 punktą).
Nė viena iš Teisingumo Teismui pastebėjimus pateikusių šalių neginčijo Catherine Airijos pilietybės įgijimo fakto ar teisėtumo.
Be to, neleistina, kad viena valstybė narė apribotų kitos valstybės narės pilietybės suteikimo pasekmes, reikalaudama papildomų
sąlygų tam, kad ši pilietybė būtų pripažįstama tada, kai pageidaujama pasinaudoti Europos bendrijos sutartyje įtvirtintomis
pagrindinėmis teisėmis (žr. minėtų sprendimų
Micheletti ir kt.
10 punktą ir
Garcia Avello
28 punktą).
Tačiau būtent tai ir įvyktų, jei Jungtinė Karalystė turėtų teisę atsisakyti leisti naudotis Bendrijos teisėje įtvirtinta pagrindine
teise kitų valstybių narių piliečiams vien dėl tos priežasties, kad vienintelis pilietybės įgijimo motyvas buvo tas, jog trečiosios
valstybės pilietis pagal Bendrijos teisę įgytų teisę apsigyventi valstybėje narėje.
Tokiomis aplinkybėmis reikia atsakyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis EB 18 straipsnis ir Direktyva 90/364 suteikia nepilnamečiui
Europos Sąjungos piliečiui, kuriam taikomas sveikatos draudimas ir kurį prižiūri vienas iš tėvų, trečiosios valstybės pilietis,
kurio lėšų pakanka, kad vaikas netaptų našta priimančiosios valstybės narės viešųjų finansų įstaigoms, teisę apsigyventi toje
valstybėje neribotam laikui.

Dėl asmens, esančio M. L. Chen padėtyje, teisės apsigyventi
Direktyvos 90/364 1 straipsnio 2 dalies b punktas, suteikiantis asmens, turinčio teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje,
„išlaikomiems“ giminaičiams pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją teisę, neatsižvelgiant į jų pilietybę, įsikurti kartu
su šiuo asmeniu, negali suteikti teisės apsigyventi asmeniui, esančiam M. L. Chen padėtyje, nepaisant emocinio motinos ir
vaiko ryšio ar motyvo, kad motinos teisė atvykti bei apsigyventi Jungtinėje Karalystėje priklauso nuo šio vaiko teisės apsigyventi.
Iš Teisingumo Teismo praktikos aišku, kad „išlaikomo“ šeimos nario statusas yra faktinė situacija, kai turintis teisę apsigyventi
asmuo finansiškai aprūpina šeimos narį (žr. su Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 10 straipsniu susijusio 1987 m. liepos 18 d. Sprendimo
Lebon
, 316/85, Rink., p. 2811, 20–22 punktus).
Pagrindinėje byloje susiklosčiusi situacija yra visiškai priešinga, nes teisę apsigyventi turintis asmuo yra išlaikomas trečiosios
valstybės piliečio, kuris jį globoja ir nori būti kartu su juo. Šiomis aplinkybėmis M. L. Chen negali teigti, kad ji yra Catherine
„išlaikomas“ giminaitis pagal tiesiąją aukštutinę giminystės liniją Direktyvos 90/364 prasme, kad gautų teisę apsigyventi
Jungtinėje Karalystėje.
Tačiau sprendimas vienam iš vaiko tėvų, valstybės narės ar trečiosios valstybės piliečiui, realiai globojančiam vaiką, kuriam
pagal EB 18 straipsnį pripažįstama teisė apsigyventi, neleisti apsigyventi kartu su šiuo vaiku priimančioje valstybėje narėje
reikštų, kad vaiko teisė apsigyventi prarastų prasmę. Akivaizdu, kad tam, jog mažametis vaikas galėtų pasinaudoti teise apsigyventi,
jis privalo turėti teisę būti lydimas savo globėjo, kuris dėl šios priežasties turi turėti teisę gyventi kartu su vaiku visą
šį laiką (žr. su Reglamento (EEB) Nr. 1612/68 12 straipsniu susijusio minėto sprendimo
Baumbast ir R,
71–75 punktus).
Vien dėl šios priežasties reikia atsakyti, kad esant tokioms aplinkybėms kaip pagrindinėje byloje, kai EB 18 straipsnis ir
Direktyva 90/364 suteikia nepilnamečiui Europos Sąjungos piliečiui teisę apsigyventi kitoje valstybėje narėje, tos pačios
nuostatos leidžia vienam iš tėvų, realiai globojančiam vaiką, apsigyventi kartu su juo priimančioje valstybėje narėje.
Nacionaliniam teismui reikia atsakyti, kad pagrindinės bylos aplinkybėmis EB 18 straipsnis ir Direktyva 90/364 suteikia nepilnamečiui
Europos Sąjungos piliečiui, kuriam taikomas tinkamas sveikatos draudimas ir kurį prižiūri vienas iš tėvų, trečiosios valstybės
pilietis, kurio lėšų pakanka, kad vaikas netaptų našta priimančiosios valstybės narės viešųjų finansų įstaigoms, teisę apsigyventi
toje valstybėje neribotam laikui. Šiuo atveju tos pačios nuostatos leidžia vienam iš tėvų, realiai globojančiam vaiką, apsigyventi
kartu su juo priimančioje valstybėje narėje.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Kitų šalių, pateikusių Teisingumo Teismui pastabas, išlaidos nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, TEISINGUMO TEISMAS (plenarinė sesija) nutaria:
EB 18 straipsnis ir Direktyva 90/364 suteikia nepilnamečiui Europos Sąjungos piliečiui, kuriam taikomas tinkamas sveikatos
draudimas ir kurį prižiūri vienas iš tėvų, trečiosios valstybės pilietis, kurio lėšų pakanka, kad vaikas netaptų našta priimančiosios
valstybės narės viešųjų finansų įstaigoms, teisę apsigyventi toje valstybėje neribotam laikui. Šiuo atveju tos pačios nuostatos
leidžia vienam iš tėvų, realiai globojančiam vaiką, apsigyventi kartu su juo priimančioje valstybėje narėje.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.