CELEX: 62004TJ0425
Valstybės pagalba
Finansinės priemonės France Télécom naudai
Akcininko avanso projektas
Prancūzijos vyriausybės nario vieši pareiškimai
Sprendimas, kuriame pagalba pripažįstama nesuderinama su bendra rinka, tačiau nenurodoma ją susigrąžinti
Ieškinys dėl panaikinimo
Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
Priimtinumas
Valstybės pagalbos sąvoka
Pranašumas
Valstybės ištekliai
Pareiga motyvuoti

Ginčo aplinkybės
I –
France Télécom finansinė padėtis 2001–2004 metais
Iki 1990 m.
France Télécom
(toliau – FT) veikla priklausė Prancūzijos Pašto ir telekomunikacijų ministerijai. Bendrovė FT buvo įsteigta 1991 m. kaip
viešosios teisės reglamentuojamas juridinis asmuo, o nuo 1996 m. gruodžio 31 d. įgijo akcinės bendrovės statusą. Nuo 1997 m.
spalio mėn. FT akcijomis prekiaujama biržose. Priimant ginčijamą sprendimą FT buvo aktyviai veikianti telekomunikacijos tinklų
ir paslaugų grupė, daugiausia Prancūzijoje, be kita ko, fiksuotojo ryšio sektoriuje, o per savo dukterines bendroves
Orange
,
Wanadoo
ir
Equant
taip pat mobiliojo ryšio, interneto, duomenų perdavimo ir kitų informacinių paslaugų sektoriuose. 2002 m. 56,45 % FT kapitalo
priklausė Prancūzijos valstybei.
2001 m. gruodžio 31 d., remiantis FT paskelbtomis 2001 m. ataskaitomis, jos grynoji skola siekė 63,5 mlrd. EUR, o nuostoliai
8,3 mlrd. EUR.
2002 m. birželio 30 d. FT grynoji skola siekė 69,69 mlrd. EUR, iš jų 48,9 mlrd. EUR buvo įsiskolinimas pagal obligacijas,
kurių padengimo terminas turėjo sueiti 2003–2005 metais. Šis įsiskolinimas pagal obligacijas iš esmės susidarė nuo 1999 m.
FT bandant pritraukti lėšų veiklai mobiliojo ryšio sektoriuje plėsti, pavyzdžiui, Britanijos operatoriaus
Orange
pirkimui ir dalies Vokietijos operatoriaus
Mobiliom
kapitalo įsigijimui.
Atsižvelgęs į FT finansinę padėtį Prancūzijos ekonomikos, finansų ir pramonės ministras (toliau – ekonomikos ministras) 2002 m. liepos
12 d. dienraštyje
Les Echos
išspausdintame interviu pareiškė (toliau – 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas):
„Mes esame didžiausią akcijų dalį, būtent 55 % kapitalo, turintis akcininkas <...> Valstybė akcininkė elgsis kaip apdairi
investuotoja, ir jei (FT) susidurtų su sunkumais, mes imtumėmės atitinkamų priemonių <...> Kartoju: jei (FT) turėtų finansavimo
problemų – o šiandien taip nėra, valstybė priimtų joms įveikti reikalingų sprendimų. Jūs atgaivinate gandus apie kapitalo
didinimą <...> Ne, jokiu būdu! Aš tik sakau, kad laikui atėjus mes imsimės atitinkamų priemonių. Jei to reikės <...>“
Remiantis 2002 m. rugsėjo 12 d. paskelbtomis pusmečio ataskaitomis FT apyvarta padidėjo 10 %, palyginti su tuo pačiu 2001 finansinių
metų laikotarpiu, veiklos pelnas iki atskaitymų (toliau –
Ebitda
) siekė 6,87 mlrd. EUR arba padidėjo 13,3 %, palyginti su ankstesniu pelnu, ir 9,8 %, palyginti su prognozuojamu rezultatu,
o veiklos pelnas – 3,18 mlrd. EUR, t. y. padidėjo 15 %, palyginti su prognozuotu rezultatu. Pelnas, atėmus finansinės veiklos
sąnaudas (1,75 mlrd. EUR), tačiau prieš mokesčius ir palūkanas siekė 718 mln. EUR, neįskaitant vienkartinių sumų, o 2001 m.
birželio 30 d. – 271 mln. EUR. Laisvi veiklos pinigų srautai siekė 3,6 mlrd. EUR, t. y. 15 % daugiau nei per pirmąjį 2001 m.
pusmetį. Kartu FT patvirtino, kad jos bendras nuosavas kapitalas buvo neigiamas ir 2002 m. birželio 30 d. šio kapitalo deficitas
siekė 440 mln. EUR
.
2002 m. rugsėjo 12 d. Prancūzijos valdžios institucijos viešai paskelbė, kad pritaria FT pirmininko ir generalinio direktoriaus
(PGD) atleidimui (toliau – buvęs FT PGD).
2002 m. rugpjūčio 13 d. spaudos pranešime dėl FT finansinės padėties Prancūzijos valdžios institucijos pareiškė:
„Patyrusi didelių nuostolių pirmąjį pusmetį, FT susidūrė su didžiuliu nuosavo kapitalo trūkumu. Tokia finansinė situacija
kenkia (FT) potencialui. Todėl (Prancūzijos) vyriausybė yra pasiryžusi imtis atsakomybės <...> Atsižvelgdamas į naują, dėl
finansinės būklės pablogėjimo susidariusią situaciją, (buvęs FT PGD) įteikė (Prancūzijos) vyriausybei atsistatydinimo prašymą,
kuriam buvo pritarta. Atsistatydinimas įsigalios po valdybos posėdžio, kuris bus sušauktas artimiausiomis savaitėmis ir per
kurį bus pristatytas naujasis pirmininkas <...> Naujasis pirmininkas valdybai turės greitai pateikti sanavimo planą, padėsiantį
padengti skolas ir atkurti finansinę (FT) struktūrą, išsaugant jos strateginius privalumus. (Prancūzijos) valstybė suteiks
paramą FT įgyvendinant šį planą ir prisidės iš esmės didindama (FT) nuosavą kapitalą pagal tokį grafiką ir tokiomis sąlygomis,
kokios bus nustatytos atsižvelgiant į situaciją rinkoje. Iki to laiko (Prancūzijos) valstybė, jei to reikės, imsis priemonių,
padėsiančių (FT) išvengti bet kokių finansavimo problemų.“
2002 m. spalio 2 d. buvo paskirtas naujasis FT PGD (toliau – naujasis FT PGD). Spaudos pranešime dėl šio paskyrimo nurodoma:
„(FT) valdybos teikimu Ministrų taryba nusprendė paskirti (naująjį FT PGD) <...> Naujasis pirmininkas imsis (FT) būklės įvertinimo,
apie jo rezultatus informuos valdybą artimiausioms savaitėmis ir juo bus grindžiamas sanavimo ir strateginės plėtros planas,
padėsiantis sumažinti (FT) skolą tuo pačiu sustiprinant jos privalumus. Šiai veiklai atlikti (naująjį FT PGD) rems valstybė
akcininkė, kuri yra pasiryžusi imtis visos jai tenkančios atsakomybės. (Prancūzijos) valstybė teiks paramą įgyvendinant sanavimo
veiksmus ir prisidės didinant (FT) nuosavą kapitalą pagal sąlygas, kurios bus apibrėžtos glaudžiai bendradarbiaujant su (FT)
pirmininku ir valdyba. Kaip buvo nurodyta, (Prancūzijos) valstybė iki to laiko imsis, jei to reikės, priemonių, padėsiančių
(FT) išvengti bet kokių finansavimo sunkumų.“
2002 m. lapkričio 19 d. Prancūzijos valdžios institucijos pateikė Komisijai „informacinį pranešimą“, kuriame, pirma, aprašoma
tuometinė FT finansinė padėtis pabrėžiant, jog „jos veiklos rezultatai yra labai geri“, antra, pranešama apie jų ketinimus
dalyvauti FT pakartotinoje kapitalizacijoje rinkos sąlygomis ir paaiškinama, kokiomis sąlygomis jos prisidės prie FT sanavimo
plano. Šiame pranešime Prancūzijos valdžios institucijos, be kita ko, pažymėjo:
„Siekiant suteikti (FT) veikimo laisvę, būtiną atakuoti rinką geriausiomis sąlygomis ir tinkamiausiu momentu, (Prancūzijos)
valstybė ketina dalyvauti kapitalo didinime suteikiant akcininko paskolą, kuri virs kapitalu išleidus naujus vertybinius popierius.
Šios paskolos dydis bus lygus visoms arba daliai (Prancūzijos) valstybės pasirašymo teisių būsimajame kapitalo didinime ir
galės siekti 9 (mlrd. EUR). Ši paskola bus laikina ir ją bus būtina paversti vertybiniais popieriais. Ja bus galima naudotis
tik atsižvelgiant į (FT) poreikius. Be to, už ją bus atlyginama galiojančiomis rinkos sąlygomis, o gautos palūkanos bus įtrauktos
į kapitalą.
Norėdama dalyvauti (FT) sanavimo plane (Prancūzijos) valstybė pasitelks
Entreprise de recherches et d’activités pétrolières
(toliau – ERAP), (Prancūzijos) valstybinę pramonės ir prekybos instituciją, kuri suteiks (FT) akcininko paskolą ir taps svarbiu
(FT) akcininku, kai ši paskola pavirs vertybiniais popieriais. Šios valstybinės įstaigos turto dalyje atsispindės valstybės
dalyvavimas (FT), o nuosavo kapitalo ir įsipareigojimų dalyje – įsiskolinimai pagal obligacijas. Pasirinkdama ERAP (Prancūzijos)
valstybė išreiškia savo norą aiškiai apibrėžti suteiktą turtą atskiriant jį tam skirtoje struktūroje.“
2002 m. gruodžio 4 d. FT valdybos posėdyje naujieji FT vadovai pristatė veiksmų planą „Ambition FT 2005“ (toliau – planas
Ambition 2005
), kuriuo padidinant nuosavą kapitalą 15 mlrd. EUR iš esmės siekiama vėl išlyginti FT balansą.
Kartu su planu
Ambition 2005
buvo paskelbtas 2002 m. gruodžio 4 d. ekonomikos ministro spaudos pranešimas, kuriame buvo nurodyta:
„Ekonomikos <...> ministras patvirtino, kad (Prancūzijos) valstybė remia (2002 m.) gruodžio 4 d. (FT) valdybos patvirtintą
veiksmų planą. 1) (FT) grupė yra darnus ekonominis darinys, kurio rezultatai yra įspūdingi. Tačiau šiandien (FT) finansinė
struktūra yra nestabili, jai trūksta nuosavo kapitalo ir reikia vidutinės trukmės paskolų. Tokia situacija susidarė nepasiteisinus
ankstesnėms investicijoms, kurios buvo blogai valdomos ir atliktos per pačią finansinio „burbulo“ ir apskritai rinkos situacijos
keitimosi kulminaciją. Tai, kad (FT) savo plėtros negalėjo finansuoti niekaip kitaip kaip tik skolindamasi, dar labiau apsunkino
šią situaciją. 2) (Prancūzijos) valstybė, turinti kontrolinį akcijų paketą, pareikalavo, kad naujieji vadovai atkurtų (FT)
finansinę pusiausvyrą išsaugodami grupės vientisumą <...> 3) Pagal vadovų sukurtą veiksmų planą ir investicijų grąžos perspektyvas
prie nuosavo kapitalo didinimo 15 mlrd. EUR (Prancūzijos) valstybė prisidės proporcinga jos valdomai bendrovės kapitalo daliai
suma, t. y. 9 mlrd. EUR investicija. Taigi valstybė, kaip akcininkė, planuoja elgtis kaip apdairi investuotoja. (FT) turės
nustatyti nuosavo kapitalo didinimo sąlygas ir tikslų grafiką. (Prancūzijos) vyriausybė pageidautų, kad ši operacija būtų
vykdoma labiausiai atsižvelgiant į atskirų akcininkų ir į akcininkų, dirbančių (FT), situaciją. Siekdama suteikti (FT) galimybę
pradėti rinkos operaciją pačiu palankiausiu momentu, (Prancūzijos) valstybė yra pasirengusi investuoti į nuosavą kapitalą,
suteikdama (FT) laikinąją akcininko paskolą, už kurią atlyginama rinkos sąlygomis. 4) ERAP, valstybinė pramonės ir prekybos
institucija, privalės pervesti visą (Prancūzijos) valstybės į (FT) investuojamą sumą. (Prancūzijos) valstybės dalį (FT) nuosavo
kapitalo didinimo operacijoje ji finansuos iš finansų rinkų paimta paskola
.
2002 m. gruodžio 11 ir 12 dienomis FT viena po kitos išleido dvi obligacijų emisijas bendrai 2,9 mlrd. EUR sumai.
2002 m. gruodžio 20 d. ERAP pateikė FT parafuotą ir pasirašytą akcininko paskolos sutarties projektą. FT nepasirašė šio sutarties
projekto ir akcininko paskola nebuvo suteikta.
2003 m. sausio 15 d. FT pasiskolino išleisdama obligacijų emisijas bendrai 5,5 mlrd. EUR sumai. Valstybė nelaidavo ir negarantavo
šių paskolų už obligacijas.
2003 m. vasario 10 d. FT prasitęsė dalį 15 mlrd. EUR konsorcinio kredito, kuriam artėjo grąžinimo terminas.
2003 m. kovo 4 d. buvo pradėta plane
Ambition 2005
numatyta nuosavo kapitalo didinimo operacija. 2003 m. kovo 23 d. FT padidino kapitalą 15 mlrd. EUR. (Prancūzijos) valstybės
dalyvavimas, proporcingas jos valdomai FT kapitalo daliai, siekė 9 mlrd. EUR. 6 mlrd. EUR sumą garantavo bankų konsorciumas,
sudarytas iš 21 banko. Ši operacija buvo baigta 2003 m. balandžio 11 dieną.
2002 finansinius metus FT baigė turėdama maždaug 21 mlrd. EUR nuostolių ir beveik 68 mlrd. EUR grynosios skolos. 2003 m. kovo
5 d. FT paskelbtose 2002 finansinių metų ataskaitose buvo užfiksuotas 8,4 % apyvartos, 21,1 % veiklos rezultato prieš amortizaciją
ir 30,9 % veiklos rezultato padidėjimas. 2003 m. balandžio 14 d. valstybė valdė 58,9 % FT kapitalo, iš jų 28,6 % – per ERAP.
2003 m. liepos 31 d. Prancūzijos vyriausybė Ministrų taryboje priėmė įstatymo, numatančio panaikinti valstybei pareigą turėti
kontrolinį FT akcijų paketą, projektą. Šis įstatymo projektas buvo patvirtintas Prancūzijos Nacionalinėje Asamblėjoje ir įsigaliojo
2003 m. gruodžio 31 dieną.
2004 m. rugsėjo 1 d. Prancūzijos valstybė perleido apie 10 % FT kapitalo už 5,2 mlrd. EUR taip sumažindama savo turimą FT
kapitalo dalį iki 42,25 %.
II –
Administracinė procedūra
2002 m. gruodžio 4 d. Prancūzijos Respublika, remdamasi EB 88 straipsnio 3 dalimi ir 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento
(EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias EB Sutarties 93 straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, 1999 3 27, p. 1; 2004 m. specialusis
leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 2 straipsniu pranešė Europos Bendrijų Komisijai apie plane
Ambition 2005
numatytas finansines priemones, įskaitant akcininko paskolos projektą.
2003 m. sausio 22 d.
Bouygues SA
ir
Bouygues Télécom SA
(toliau kartu –
Bouygues
bendrovės), dvi pagal Prancūzijos teisę įsteigtos bendrovės, iš kurių antroji aktyviai veikia Prancūzijos mobiliojo ryšio
rinkoje, pateikė Komisijai skundą dėl tam tikros pagalbos, kurią Prancūzijos valstybė suteikė FT ir
Orange
refinansuodama FT. Šis skundas buvo susijęs, pirma, su pranešimu apie Prancūzijos valstybės 9 mlrd. EUR investiciją, ir,
antra, su viešais FT naudingais Prancūzijos valdžios institucijų pareiškimais, padarytais nuo 2002 m. liepos mėnesio (toliau
– pareiškimai nuo 2002 m. liepos mėnesio).
2003 m. sausio 31 d. raštu Komisija pranešė Prancūzijos valdžios institucijoms apie savo sprendimą pradėti formalią tyrimo
procedūrą pagal Sutarties 88 straipsnio 2 dalį dėl finansinių priemonių, taikomų FT naudai.
2003 m. kovo 12 d. Komisijos sprendimas pradėti tyrimo procedūrą buvo paskelbtas
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(OL C 57, p. 5). Suinteresuotosios trečiosios šalys buvo paragintos pateikti pastabų dėl aptariamų priemonių.
2003 m. balandžio 4 d. Prancūzijos valdžios institucijos pateikė savo pastabas dėl sprendimo pradėti tyrimo procedūrą ir užginčijo
šiame sprendime išreikštų Komisijos abejonių pagrįstumą.
2003 m. balandžio 11 d. laiške bendrovės
Bouygues
pateikė Komisijai savo pastabas ir priminė, kad jų 2003 m. sausio 22 d. skundas turi būti laikomas jų pozicijos, užimtos
šioje procedūroje, dalimi. Be to, Komisija gavo pastabų iš suinteresuotųjų trečiųjų šalių, įskaitant Prancūzijos telekomunikacinių
tinklų ir paslaugų operatorių asociaciją (
Association française des opérateurs de réseaux ir services de télécommunications (AFORS Télécom)
, toliau – AFORS) ir FT. Vykstant administracinei procedūrai FT ir bendrovės
Bouygues
pateikė kelis ekonomikos ekspertų tyrimus ir teisines nuomones
.
2003 m. gegužės 30 d. Komisija paskelbė skelbimą apie konkursą „dėl pagalbos paslaugų teikimo įvertinant, ar FT skirta finansinė
pagalba atitinka rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio privataus investuotojo principą, ir atliekant galimą FT refinansavimo
plano analizę“. 2003 m. rugsėjo 24 d. buvo pasirašyta viešojo paslaugų pirkimo sutartis su konsultantu, kuris 2004 m. balandžio
28 d. pateikė ekonominę ataskaitą (toliau – 2004 m. balandžio 28 d. ataskaita).
Kartu su 2004 m. balandžio 28 d. ataskaita buvo pateikta 2004 m. kovo 22 d. teisinė ataskaita (toliau – 2004 m. kovo 22 d.
ataskaita). 2004 m. gegužės 3 d. laišku Komisija išsiuntė šias ataskaitas Prancūzijos valdžios institucijoms ir paragino jas
pateikti pastabas
.
III –
Ginčijamas sprendimas
A –
Pranešimas apie ginčijamą sprendimą
2004 m. rugpjūčio 3 d. Komisija pranešė Prancūzijos valdžios institucijoms apie 2004 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimą 2006/621/EB
dėl valstybės pagalbos, kurią Prancūzija skiria
France Télécom
(OL L 257, p. 11, toliau – ginčijamas sprendimas).
2004 m. rugpjūčio 30 d. Komisija nusiuntė ginčijamo sprendimo kopiją FT ir bendrovėms
Bouygues
.
2004 m. rugsėjo 3 d. Komisija nusiuntė ginčijamo sprendimo kopiją AFORS.
B –
Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
Ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje nustatyta, kad „2002 m. gruodžio mėn. (Prancūzijos Respublikos) suteikta (FT) paskola 9 mlrd. EUR
kredito linijos forma, vertinant ją kartu su nuo 2002 m. liepos mėn. <...> pareiškimais, yra su bendrąja rinka nesuderinama
valstybės pagalba“.
Remiantis ginčijamo sprendimo 2 straipsniu „pirmajame straipsnyje įvardyta pagalba negali būti susigrąžinta“.
C –
Komisijos išvados dėl FT finansinės padėties 2002 m. birželio–2003 m. kovo mėnesiais
Ginčijamo sprendimo 3 dalyje „Chronologinis (FT) faktų ir finansinės padėties aprašymas“ Komisija iš esmės padarė toliau nurodomas
išvadas.
Pirmiausia dėl FT finansinės padėties Komisija nusprendė, kad „nuo 2002 m. birželio mėn.“ FT buvo „sunkių struktūrinių problemų
turinti bendrovė ir turėjo nesubalansuotą balansą“ (ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamoji dalis). Šiuo klausimu Komisija,
pirma, nurodo spartų FT įvertinimo pablogėjimą per pirmąjį 2002 m. pusmetį, apie kurį paskelbė tokios reitingų agentūros,
kaip antai
Standard & Poor’s
(toliau – S & P),
Moody’s ir Fitch Ratings
(ginčijamo sprendimo 20–27 konstatuojamosios dalys), o, antra, išanalizavusi FT
credit spreads
(kredito vertės skirtumai) informuoja apie
spread inversion
, t. y. ypač trumpalaikių įsiskolinimų rizikos padidėjimą, be kita ko, 2002 m. liepos mėn. pradžioje, palyginti su vidutinės
trukmės ir ilgalaikių įsiskolinimų rizikos dydžiu. Iš tikrųjų įmonės skolos
spreads
turi įtakos rinkų atliekamam rizikos, susijusios su jos gebėjimu vykdyti savo įsipareigojimus mokėti palūkanas ir laiku grąžinti
kreditus, įvertinimui ir paprastai ilgalaikių įsiskolinimų
spreads
būna didesni nei trumpalaikių įsiskolinimų. Šie
spreads
taip pat turi įtakos obligacijų vertei ir naujos obligacijų emisijos palūkanų normai. Anot Komisijos, šį rizikos padidėjimą
patvirtina tai, kad 2002 m. birželio ir liepos mėn. labai sumažėjo FT obligacijų kaina, o tai taip pat parodo mažesnę FT skolos
vertę dėl rinkos juntamos padidėjusios įsipareigojimų neįvykdymo rizikos (ginčijamo sprendimo 28–31 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija nurodo, kad FT akcijų kursas per pirmąjį 2002 m. pusmetį smarkiai smuko ir pasiekė žemiausią lygį: iš pradžių
2002 m. birželio 27 d. (7,79 EUR), o po to 2002 m. rugsėjo 30 d. (6,01 EUR) (ginčijamo sprendimo 35 konstatuojamoji dalis).
Antra, Komisija iš esmės nustatė, kad 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo dieną bent kiek papildomai sumažinus FT skolinimosi
reitingą ji būtų išstumta iš patikimų investicijų kategorijos (
investment grade
) ir kad reitingų agentūros S & P ir
Moody’s
planuoja sumažinti šį reitingą iki
junk bond
(spekuliacinis įsipareigojimas) (ginčijamo sprendimo 37 konstatuojamoji dalis).
Vis dėlto 2002 m. liepos 12 d. spaudos pranešime S & P pažymėjo (ginčijamo sprendimo 37 ir 38 konstatuojamosios dalys), kad:
„FT gali būti sunkoka refinansuoti savo įsipareigojimus pagal obligacijas, kurių išpirkimo terminas sueina 2003 metais. Tačiau
dėl (Prancūzijos) valstybės pareiškimų nutarta palikti FT (patikimų) investicijų (kategorijoje) <...> Prancūzijos vyriausybė,
valdanti 55 % (FT), aiškiai pareiškė (S & P), kad ji elgsis kaip apdairi investuotoja ir priims atitinkamus sprendimus, jei
FT susidurtų su sunkumais. (FT) ilgalaikio kredito reitingas mažinamas iki BBB- <...>“
Ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo, kad jau 2002 m. birželio 24 d.
Moody’s
sumažino FT reitingą iki vos už
junk bonds
aukštesnės kategorijos. Be to, ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamojoje dalyje ir minėto sprendimo 142 išnašoje Komisija
rėmėsi 2002 m. liepos 22 d.
Deutsche Bank
ataskaita. Komisija pacitavo ir pakomentavo šias ataskaitos dalis:
„2002 m. liepos 12 d. S & P sumažino (FT) reitingą iki BBB- <…> Agentūra nebesitiki, kad (FT) 2003 m. įgyvendins savo tikslą
pasiekti, kad grynosios skolos santykis su
Ebitda
būtų 3,5:1, tačiau suteikė stabilią perspektyvą žemam trigubo B reitingui. Stabili perspektyva, atrodo, buvo skirta todėl,
kad (toliau cituojamas S & P spaudos pranešimas) „Prancūzijos vyriausybė, valdanti 55% (FT), aiškiai nurodė (S & P), kad veiks
kaip apdairi investuotoja ir imsis atitinkamų priemonių, jei FT susidurtų su sunkumais“. Pabrėžiame, kad iš pradžių, sumažindama
(FT) reitingą iki BBB kategorijos birželio mėn., S & P buvo nurodžiusi, jog neatsižvelgs į specialiąją Prancūzijos vyriausybės
(paramą). Tačiau nuo to laiko agentūra, atrodo, pakeitė požiūrį ir skelbia, jog
creditwatch status
išvados „remiasi (FT) likvidžių lėšų būkle 2003 m. pabaigoje ir galimu Prancūzijos vyriausybės indėliu į Prancūzijos telekomunikacijų
rinką“ (p. 19). „Rinkos pasitikėjimas (FT) padidėjo, nes (Prancūzijos) vyriausybė vienaip ar kitaip paremtų ją kreditu“ (p. 20).
„Negalime nekreipti dėmesio į tai, jog didžioji FT dalis priklauso Prancūzijos valstybei, o neseniai Prancūzijos finansų ministro
pasakyti žodžiai nuramino investuotojus, jog likvidumas bus užtikrintas“ (p. 54). „Tačiau <...>, mūsų manymu, (FT) likvidžių
lėšų galiausiai ras jai skiriant vadinamąją „numanomą (Prancūzijos) valstybės (paramą)“. Tai galėtų būti rinkos sąlygomis
suteiktos bankų ar vyriausybės paskolos (p. 21). Tačiau „kokia yra rinkos kaina, tarkime, naujos 10 mlrd. EUR skolos BBB-
kategorijoje? Kokia yra reali 10 mlrd. EUR skolos kaina bendrovei, kuri iš tikrųjų nepriklauso BBB- kategorijai, o taip įvertinta
tik dėl vyriausybės paramos? <…> Manome, kad tinkamo atsakymo į šiuos klausimus nėra, nes jei FT veiktų realiame pasaulyje,
mūsų manymu, ji nepajėgtų refinansuoti savo skolos nepaversdama jos kapitalu“ (p. 33, taip pat p. 54). Be to, „spaudoje buvo
užsiminta, kad Prancūzijos vyriausybė rems (FT), leidžiant suprasti, jog ji sutinka būti (FT) skolintoja „blogiausiu atveju“.
Ši užuomina gerokai pagerino obligacijų ir akcijų kainą: per dvi savaites akcijos pabrango 90 %, o obligacijos – 137 bazinių
punktų daugiausia dėl to, kad jų pozicijas kėlė spekuliantai“ (p. 28). Pabrėžiame, kad apie FT kredito reitingo smukimą S & P
neseniai per telefoninį pokalbį pareiškė, jog apskritai bendrovė, kurios
cash flow
būklė yra tokia, kad jos skolos ir
Ebidta
santykis yra lygus keturiems, gautų BBB- įvertinimą, t. y. žemiausią (patikimų) investicijų kategorijos laipsnį. Dabartinis
FT reitingas BBB- atrodo yra labiau grindžiamas (Prancūzijos) vyriausybės pažadais parama užtikrinti likvidumą, o ne ekonominiais
rodikliais.“.
Deutsche Bank
skaičiavimu, FT skolos ir
Ebidta
santykis antrajame 2002 m. pusmetyje buvo 4,9:1, o 2002 m. gruodžio 31 d. – 5,20:1.
Komisija padarė išvadą, kad 2002 m. liepos mėn. FT buvo susidūrusi su pasitikėjimo krize.
Iš tikrųjų 2002 m. rugsėjo 16 d. buvęs FT PGD pranešė spaudoje, kad „reitingo kritimas trukdo (FT) planuotam refinansavimui“,
kad „<...>
Moody's
teikiamo FT skolos reitingo nuosmukis (2002 m.) birželio (mėn.) pabaigoje <...> uždarė (jai) prieigą prie rinkos“ (131 išnaša,
padaryta ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje; taip pat žr. minėto sprendimo 248 konstatuojamąją dalį). Be to,
iš 176 išnašos, padarytos ginčijamo sprendimo 252 konstatuojamojoje dalyje, matyti, kad per FT auditorių tyrimo komisijos
surengtą posėdį buvęs PGD teigė:
„Akivaizdu, kad juodasis scenarijus, pagal kurį kapitalo rinka mums būtų neprieinama, nebuvo numatytas. Mes niekad nesvarstėme
tokios galimybės, nes manėme, kad buvo savaime aišku, jog dėl to, kad (Prancūzijos) valstybė yra pagrindinė akcininkė, rinkos
negalėtų svarstyti (FT) bankroto galimybės, (Prancūzijos) valstybei net nebūtina demonstruoti savo paramą. Tokiai nuomonei
pritarė didžioji dauguma rinkos veikėjų, kol viena – vienintelė – iš trijų reitingų agentūrų nusprendė, kad (FT) yra ties
nemokumo riba, ir pakeitė jos reitingą, tą pačią dieną užkirsdama jai bet kokią rinkos prieigą <...> Kai (2002 m.) birželio
mėn. ši vienintelė reitingų agentūra paskelbė savo nuomonę ir rinkos durys mums buvo uždarytos, aš žinojau, kad negalėdama
iš naujo pasiskolinti (FT) po metų, maždaug 2003 m. pirmojo pusmečio pabaigoje, susidurs su mokėjimo sunkumais.“
Pirma, 2002 m. gruodžio 11 d. atsakydamas į klausimus Nacionalinės Asamblėjos ekonominių reikalų komisijoje naujasis FT PGD
patvirtino šią pasitikėjimo krizę. Šio posėdžio protokole nurodyta (32 išnaša, padaryta ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamojoje
dalyje):
„(Naujasis FT PGD) pastebėjo, kad nustatyto finansavimo plano nebuvo laikomasi ir 2001 m. pradžioje jos situacija pablogėjo
taip, kad 2003 m. likvidumo krizę galima buvo numatyti iš anksto <...> (Jis) pareiškė, kad susidūrusi su nemokumo grėsme,
(FT) patyrė šoką <…> supratusi savo įsiskolinimo mastą, nes jai teko surasti likvidžių lėšų grąžinti 15 mlrd. EUR 2003 m.,
vėliau – 2004 m., ir 20 mlrd. EUR – 2005 m. <...>“
Ginčijamo sprendimo 248 konstatuojamojoje dalyje pažymima, kad 2002 m. gruodžio 5 d. atsakydamas į klausimus Prancūzijos Senato
finansų komisijoje naujasis FT PGD tvirtino, jog grupės padėtis kelia susirūpinimą: „turėdama milžinišką įsiskolinimą, (FT),
atrodo, nelabai kreipė dėmesį į grupės padėtį, jos smunkantį reitingą, negalėjimą patekti į kapitalų rinkas <…>“.
Antra, Prancūzijos Senatas 2002 m. lapkričio 21 d. Ekonominių reikalų ir planavimo komisijai pateiktoje nuomonėje konstatavo,
kad žemas FT reitingas galėjo padidinti jos trumpalaikės skolos administravimo krizę (ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamoji
dalis) ir nurodė, kad:
„Maždaug apie 2003 m. birželio mėn. FT finansavimo problemos galėtų tapti kritiškos, o gal net „nebeįveikiamos“ <...> Jei
iki tol (FT) nesugebės vėl patekti į rinką (dėl blogo reitingo), (Prancūzijos) valstybė privalės rasti priemonių, padėsiančių
(FT) refinansuoti skolas.“
Iš ginčijamo sprendimo 245 ir 246 konstatuojamųjų dalių taip pat matyti, kad, be kita ko, remiantis 2002 m. gruodžio 2 d.
JP Morgan
ataskaita, be valstybės paramos FT nebūtų pajėgusi rinkoje gauti naujų lėšų savo skolai refinansuoti. Šiuo klausimu ataskaitoje
pažymima:
„Mes ir toliau manome, kad FT rizikos-atlygio santykis nėra patrauklus, ir laukiame strategijos pokyčių rezultatų <…> Net
jei, mūsų manymu, FT turi dideles galimybes sumažinti savo sąnaudas ir sukurti didelę grąžą ir net jei jos PGD turi patikimą
reputaciją, vis tiek (Prancūzijos) vyriausybės vaidmuo yra lemiamas siekiant suteikti FT taip reikalingą lankstumą. Kol kas
likvidumo rizika išlieka ir, mūsų manymu, kapitalo didinimas yra tik laiko klausimas <...> Refinansuojant ir mažinant skolą
(Prancūzijos) vyriausybės vaidmuo taip pat bus svarbiausias. Tačiau, turėdamos galvoje gero nežadantį 2003 m. skolos refinansavimą,
FT ir reitingų agentūros sutelkė dėmesį į trumpą laikotarpį ir į (FT) likvidumo bei refinansavimo riziką. Be (Prancūzijos)
vyriausybės įsikišimo tai būtų neįmanoma, net pats (FT) tai pripažino per trečiojo ketvirčio telefoninį pokalbį.“
Šioje situacijoje agentūros vis dėlto išsaugojo FT reitingą patikimų investicijų kategorijoje, atsižvelgdamos į Prancūzijos
valdžios pareiškimus (ginčijamo sprendimo 39 konstatuojamoji dalis). Be to, iš ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamosios dalies
matyti, kad pagal vieną iš susitarimų protokolų, 2002 m. rugsėjo 11 ir 12 d. pasirašytų tarp Prancūzijos valstybės ir kapitalo
didinimo sandoryje dalyvaujančių bankų grupės, sąlygų matyti, kad „bent jau dabartinio (FT) ilgalaikės skolos reitingo (patikimų
investicijų kategorija) išsaugojimas agentūrose
Moody's
ir (S & P) <...> bus (kaip sąlyga) įtrauktas į garantijos ir investavimo sutartį“ <...> Galiausiai, vienas iš dalyvaujančių
bankų, būtent
Morgan Stanley
, 2002 m. rugsėjo 12 d. dėl savo įsipareigojimo didinant FT kapitalą pareiškė (147 išnaša, padaryta ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamojoje
dalyje):
„Mes manome, kad planuojama operacija bus sudėtinga dabartinėmis sąlygomis ir kad teigiama rinkos reakcija į pranešimus ir
pareiškimus, kurie bus paskelbti savaitės pabaigoje, bus vienas iš svarbiausių veiksnių, sukursiančių šiai operacijai įgyvendinti
būtinas sąlygas.“
Trečia, atsižvelgdamos į FT finansinę padėtį 2002 m. rugsėjo mėn. (ginčijamo sprendimo 40–49 konstatuojamosios dalys), taip
pat 2002 m. rugsėjo 13 d. (žr. šio sprendimo 7 punktą) ir spalio 2 d. (žr. šio sprendimo 8 punktą), Prancūzijos valdžios spaudos
pranešimus reitingų agentūros pakeitė savo vertinimus, susijusius su FT skolos administravimu ir konstatavo rinkos pasitikėjimo
augimą.

Moody's,
remdamasi Prancūzijos valstybės patvirtintu įsipareigojimu remti FT, pakeitė FT kreditavimo perspektyvos vertinimą iš neigiamo
į stabilų ir nurodė 2002 m. rugsėjo 13 d. spaudos pranešime (52 konstatuojamoji dalis ir ginčijamo sprendimo 45 išnaša), kad:
„
Moody's
pasitikėjimą sutvirtino (Prancūzijos) vyriausybės pareiškimas, kai ji dar kartą patvirtino savo tvirtą pasiryžimą remti (FT).
Net jei
Moody's
abejonės dėl bendro finansinės rizikos lygio ir ypač dėl sunkios FT likvidumo padėties išliko,
Moody's
ėmė labiau tikėti tuo, kad Prancūzijos vyriausybė (parems FT), jei (ši) susidurtų su sunkumais grąžindama skolą.“
Be to, 2002 m. gruodžio 17 d. S & P pažymėjo, kad nuo 2002 m. liepos mėn. vyriausybės palaikymas buvo vienas svarbiausių veiksnių,
dėl kurių FT reitingas liko patikimų investicijų kategorijoje, ir kad jos pranešimas apie akcininko paskolą ir įsipareigojimas
prorata
prisidėti prie kapitalo padidinimo 15 mlrd. EUR įrodė šią paramą ir stiprų FT kreditorių palaikymą (58 konstatuojamoji dalis,
taip pat ginčijamo sprendimo 52 ir 53 išnašos).
Be to, Komisija nustatė, kad 2003 m. vasario ir kovo mėn. padidinus FT kapitalą reitingų agentūros liovėsi valstybės paramą
laikiusios svarbiausiu FT reitingavimo veiksniu, nors dar 2002 m. gruodžio 17 d. šis veiksnys buvo labai svarbus S & P, o
Moody's
– 2003 m. vasario mėnesį. Taigi
Moody’s
teigė (61 konstatuojamoji dalis ir ginčijamo sprendimo 54 išnaša):
„Prancūzijos vyriausybė nuolatos teigė apie savo paramą (FT) ir pasiryžimą teikti finansinę paramą, jei jos reikės sprendžiant
galimas likvidumo problemas. Ši parama tapo akivaizdi, kai <...> atidarė (FT) naudai 9 mlrd. EUR kredito liniją 18 mėnesių
terminui su palūkanomis, kurį grąžinti galima tik (FT) akcijomis.
Moody's
atsižvelgia į (Prancūzijos) valstybės paramą, suteikdamas Baa3 reitingą <...> Finansinė rizika, susijusi su dideliu FT įsiskolinimu,
neatitinka jos investicinio reitingo (pastarąjį kompensuoja geri veiklos rezultatai ir netiesioginė Prancūzijos vyriausybės
parama).“
Be to, 2003 gegužės 14 d., t. y. padidinus kapitalą, S & P atliktas FT vertinimas buvo aiškiai pagrįstas tik finansiniais
FT duomenimis (61 konstatuojamoji dalis ir ginčijamo sprendimo 54 išnaša).
Remiantis ginčijamo sprendimo 247 konstatuojamąja dalimi, būtent 2003 m. vasario 20 d.
Global Equity Research
ataskaitoje buvo patvirtinta, jog tik po Prancūzijos valdžios pareiškimų kapitalų rinka sudarė FT galimybę refinansuoti skolas
tinkamomis sąlygomis. Remiantis šia ataskaita „skubiausios likvidumo problemos išspręstos: po to kai buvo numatytas jos dalyvavimas
15 mlrd. EUR kapitalo didinimo operacijoje skiriant 9 mlrd. EUR kredito liniją, FT vėl galėjo patekti į obligacijų rinką ir
sumažinti neatidėliotiną likvidžių lėšų poreikį“.
D –
Ginčijamo sprendimo objektas
Ginčijamo sprendimo 6 skyriuje „Ginčijamo sprendimo dalykas“ Komisija pirmiausia priminė, koks yra Prancūzijos Respublikos
pranešimo apie projektą akcininko paskolos, kuri turėjo būti suteikta vykdant planą
Ambition 2005
, dalykas. Be to, ji pažymėjo, kad „siekdama nustatyti, ar nagrinėjamos priemonės atitinka Sutarties nuostatas, (ji) išnagrinėjo
įvykius, susijusius su pranešimu apie šį projektą, pavyzdžiui, 2002 m. liepos–gruodžio mėn. vyriausybės pareiškimus“, ir kad
„priemonių, apie kurias pranešta, negalima analizuoti neatsižvelgiant į (minėtus) pareiškimus“. Iš tiesų šiose deklaracijose
Prancūzijos valdžia išreiškė ketinimą imtis atitinkamų priemonių, kad būtų išspręstos FT finansinės problemos. Paskolos projektas
yra anksčiau išreikštų valdžios ketinimų materiali išraiška. Faktų požiūriu nėra teisinės priežasties, dėl kurios atliekant
svarbių faktų tyrimą reikėtų apsiriboti tik tais faktais, kuriuos Prancūzijos valstybė nusprendė pateikti savo pranešime.
Pagalbos sąvoka yra subjektyvi ir grindžiama ekonomine realybe. Todėl, jei Komisija žinotų apie anksčiau vykusius objektyviai
svarbius faktus, jie turėtų būti įtraukti į jos atliekamą tyrimą (ginčijamo sprendimo 185 konstatuojamoji dalis). Anot Komisijos,
sprendimo pradėti tyrimo procedūrą 70 konstatuojamojoje dalyje ir 40 išnašoje ji nurodė, kad atliekant šį tyrimą galima atsižvelgti
į nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus (ginčijamo sprendimo 105 išnaša).
Ginčijamo sprendimo 186  ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse Komisija taip trumpai išdėstė savo požiūrį:
„186) Šioje byloje Komisija konstatuoja, kad iki pranešime įvardytų 2002 m. gruodžio mėn. priemonių buvo daug nuo (2002 m.)
liepos mėn. Prancūzijos valdžios skelbtų pareiškimų ir vykdytų priemonių. Viena vertus, šie pareiškimai ir priemonės padeda
geriau suprasti (2002 m.) gruodžio mėn. priemonių priežastis ir reikšmę. Kita vertus, šie pareiškimai ir priemonės turėjo
neabejotiną poveikį rinkos ir rinkos dalyvių nuomonei apie FT padėtį gruodžio mėnesį. Kadangi rinkos dalyvių elgesiui turėjo
įtakos ir valstybės veiksmai, tai nėra objektyvus parametras, pagal kurį vėliau galima būtų vertinti valstybės elgesį. Tad
vertinant, ar gruodžio mėnesio priemonės turi pagalbos požymių, derėtų atsižvelgti į šiuos išankstinius pareiškimus.
187) Iš esmės Prancūzijos valdžios pareiškimus ir priemones, nuo 2002 m. liepos mėn. ėjusius vienas po kito, galima analizuoti
kaip visumą, kuriai konkrečiausią formą suteikė (2002 m.) gruodžio mėn. priemonės (akcininko paskolos suteikimas), išvardytos
pranešime <...>
188) Analizuojant šį atvejį, iš pirmo žvilgsnio susidaro įspūdis, kad Bendrovės įgyti pranašumai, ypač ryškūs (2002 m.) liepos
mėn., ir galimas įsipareigojimas valstybės ištekliais, aiškiausiai matomas (2002 m.) gruodžio mėn., nesutampa laiko požiūriu.
Bet iš tiesų ekonomikos <...> ministro žodžius galima būtų laikyti pagalba, nes jo pareiškimai turėjo akivaizdžią įtaką rinkoms
ir suteikė (FT) pranašumą. Tačiau nebūtų lengva be jokios abejonės nustatyti, ar 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas galėjo bent
potencialiai įpareigoti valstybės išteklius. Komisija išanalizavo daugybę teisinių argumentų siekdama įrodyti, kad, viena
vertus, tokie vieši pareiškimai teisės požiūriu prilygsta valstybinei garantijai, kita vertus, jie susaisto valstybės reputaciją
ir gali turėti ekonominių pasekmių netesybų atveju. Vertinant kaip visumą, šie faktai gali būti suvokiami kaip iš tiesų galintys
kelti pavojų valstybės ištekliams (įpareigodami valstybės atsakomybę investuotojų atžvilgiu ar padidindami būsimų valstybės
sandorių sąnaudas). Teiginys, pagal kurį 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas galėtų būti pagalba, aišku, yra novatoriškas, tačiau,
ko gero, visai pagrįstas.
189) Tačiau šioje byloje Komisija neturi pakankamai įrodymų, kad galėtų neginčijamai įrodyti pagalbos atvejį remdamasi šiuo
novatorišku teiginiu. Bet ji mano galinti įrodyti buvus pagalbos požymių taikydama tradiciškesnį metodą – vertindama gruodžio
mėn. priemones, apie kurias informuojama pranešime.
190) Iš tiesų įsipareigojimo valstybės ištekliais faktas (2002 m.) gruodžio mėn. yra akivaizdus. Kita vertus, vertinant pagal
išankstinių pareiškimų ir priemonių poveikį rinkoms, gruodžio mėn. toks pat akivaizdus ir (FT) įgytas pranašumas.
191) Prancūzijos valdžios įvardytas „privataus investuotojo, veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis, principas“ šiuo atveju
netinka siekiant pateisinti (2002 m.) gruodžio mėn. priemones, nes rinkos dalyvių veiksmai gruodžio mėn. aiškiai buvo nuo
(2002 m.) liepos mėn. veikiami išankstinių vyriausybės veiksmų ir pareiškimų. Jei dar galima būtų abejoti, ar (2002 m.) liepos
mėn. pareiškimai yra pakankamai konkretūs, kad juos galima būtų laikyti pagalba, jokios abejonės nekyla dėl to, jog šie pranešimai
buvo daugiau nei pakankami, kad „paveiktų“ rinkos nuomonę ir (darytų įtaką) vėlesniam rinkos dalyvių elgesiui. Taigi, vertinant
(Prancūzijos) valstybės elgesį, negalima remtis rinkos dalyvių elgesiu kaip neutraliu palyginimo kriterijumi. „Privataus investuotojo,
veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis“ principu grindžiama versija negali remtis tokia rinkos padėtimi, kokia buvo susiklosčiusi
(2002 m.) gruodžio mėn., ji turėtų remtis išankstinių pranešimų nepaveiktos rinkos padėtimi.“
E –
EB 87 straipsnio 1 dalies ir apdairaus privataus investuotojo, veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis, principo taikymas
Ginčijamo sprendimo 7 skyriuje „Tiriamosios priemonės vertinimas pagal (EB) 87 straipsnio 1 dalį“ Komisija, be kita ko, pažymėjo
(ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamoji dalis):
„Dėl pranašumo Komisija pažymi, jog akcininko paskola (tai yra laukiamas (Prancūzijos) valstybės dalyvavimas (FT) kapitalo
restruktūrizavime) suteikia FT pranašumą, nes leidžia jai padidinti savo finansavimo galimybes ir nuraminti rinkas dėl savo
pajėgumo vykdyti būsimas prievoles. Nors (sutartis) dėl akcininko paskolos pasirašyta nebuvo, rinkai buvo sudarytas įspūdis,
kad tokia paskola egzistuoja, todėl tai galėjo suteikti FT pranašumą, nes rinka (FT) finansinę būklę ėmė vertinti kaip patikimesnę
<...> Tai galėjo (turėti įtakos) FT skolinimosi sąlygoms.“
Po to, Komisija konstatavo (ginčijamo sprendimo 195 konstatuojamoji dalis), kad:
„Tai, jog pranašumo priežastis – valstybės įsipareigojimas, kurį įgyvendinant gali būti, bet ne iš karto, naudojami valstybės
ištekliai, neatmeta fakto, kad šis pranašumas yra suteiktas naudojant valstybės išteklius. „Čia reikėtų <...> pabrėžti, kad
pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad vienai ar kelioms bendrovėms suteiktas pranašumas būtų laikomas valstybės pagalba,
kaip apibrėžta EB 87 straipsnio 1 dalyje, nebūtina kiekvienu atveju nustatyti valstybės išteklių pervedimo faktą“ (113 išnaša:
2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 36 punktas; taip pat žr. 1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Banco Exterior de España
, C‑387/92, Rink. p. I‑877, 14 punktą ir 1999 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑6/97, Rink. p. I‑2981, 16 punktą). Todėl net pranašumas, įgytas sukuriant galimą papildomą naštą valstybei, gali būti
laikomas valstybės pagalba, jei daro neigiamą įtaką konkurencijai ir valstybių narių tarpusavio prekybai (114 išnaša: 1998 m.
gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ecotrade
, C‑200/97, Rink. p. I‑7907, 43 punktas ir 2000 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EPAC prieš Komisiją
, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 80 punktas).“
Tokią „galimą papildomą naštą“ valstybės ištekliams „sukūrė pranešimas apie suteikiamą akcininko paskolą, lydimas įvykdytų
išankstinių šios priemonės įgyvendinimo sąlygų <...>, rinkos susidarytas įspūdis, kad ši paskola iš tiesų buvo skirta <...>,
ir galiausiai ERAP parafuota ir pasirašyta bei FT išsiųsta paskolos sutartis“. Nors FT niekada nepasirašė šios sutarties,
tačiau tai nereiškia, jog nebuvo potencialaus įsipareigojimo valstybės ištekliais. Anot Komisijos, pirma, „kadangi šis dokumentas
buvo sutartimi pateiktas pasiūlymas, kol jis neatšauktas, FT bet kada galėjo jį pasirašyti ir įgyti teisę nedelsiant gauti
9 mlrd. EUR“, o, antra, „(Prancūzijos) valstybė, negalėdama to nežinoti, privalėjo FT skirti per ERAP atitinkamą išteklių
sumą“ (ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamoji dalis). Todėl Komisija turėjo ištirti, ar taip FT įgytas pranašumas atitinka
apdairaus privataus investuotojo principą ir ar jis daro poveikį konkurencijai bei valstybių narių tarpusavio prekybai (ginčijamo
sprendimo 197 konstatuojamoji dalis).
Padariusi išvadą, kad FT suteiktas pranašumas labai smarkiai iškraipo arba gali iškraipyti konkurenciją bei gali daryti įtaką
valstybių narių tarpusavio prekybai (ginčijamo sprendimo 198–201 konstatuojamosios dalys), Komisija ginčijamo sprendimo 8 skyriuje
„Apdairaus privataus investuotojo, veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis, principas“, atsižvelgdama į visus Prancūzijos valdžios
iki akcininko paskolos projekto padarytus pareiškimus, išnagrinėjo, ar minėto principo buvo laikomasi (ginčijamo sprendimo
202 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Remdamasi 2002 m. liepos 12 d. pareiškimu (žr. šio sprendimo 4 punktą) ir 2002 m. rugsėjo 13 d., spalio 2 d. ir gruodžio 4 d.
Prancūzijos valdžios institucijų spaudos pranešimais (žr. šio sprendimo 7, 8 ir 11 punktus) Komisija iš esmės padarė išvadą,
jog „apskritai galima teigti, kad visais šiais pareiškimais viešai išreiškiami (Prancūzijos) valstybės ketinimai, jei (FT)
susidurtų su finansavimo problemomis ar finansiniais sunkumais, imtis būtinų priemonių jiems įveikti“ ir išreiškiamas jos
įsipareigojimas šiuo atžvilgiu. Iš tikrųjų šie vieši, pasikartojantys ir nuoseklūs Prancūzijos valstybės pareiškimai yra pakankamai
aiškūs, konkretūs ir kategoriški, kad pakankamai patikimai atspindėtų besąlyginį šios valstybės įsipareigojimą, visų pirma
finansinei ir pramoninei bendruomenei, kuri juos būtent taip suprato (ginčijamo sprendimo 206–213 ir 217 konstatuojamosios
dalys). Be to, Prancūzijos valdžios institucijos ne tik padarė šiuos viešus pareiškimus, bet taip pat susisiekė su „pagrindiniais
rinkos dalyviais“, kaip antai S & P (žr. šio sprendimo 35 ir 37 punktus), siekdamos informuoti juos apie savo ketinimus skubiai
susigrąžinti rinkos pasitikėjimą bei neleisti FT skolos reitingo kritimo iki
junk bond
lygio (ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamoji dalis).
Tokie pareiškimai rinkoje gali būti pagrįstai vertinami kaip patikimi ir todėl jie sukelia lūkesčių, jog Prancūzijos valstybė
„padarys viską kas reikalinga, kad išspręstų bet kurią FT finansinę problemą“. Anot Komisijos, „jei (Prancūzijos) valstybė
nepateisintų šių lūkesčių, tai būtų tiesiogiai paveikta jos kaip biržoje kotiruojamų ar nekotiruojamų bendrovių turto savininkės,
akcininkės ar valdytojos reputacija bei galimybė leisti obligacijų emisijas valstybės skolai finansuoti“. Taigi šiuose pareiškimuose
skelbiama valstybės reputacija grindžiama strategija (ginčijamo sprendimo 217 konstatuojamoji dalis). Todėl šie veiksniai
gali būti suprasti kaip „iš tiesų keliantys realią grėsmę valstybės ištekliams“, o „teiginys, kad (nuo) 2002 m. liepos mėn.
<...> skelbti pareiškimai yra pagalba, nors ir novatoriškas, bet veikiausia nėra nepagrįstas“ (ginčijamo sprendimo 218 konstatuojamoji
dalis).
Ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamojoje dalyje Komisija vis dėlto nusprendė „negalinti remdamasi šiuo pagrindu neginčijamai
įrodyti pagalbos atvejį“. Ji mano „galinti įrodyti buvus pagalbos požymių taikydama tradiciškesnį metodą, t. y. remdamasi
2002 m. gruodžio mėn. priemonėmis, apie kurias informuojama pranešime“. Šiuo klausimu pakanka „įrodyti, kad pranešimai turėjo
realios įtakos rinkos nuomonei gruodžio mėn., ir nebūtina pačius <...> pareiškimus laikyti valstybės pagalba“.
Remdamasi 2004 m. balandžio 28 d. ataskaita, kurioje buvo konstatuotas neįprastas ir smarkus FT akcijų (nuo 37,8 % iki 43,8 %)
ir obligacijų (nuo 3,2 % iki 9,7 %) vertės padidėjimas dėl 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo, taip pat tos pačios dienos S & P
spaudos pranešimu (žr. šio sprendimo 35 punktą) ir 2002 m. liepos 22 d.
Deutsche Bank
ataskaita (žr. šio sprendimo 37 punktą), Komisija padarė išvadą, kad „šie pareiškimai buvo suprasti rinkoje kaip patikima
(Prancūzijos) valstybės įsipareigojimo remti FT strategija“ (ginčijamo sprendimo 220–222 konstatuojamosios dalys).
Iš tiesų Prancūzijos valdžios institucijų pareiškimai turėjo lemiamos įtakos FT reitingo išsaugojimui patikimų investicijų
kategorijoje, nes turint
junk bond
reitingą akcininko paskola būtų mažiau tikėtina ir tikrai daug brangesnė (ginčijamo sprendimo 225 konstatuojamoji dalis).
Šia prasme Prancūzijos valdžios institucijų sprendimas dėl FT kapitalo restruktūrizavimo skiriant kredito liniją
in fine
yra jos pranešimų įgyvendinimas (ginčijamo sprendimo 226 konstatuojamoji dalis).
Komisijos nuomone, neturi lemiamos reikšmės tai, kad 2003 m. balandžio mėn. įvykdyta FT kapitalo didinimo operacija buvo sėkminga
ir kad akcininko paskola taip ir nebuvo suteikta. Taikant apdairaus privataus investuotojo kriterijų reikia remtis informacija,
kurią investuotojas turi priimdamas sprendimą investuoti. Todėl į 2003 m. kovo mėn. operacijos sėkmę negali būti atsižvelgta
vertinant Prancūzijos valstybės veiksmus 2002 m. gruodžio mėn. Be to, kadangi Prancūzijos valdžios institucijų pareiškimai
turėjo įtakos rinkai ir rinkos dalyvių elgesiui, „vertindama valstybės veiksmus Komisija negali remtis kitų rinkos dalyvių
elgesiu ir taip taikyti sutapties kriterijų“. Anot Komisijos, „iš tiesų birželio mėn. padaryti ir vėliau pakartoti (Prancūzijos)
valstybės pareiškimai, jog ji imsis visų būtinų priemonių, kad padėtų (FT) išspręsti liepos mėn. iškilusias, o po to pasikartojusias
finansavimo problemas, iškreipia sutapties testo rezultatus, nes ir šiuo atveju negalima teigti, kad privatūs investuotojai
apsisprendė atsižvelgdami vien tik į (FT) situaciją, nesvarbu, ar šie pranešimai (yra) valstybės pagalba, ar ne“. Taikant
apdairaus privataus investuotojo, veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis, principą, negalima remtis (2002 m.) gruodžio mėn.
padėtimi rinkoje – logiška būtų remtis „išankstinių pranešimų ir veiksmų nepaveiktos rinkos padėtimi“ (ginčijamo sprendimo
227 konstatuojamoji dalis).
Taigi, jei šie sprendimai investuoti būtų išnagrinėti remiantis padėtimi iki 2002 m. liepos mėn., t. y. atsižvelgiant į finansinę
ir pasitikėjimo krizę, su kuria FT buvo susidūrusi tuo metu, kai Prancūzijos valdžios institucijos dar nepadarė jokių pareiškimų
ir nesiėmė priemonių, „atrodytų“, kad jais pažeidžiamas apdairaus privataus investuotojo principas (ginčijamo sprendimo 228 konstatuojamoji
dalis). Šiomis aplinkybėmis „netikėtina, jog apdairus privatus investuotojas būtų nuo 2002 m. liepos skelbęs pareiškimus,
(panašius) į tuos, kokius skelbė Prancūzijos vyriausybė, ekonominiu požiūriu galinčius turėti įtakos jo patikimumui ir reputacijai,
o teisiniu požiūriu – netgi priversti nuo tos dienos finansiškai remti (FT), kad ir kas atsitiktų“. Be to, taip elgdamasis
investuotojas pats būtų labai rizikingai, be jokio atlyginimo įsipareigojęs FT atžvilgiu. Tačiau net pavyzdinis akcininkas,
turintis tą pačią informaciją apie ekonominę FT būklę kaip ir Prancūzijos valdžios institucijos tuo metu, 2002 m. liepos mėn.
nebūtų padaręs tokių FT rėmimo pareiškimų prieš tai neatlikęs išsamaus FT finansinės padėties ir sanavimo priemonių audito,
kad susidarytų tikslų vaizdą apie riziką, kurią sukelia tokie veiksmai. Be to, tokiam pavyzdiniam akcininkui vis tiek būtų
reikėję finansų rinkų pagalbos sanuojant FT. Tačiau minėtos rinkos „tuo metu neatrodė linkusios investuoti ar suteikti FT
daug kreditų“ (ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamoji dalis).
Atsižvelgiant į visa tai, kas buvo išdėstyta, galima daryti išvadą, kad „rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio apdairaus
privataus investuotojo (kriterijaus) nebuvo laikomasi“ ir „todėl akcininko paskolos suteikimo projektu FT suteiktas pranašumas,
išnagrinėtas atsižvelgiant į išankstinius Prancūzijos valdžios institucijų pareiškimus ir veiksmus, yra valstybės pagalba,
net jei šio pranašumo dydis (buvo) sunkiai išmatuojamas“ (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis).
F –
Aptariamos pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka
Ginčijamo sprendimo 9 skyriuje „Pagalbos suderinamumas“ Komisija pastebi, kad, pirma, pagal Bendrijos gairių dėl valstybės
pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti (OL C 288, 1999 10 9, p. 2) 4 ir 6 punktus FT turi būti
laikoma sunkumų patiriančia bendrove ir kad, antra, aptariamos pagalbos priemonės negali būti laikomos pagalba sunkumų patiriančioms
įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti, nes jos neatitinka šiose gairėse numatytų sąlygų (ginčijamo sprendimo 231–255 konstatuojamosios
dalys). Remdamasi EB 87 straipsnio 3 dalies c punktu ir minėtomis gairėmis ji padarė išvadą, kad šios priemonės yra nesuderinamos
su bendrąja rinka (ginčijamo sprendimo 256 konstatuojamoji dalis).
G –
Aptariamos pagalbos susigrąžinimas
Ginčijamo sprendimo 10 skyriuje „Pagalbos susigrąžinimas“ Komisija nurodo, kad kol kas negali pradėti tikslių aptariamos pagalbos
dydžio skaičiavimų tam, kad ją būtų galima susigrąžinti remiantis Reglamento Nr. 659/1999 14 straipsniu (ginčijamo sprendimo
257–259 konstatuojamosios dalys).
Komisijos nuomone, „nepaisant visų pastangų, (jai) nepavyko tinkamai įvertinti „grynojo“ priemonių, apie kurias jai buvo pranešta,
finansinio poveikio, kuris turėjo būtį nustatytas atlikus teorinius skaičiavimus, atskyrus (Prancūzijos) valstybės pareiškimų
ir veiksmų poveikį nuo visų kitų įvykių, galėjusių turėti įtakos FT padėčiai ar tam, kaip šią situaciją suvokė rinkos“. Ji
taip pat nurodė, kad „taip pat neįmanoma į (ginčijamą) sprendimą įtraukti gana tikslių skaičiavimo parametrų, reikalingų galutiniams
skaičiavimams atlikti įgyvendinant (ginčijamą) sprendimą“. Iš to Komisija padarė išvadą, kad „šiomis ypatingomis aplinkybėmis,
valstybės narės teisės į gynybą įgyvendinimas gali būti kliūtis susigrąžinimui pagal Reglamento <...> Nr. 659/1999 14 straipsnio
1 dalį, kurioje numatoma, kad „Komisija nereikalauja susigrąžinti pagalbos, jeigu tai prieštarauja bendrajam Bendrijos teisės
principui“ (ginčijamo sprendimo 261 konstatuojamoji dalis).
Anot Komisijos, ši išvada grindžiama pagalbos gavėjų teisėtų lūkesčių apsaugos principu (ginčijamo sprendimo 262 konstatuojamoji
dalis). Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 263–264 konstatuojamosiose dalyse nurodoma:
„263) Komisija, vertindama šios priemonės suderinamumą su valstybės pagalbos teikimo taisyklėmis, atsižvelgė į (Prancūzijos)
vyriausybės pareiškimus. Atskirai paimtas akcininko paskolos projektas, ko gero, nevertintinas kaip valstybės pagalba pagal
Sutarties nuostatas. Tačiau Komisija padarė išvadą, kad pareiškimais buvo grąžintas rinkos pasitikėjimas (FT), dėl ko apdairaus
privataus investuotojo principas netaikytinas, o akcininko paskolos projektas tampa materialia FT skirtos valstybės pagalbos
išraiška. Komisija pripažįsta, kad jai pirmą kartą teko nagrinėti, ar tokio pobūdžio veiksmai yra pagalba. Kadangi pagalba
priklauso nuo veiksmų iki pranešimo apie (akcininko) paskolos projektą, apdairiam subjektui galėtų atsirasti pasitikėjimas
atitinkamos valstybės narės, kuri savo ruožtu tinkamai pranešė apie paskolos projektą, veiksmų teisėtumu. Kaip teigiama generalinio
advokato Darmon'o išvadoje (1990 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Komisija prieš Vokietiją
(C‑5/98, Rink. p. I‑3437), „negalime pajuokti abejonių, kurios gali kilti kai kurioms su „netipiškomis“ pagalbos formomis
susidūrusioms įmonėms, dėl to, ar reikia apie jas pranešti, ar ne“.
264) Komisija daro išvadą, kad FT galėjo turėti teisėtų lūkesčių, jog (Prancūzijos Respublikos) veiksmai nėra valstybės pagalba.
Atsižvelgdama į tai, kas išdėstyta, Komisija mano, kad šiuo atveju reikalavimas susigrąžinti pagalbą prieštarautų bendriesiems
Bendrijos teisės principams.“

Procesas ir šalių reikalavimai
I –
Bylos T‑425/04 ir T‑444/04
2004 m. spalio 13 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu Prancūzijos Respublika pareiškė ieškinį, kuris buvo
užregistruotas numeriu T‑309/97.
2004 m. lapkričio 5 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu FT pareiškė ieškinį, kuris buvo užregistruotas numeriu
T‑444/04.
Prancūzijos Respublika ir FT Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinius kaip nepriimtinus,
–        nepatenkinus pirmojo prašymo, atmesti ieškinius kaip nepagrįstus,
–        priteisti iš Prancūzijos Respublikos ir FT bylinėjimosi išlaidas.
2007 m. spalio 25 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu prašymu bendrovės
Bouygues
prašė leisti joms įstoti į bylą T‑444/04 palaikyti Komisijos reikalavimus.
2007 m. lapkričio 20 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu Komisija nurodė, jog neprieštarauja dėl bendrovių
Bouygues
įstojimo į bylą palaikyti jos reikalavimus. Tačiau ji pažymėjo, jog laikosi savo pozicijos dėl bendrovių
Bouygues
pateiktų įstojant į šią bylą argumentų nuoseklumo, palyginti su argumentais, pateiktais palaikant jos reikalavimus byloje
T‑450/04 (žr. šio sprendimo 78 ir paskesnius punktus).
2007 m. lapkričio 21 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu FT Bendrojo Teismo prašė paskelbti šį prašymą įstoti
į bylą nepriimtinu ir priteisti iš bendrovių
Bouygues
bylinėjimosi išlaidas, o nepatenkinus šio reikalavimo leisti jai dalyvauti tik žodinėje proceso dalyje.
2007 m. gruodžio 4 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu FT prašė konfidencialiai nagrinėti tam tikrą su bendrovėmis
Bouygues
susijusią informaciją, nurodytą pareiškime ir byloje T‑444/04 pateiktame dublike.
2008 m. sausio 30 d. nutartimi Bendrojo Teismo trečiosios kolegijos pirmininkas leido bendrovėms
Bouygues
dalyvauti žodinėje proceso dalyje byloje T‑444/04 palaikant Komisijos reikalavimus ir nurodė pateikti įstojančioms šalims
negalutinę nekonfidencialią teismo posėdžio pranešimo versiją bei atidėjo sprendimo dėl FT prašymo, susijusio su dokumentų
konfidencialumu, priėmimą. Nė viena šalis neprieštaravo dėl šios teismo posėdžio pranešimo nekonfidencialios versijos.
II –
Byla T‑450/04
2004 m. lapkričio 9 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu bendrovės
Bouygues
pareiškė ieškinį, kuris buvo užregistruotas numeriu T‑450/04.
Bendrovės
Bouygues
Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį kaip nepriimtiną, o nepatenkinus pirmojo reikalavimo kaip nepagrįstą,
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš bendrovių
Bouygues
bylinėjimosi išlaidas.
2005 m. kovo 25 ir 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais prašymais FT ir Prancūzijos Respublika prašė leisti joms
įstoti į bylą T‑450/04 palaikyti Komisijos reikalavimus. 2005 m. gegužės 25 d. nutartimi Bendrojo Teismo trečiosios kolegijos
pirmininkas leido joms įstoti į bylą. Įstojusios į bylą šalys per nustatytus terminus pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus,
o bendrovės
Bouygues
ir Komisija –pastabas dėl šių paaiškinimų.
Prancūzijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš bendrovių
Bouygues
bylinėjimosi išlaidas.
FT Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš bendrovių
Bouygues
bylinėjimosi išlaidas.
III –
Byla T‑456/04
2004 m. lapkričio 12 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu pareiškimu AFORS pareiškė ieškinį, kuris buvo užregistruotas
numeriu T‑456/04.
AFORS Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį kaip nepriimtiną,
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš AFORS bylinėjimosi išlaidas.
2005 m. kovo 25 ir 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktais prašymais FT ir Prancūzijos Respublika prašė leisti joms
įstoti į bylą T‑456/04 palaikyti Komisijos reikalavimus. 2005 m. gegužės 12 ir 25 d. nutartimis Bendrojo Teismo trečiosios
kolegijos pirmininkas leido joms įstoti į bylą. Įstojusios į bylą šalys per nustatytus terminus pateikė įstojimo į bylą paaiškinimus,
o AFORS pateikė pastabas dėl šių paaiškinimų.
Prancūzijos Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį,
–        priteisti iš AFORS bylinėjimosi išlaidas.
FT Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį kaip nepriimtiną,
–        atmesti prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš AFORS bylinėjimosi išlaidas.
IV –
Proceso organizavimo priemonės, perdavimas nagrinėti išplėstinės sudėties teismui ir bylų sujungimas
2007 m. gruodžio 11 d. laišku, taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 64 straipsnyje numatytas proceso organizavimo
priemones, susijusias su bylomis T‑425/04, T‑444/04 ir T‑450/04, Bendrasis Teismas, pirma, paprašė Komisiją pateikti tam tikrus
dokumentus ir, antra, pateikė raštu klausimus Prancūzijos Respublikai, FT ir Komisijai bei paprašė jų raštu į juos atsakyti.
Šalys įvykdė šiuos prašymus per nustatytą terminą.
2008 m. vasario 13 d., taikydamas Bendrojo Teismo procedūros reglamento 14 straipsnį bei išklausęs šalis pagal šio reglamento
51 straipsnį, Bendrasis Teismas, trečiosios kolegijos siūlymu, nusprendė perduoti keturias bylas išplėstinės sudėties teismui.
2008 m. balandžio 15 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu, nagrinėjant bylą T‑450/04, bendrovės
Bouygues
pagal Procedūros reglamento 50 straipsnio 1 dalį paprašė sujungti bylas T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ir T‑456/04. Kitos šalys
šiose bylose per nustatytą terminą pateikė pastabas dėl šio prašymo.
2008 m. gegužės 14 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje pateiktu dokumentu FT, remdamasi Procedūros reglamento 50 straipsnio
2 dalimi, paprašė konfidencialiai išnagrinėti tam tikrą su kitomis šalimis bylose T‑425/04, T‑450/04 ir T‑456/04 susijusią
informaciją, nurodytą pareiškime ir dublike, taip pat kai kuriuos byloje T‑444/04 pateiktus pareiškimo priedus bei pateikė
nekonfidencialią šių procesinių dokumentų versiją.
2009 m. vasario 17 d. Bendrojo Teismo trečiosios išplėstinės kolegijos pirmininko nutartimi bylos T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04
ir T‑456/04 buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis ir priimtas sprendimas, kaip numatyta Procedūros
reglamento 50 straipsnyje. Be to, trečiosios išplėstinės kolegijos pirmininkas nutarė, kad, pirma, bus galima susipažinti
tik su nekonfidencialiomis sujungtų bylų procesinių dokumentų versijomis ir, antra, kol nėra priimtas sprendimas dėl FT prašymo
dėl konfidencialaus nagrinėjimo pagrįstumo, šalims bus pateikta nekonfidenciali teismo posėdžio pranešimų versija. Nė viena
šalis nepateikė šiuo klausimu prieštaravimų.
V –
Žodinė proceso dalis
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Bendrasis Teismas (trečioji išplėstinė kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį.
2009 m. balandžio 21 d. posėdyje buvo išklausytos šalių žodinės pastabos ir atsakymai į Bendrojo Teismo žodžiu pateiktus klausimus.
Per posėdį Komisija atsisakė savo pirmojo reikalavimo byloje T‑456/04, kuriuo ji Bendrojo Teismo prašė atmesti kaip nepriimtiną
AFORS prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, ir apie tai buvo pažymėta posėdžio protokole.

Dėl teisės
I –
Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį
A –
Dėl bylose T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ir T‑456/04 nurodytų nepriimtinumo pagrindų
1.     Šalių argumentai
Komisija nurodo, kad ieškiniai bylose T‑425/04 ir T‑444/04, taip pat byloje T‑450/04 pateiktas prašymas panaikinti ginčijamo
sprendimo 1 straipsnį nepriimtini, nes nėra suinteresuotumo juos pareikšti.
Dėl Prancūzijos Respublikos ir FT ieškinių Komisija teigia, kad šių ieškovių reikalavimai patenkinti ir jos nėra suinteresuotos,
kad būtų panaikintas visas ginčijamas sprendimas, nes nors šiame sprendime aptariama pagalba pripažįstama nesuderinama su
bendrąja rinka, jos nenurodoma susigrąžinti.
Nors pagal Sutartį valstybė narė yra privilegijuota ieškovė ir neprivalo įrodyti, jog ginčijamu aktu jai sukeliamos teisinės
pasekmės, vis dėlto ji turi turėti atsiradusį ir esamą suinteresuotumą, kad šis aktas būtų panaikintas. Todėl valstybė narė
gali pareikšti ieškinį tik dėl jos teises pažeidžiančių aktų, būtent dėl aktų, kuriais iš esmės keičiama jos teisinė padėtis.
Be to, norint nustatyti, ar aktas sukelia teisinių pasekmių, reikia išnagrinėti jo turinį. Šios sąlygos dar labiau taikytinos
kitoms ieškovėms, kaip antai FT ir bendrovėms
Bouygues
.
Dėl bendrovių
Bouygues
ieškinio Komisija tvirtina, kad, kiek tai susiję su pirmuoju panaikinimo pagrindu, šios ieškovės pritaria pateiktiems argumentams,
būtent išdėstytiems iki ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamosios dalies. Faktiškai jos neginčija minėto sprendimo dalies,
kurioje priimtos priemonės pripažįstamos nesuderinamomis, nes toks pripažinimas atitinka jų interesus ir norus. Jos ginčija
sprendimą tik tiek, kiek Komisija nekonstatavo, kad visi ar atskiri nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra valstybės
pagalba. Ginčijamo sprendimo 1 straipsnis palankus bendrovėms
Bouygues
ir jos neturi atsiradusio ir esamo suinteresuotumo, kad šis aktas būtų panaikintas.
Komisijos nuomone, tik akto rezoliucinė dalis gali sukelti teisinių pasekmių ir, vadinasi, būti asmeniui nenaudinga. Dėl pačių
ginčijamo sprendimo motyvuojamojoje dalyje pateiktų vertinimų negalima pareikšti ieškinio dėl panaikinimo ir Bendrijos teismas
gali kontroliuoti jų teisėtumą tik tiek, kiek, būdami nenaudingo akto motyvais, jie yra būtinas šio akto rezoliucinės dalies
pagrindas. Pripažįstama, kad ieškovei palankus sprendimas negali būti jai nenaudingas, tačiau tai neapriboja susijusiųjų trečiųjų
asmenų teisės pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo panaikinimo.
Šiuo klausimu Komisija primena 2004 m. sausio 28 d. Teisingumo Teismo nutartį
Nyderlandai prieš Komisiją
(C‑164/02, Rink. p. I‑1177, 18–25 punktai), pagal kurią dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį nebuvimo yra nepriimtinas valstybės
narės, kuriai skirtas sprendimas dėl pagalbos valstybėms narėms, kuris yra jai palankus, nes jame pripažįstamos suderinamos
su bendrąja rinka tam tikros pagalbos priemonės, ieškinys. Anot Teisingumo Teismo, šio sprendimo rezoliucine dalimi nesukeliamos
privalomos teisinės pasekmės, kurios galėtų turėti įtakos ieškovės interesams, nes ja nėra akivaizdžiai pabloginama jos teisinė
padėtis. Tiesa, situacija, kurioje buvo priimta ši nutartis, šiek tiek skiriasi nuo šios bylos situacijos tuo, kad FT naudai
priimtos priemonės buvo pripažintos su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba. Tačiau vis dėlto, pirma, ginčijamas
sprendimas yra palankus Prancūzijos Respublikai ir FT, nes jame pripažįstama, jog negalima susigrąžinti šios pagalbos, ir
todėl dėl savo pobūdžio jis negali nei pakeisti jų teisinės padėties, nei būti joms nenaudingas. Antra, kadangi ginčijamo
sprendimo 1 straipsnyje FT naudai priimtos priemonės pripažįstamos nesuderinama pagalba, jis yra palankus bendrovėms
Bouygues
ir taip pat negali pakeisti jų teisinės padėties arba pažeisti jų teisių. Iš tikrųjų bendrovės
Bouygues
neginčija šios rezoliucinės dalies, o tik prašo panaikinti vertinimą, pagal kurį vien akcininko paskola, pagrįsta nuo 2002 m.
liepos mėn. padarytais pareiškimais, yra valstybės pagalba. Kad ir kaip būtų, šios keturios ieškovės neturi atsiradusio arba
esamo suinteresuotumo, kad šioje byloje būtų priimtas sprendimas, nes net jei jų prašymai būtų pagrįsti, jų teisinė padėtis
nepasikeistų panaikinus ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, nesvarbu, kokie būtų tokio panaikinimo motyvai.
Komisija, palaikoma Prancūzijos Respublikos, priduria, kad nors ji neginčija bendrovių
Bouygues
suinteresuotumo reikalauti panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, vis dėlto ji mano, kad jų pozicija yra prieštaringa.
Iš tikrųjų tuo atveju, jei bendrovių
Bouygues
prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį būtų pagrįstas, Bendrasis Teismas negalėtų priimti sprendimo dėl jų prašymo
panaikinti minėto sprendimo 2 straipsnį. Tokiu atveju akcininko paskola nebebūtų laikoma 1 straipsnyje numatyta valstybės
pagalba, į kurią reikia atsižvelgti taikant ginčijamo sprendimo 2 straipsnį. Šis prieštaravimas tik patvirtina Komisijos požiūrį,
kad bendrovės
Bouygues
nesuinteresuotos ginčyti minėto sprendimo 1 straipsnio.
Be to, ginčijamu sprendimu pagrįstas galimas Prancūzijos Respublikos įpareigojimas pranešti ateityje apie visas pagalbos priemones,
panašias į tas, kurios šioje byloje pripažintos pagalba, negali būti jos arba FT teisinės padėties pasikeitimo priežastimi,
kurios pakaktų tam, kad būtų pripažintas atsiradęs ir esamas jų suinteresuotumas pareikšti ieškinį, net jei dėl to jai kiltų
tam tikra procedūros našta. Tai patvirtinama šio sprendimo 103 punkte minėtoje Nutartyje
Nyderlandai prieš Komisiją
, kurioje Teisingumo Teismas nepatvirtino atsiradusio ir esamo valstybės ieškovės suinteresuotumo, nors ši nurodė minėtą argumentą.
Iš tikrųjų, jei interesas, kuriuo remiasi ieškovė, susijęs su būsima teisine padėtimi, ji turi įrodyti, kad šiai padėčiai
jau keliama grėsmė. Be to, jei nacionalinis teismas turėtų atsižvelgti į ginčijamą sprendimą, bet abejotų dėl jo turinio,
šis teismas turi galimybę pateikti Teisingumo Teismui prašymą priimti prejudicinį sprendimą pagal EB 234 straipsnį, t. y.
bet kuriuo atveju, iškilus ginčui, ieškovės neprarastų teisės ginti savo teisių nacionaliniame teisme.
Komisija atmeta FT argumentą, kad dėl ginčijamo sprendimo jai kyla pavojus grąžinti ginčijamą pagalbą, ypač turint omenyje
bylose T‑450/04 ir T‑456/04 pareikštus ieškinius. Šiuo atveju vien tik nuoroda į trečiųjų asmenų ieškinius savaime negali
pateisinti šios ieškovės suinteresuotumo. Komisijos nuomone, pirma, galimi ieškiniai nacionaliniuose teismuose yra tik numanomi.
Nors pagalbos priemonių taikymas iki ginčijamo sprendimo, kuriuo buvo nuspręsta nenurodyti susigrąžinti nagrinėjamą pagalbą,
priėmimo buvo neteisėtas ir nacionaliniai teismai privalėjo apsaugoti asmenų teises, vis dėlto nustatyta, kad šiuo atveju
tokie ieškiniai negalėjo būti pareikšti iki sprendimo priėmimo. Antra, dėl bylose T‑450/04 ir T‑456/04 pareikštų ieškinių
Komisija nurodo, kad tuo atveju, jei jie yra pagrįsti, tik naujas Komisijos sprendimas, priimtas vykdant (ginčijamą) sprendimą
pagal EB 233 straipsnį, gali būti nenaudingas FT. Tačiau, kadangi tokio sprendimo nėra, ieškovė neprivalo grąžinti tariamą
nesuderinamą pagalbą.
Iš to Komisija daro išvadą, kad nei Prancūzijos Respublika, nei FT nėra suinteresuotos pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo
panaikinimo bylose T‑425/04 ir T‑444/04. Byloje T‑450/04 ji prašo pripažinti nepriimtinu bendrovių
Bouygues
prašymą panaikinti minėto sprendimo 1 straipsnį.
Prancūzijos Respublika, FT ir bendrovės
Bouygues
prašo atmesti Komisijos nurodytus nepriimtinumo pagrindus.
Bendrovės
Bouygues
mano, kad jų prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį yra priimtinas, nes šis straipsnis, skaitomas kartu su jį
pagrindžiančiais motyvais, netiesiogiai, bet tikrai susijęs su teisiškai privalomu Komisijos atsisakymu sutikti su bendrovių
Bouygues
teiginiu, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai patys yra valstybės pagalba.
Galiausiai kalbant apie AFORS byloje T‑456/04 pareikštą ieškinį reikia nurodyti, kad FT prašo pripažinti nepriimtinu galimą
prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį. Šiuo klausimu AFORS nurodo, kad jos ieškinys pareikštas tik dėl minėto
sprendimo 2 straipsnio.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
a)     Pirminės pastabos
Pirmiausia darytina išvada, kad bylose T‑425/04 ir T‑444/04 Komisija ginčija Prancūzijos Respublikos ir FT suinteresuotumą
pareikšti ieškinį dėl viso ginčijamo sprendimo, neatskirdama šio sprendimo 1 ir 2 straipsnių. Tačiau byloje T‑450/04 Komisija
daro tokį atskyrimą, nes ginčija tik bendrovių
Bouygues
suinteresuotumą reikalauti, kad būtų panaikintas ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, o ne suinteresuotumą prašyti panaikinti
šio sprendimo 2 straipsnį.
Taigi, anot Komisijos, ginčijamo sprendimo 1 ir 2 straipsnius galima atskirti vieną nuo kito, kad būtų panaikinta tik sprendimo
dalis.
Bendrasis Teismas daro išvadą, kad šiuo atveju iš tikrųjų taip yra.
Ginčijamo sprendimo 2 straipsnis, kuriame konstatuojama, kad pagalba, kuri 1 straipsnyje pripažinta nesuderinama su bendrąja
rinka, negali būti susigrąžinta, gali būti panaikintas atskirai, nepakeičiant 1 straipsnio esmės arba motyvų, kuriais jis
iš esmės grindžiamas (šiuo klausimu žr. 2006 m. birželio 27 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
, C‑540/03, Rink. p. I‑5769, 27–28 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Be to, aplinkybė, kad remiantis Prancūzijos Respublikos ir FT nurodytais pagrindais panaikinus visą ginčijamo sprendimo 1 straipsnį
netektų prasmės 2 straipsnis, nepaneigia to, kad šį straipsnį galima atskirti, nes šis prasmės netekimas neturi įtakos jo
turiniui ir nepriklauso nuo to, ar juo nurodoma susigrąžinti pagalbą. Kaip per posėdį pažymėjo bendrovės
Bouygues
, jei remiantis bendrovių
Bouygues
byloje T‑450/04 nurodytais pagrindais būtų iš dalies panaikintas ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, kuriuo konstatuojama su
bendrąja rinka nesuderinama pagalba, 2 straipsnis galėtų būti bet kada panaikintas atskirai.
Dėl suinteresuotumo pareikšti ieškinį primintina, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad ieškinys dėl panaikinimo
būtų priimtinas, fizinis ar juridinis ieškinį pareiškęs asmuo turi turėti atsiradusį ir esamą suinteresuotumą ginčijamo teisės
akto panaikinimu. Toks suinteresuotumas reiškia, kad dėl paties šio teisės akto panaikinimo gali atsirasti teisinių pasekmių
arba, kitais žodžiais tariant, patenkinus ieškinį jį pareiškęs asmuo gali gauti naudos. Todėl tokiam asmeniui visiškai palankus
sprendimas iš esmės negali jam būti nenaudingas ir jis neturi suinteresuotumo prašyti jį panaikinti (šiuo klausimu žr. 2009 m.
kovo 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
TF1 prieš Komisiją
, T‑354/05, Rink. p. II‑0000, 84–85 punktus ir juose nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti, ar Prancūzijos Respublika, FT ir bendrovės
Bouygues
yra suinteresuotos panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį.
b)     Dėl Prancūzijos Respublikos ir FT suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
Pirma, dėl Prancūzijos Respublikos suinteresuotumo pareikšti ieškinį primintina, kad EB 230 straipsnyje aiškiai atskiriama,
pirma, Bendrijos institucijų bei valstybių narių ir, antra, fizinių bei juridinių asmenų teisė pareikšti ieškinį dėl panaikinimo,
nes visoms valstybėms narėms suteikiama teisė ieškiniu dėl panaikinimo ginčyti Komisijos sprendimų teisėtumą, nesiejant šios
teisės įgyvendinimo su būtinybe nustatyti teisinį interesą pareikšti ieškinį. Taigi tam, kad jos ieškinys būtų priimtinas,
valstybė narė neturi įrodyti, kad Komisijos aktas, dėl kurio pareiškė ieškinį, sukelia jos atžvilgiu teisinių pasekmių (2001 m.
lapkričio 27 d. Teisingumo Teismo nutarties
Portugalija prieš Komisiją
, C‑208/99, Rink. p. I‑9183, 22 ir 23 punktai; 2008 m. balandžio 10 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, T‑233/04, Rink. p. II‑591, 37 punktas ir 2008 m. spalio 22 d. Sprendimo
TV 2/Danmark ir kt. prieš Komisiją
, T‑309/04, T‑317/04, T‑329/04 ir T‑336/04, Rink. p. II‑2935, 63 punktas). Ši išvada taip pat darytina remiantis teismo praktikoje
pateikto suinteresuotumo pareikšti ieškinį apibrėžimu (žr. šio sprendimo 116 punktą), kuris apima tik fizinių ar juridinių
asmenų, o ne institucijų arba valstybių narių pareikštus ieškinius.
Be to, priešingai nei, atrodo, mano Komisija, suinteresuotumo pareikšti ieškinį sąvoka negali būti painiojama su akto, kurį
galima užginčyti, samprata, pagal kurią aktas turi būti skirtas sukelti teisinių pasekmių, galinčių būti nepalankiomis, kad
dėl jo būtų galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, o tai turi būti nagrinėjama atsižvelgiant į akto turinį (šiuo klausimu
žr. 2000 m. birželio 22 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, C‑147/96, Rink. p. I‑4723, 25–27 punktus; 118 punkte minėtos Nutarties
Portugalija prieš Komisiją
24 punktą; 103 punkte minėtos Nutarties
Nyderlandai prieš Komisiją
18 ir 19 punktus; 118 punkte minėto Sprendimo
TV 2/Danmark ir kt. prieš Komisiją
63 punktą). Šiuo klausimu darytina išvada, kad atsižvelgiant į ginčijamo sprendimo turinį jis yra toks ginčytinas aktas,
sukeliantis privalomų teisinių pasekmių.
Atsižvelgiant į Sutarties nuostatas ir į šio sprendimo 118 ir 119 punktuose paminėtą teismų praktiką šiuo atveju Prancūzijos
Respublika gali pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio panaikinimo vien dėl to, kad ji yra valstybė narė,
ir neprivalo įrodyti savo suinteresuotumo jį pareikšti.
Antra, dėl FT suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio konstatuotina, pirmiausia, kad šis straipsnis
turi taip pat sukelti privalomų teisinių pasekmių FT, nes ji yra vienintelė pagalbos priemonės, pripažintos nesuderinama su
bendrąja rinka, gavėja.
Šiuo klausimu Komisija nepagrįstai remiasi teismo praktika, pagal kurią tik akto rezoliucinė dalis gali sukelti teisinių pasekmių
ir todėl būti nenaudinga (žr. 2003 m. kovo 19 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
, T‑213/00, Rink. p. II‑913, 186 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Iš tikrųjų iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
matyti, kad Komisija laiko akcininko paskolą, vertinant ją kartu su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, su bendrąja
rinka pagal EB 87 straipsnį nesuderinama valstybės pagalba. Savo ieškinyje FT ginčija būtent šią išvadą kartu su motyvais,
kurie yra jos būtinas pagrindas, motyvuodama tuo, kad ji daro poveikį jos teisinei padėčiai ir yra jai nenaudinga. Taip pat
reikia atmesti Komisijos argumentą, kad ginčijamas sprendimas palankus FT, nes šiuo argumentu ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
teisinės pasekmės painiojamos su 2 straipsnio, kuriame pažymima, jog nebūtina nurodyti susigrąžinti aptariamą pagalbą, teisinėmis
pasekmėmis.
Komisija negali pagrįstai tvirtinti, kad FT nėra suinteresuota išspręsti šią bylą dėl to, kad jos teisinė padėtis nepasikeistų,
net jei ieškinys būtų pagrįstas. Pirma, panaikinus ginčijamą sprendimą remiantis FT nurodytais pagrindais, išvada dėl nagrinėjamos
pagalbos priemonės, kuri skirta konkrečiai jai, neteisėtumo būtų pripažinta niekine, o tai yra teisinę padėtį pakeičianti
ir jai naudinga pasekmė. Antra, priešingai nei teigia Komisija, šis atsiradęs ir esamas FT suinteresuotumas panaikinti ginčijamo
sprendimo 1 straipsnį pasitvirtintų, jei bylose T‑450/04 ir T‑456/04 turėtų būti priimti bendrovių
Bouygues
ir AFORS prašymai panaikinti šio sprendimo 2 straipsnį, nes dėl šio panaikinimo Komisija privalėtų FT nenaudai nurodyti grąžinti
1 straipsnyje įvardytą neteisėtą pagalbą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad FT turi atsiradusį ir esamą suinteresuotumą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį.
Todėl reikia atmesti bylose T‑425/04 ir T‑444/04 Komisijos nurodytus nepriimtinumo pagrindus tiek, kiek jie susiję su Prancūzijos
Respublikos ir FT pateiktų prašymų panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį priimtinumu.
c)     Dėl bendrovių
Bouygues
suinteresuotumo pateikti prašymą dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
Pirmiausia primintina, kad tiek formos, tiek esmės atžvilgiu ginčijamas sprendimas yra aktas, kuris sukelia privalomų teisinių
pasekmių. Be to, kadangi ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje konstatuojamas pagalbos FT buvimas ir ji pripažįstama nesuderinama
su bendrąja rinka, šis straipsnis atitinka bendrovių
Bouygues
prašymą ir 2003 m. sausio 22 d. skunde nurodytus interesus.
Vis dėlto pagalbos ir jos nesuderinamumo su bendrąja rinka konstatavimas ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje
a priori
nepašalina kitų nesuderinamų pagalbos priemonių, kurios nors ir nėra įvardytos šiame straipsnyje, tačiau taip pat yra administracinės
procedūros, kurioje buvo priimtas šis sprendimas, dalykas ir gali daryti esminį poveikį tam tikrų pagalbos gavėjos konkurentų
padėčiai rinkoje, buvimo galimybės (šiuo klausimu žr. 2005 m. gruodžio 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum
, C‑78/03 P, Rink. p. I‑10737, 37 punktą). Tokia galėtų būti bendrovių
Bouygues
padėtis, palyginti su FT padėtimi Prancūzijos mobiliojo ryšio rinkoje.
Šiuo klausimu Komisija taip pat klaidingai nurodo teismo praktiką, pagal kurią tik akto rezoliucinė dalis gali sukelti teisinių
pasekmių ir todėl būti nenaudinga (žr. 122 punkte minėto Sprendimo
CMA CGM ir kt. prieš Komisiją
186 punktą ir nurodytą teismo praktiką). Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir jį pagrindžiančių motyvų, išdėstytų
minėto sprendimo 185–230 konstatuojamosiose dalyse, matyti, kad pati Komisija kvalifikuoja akcininko paskolą, išnagrinėtą
atsižvelgiant į nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus, su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnį nesuderinama valstybės
pagalba. Būtent šią tiek minėto sprendimo rezoliucinėje, tiek motyvuojamojoje dalyje padarytą išvadą bendrovės
Bouygues
savo ieškiniu ginčija motyvuodamos tuo, jog ji daro poveikį jų teisinei padėčiai ir yra joms nenaudinga, nes yra susijusi
tik su viena pagalbos priemone, nors, anot jų, nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais Prancūzijos Respublika ėmėsi
papildomų pagalbos priemonių, suteikiančių įvairius pranašumus FT ir pabloginančių jų padėtį rinkoje. Šiomis aplinkybėmis
bendrovės
Bouygues
teisingai pažymi, kad bendras Komisijos požiūris, kaip antai pateiktas ginčijamo sprendimo 187–191 ir 203–228 konstatuojamosiose
dalyse, neabejotinai reiškia jos atsisakymą pačius nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus laikyti pagalbos priemonėmis.
Todėl Komisija negali tvirtinti, kad bendrovės
Bouygues
iš tikrųjų neginčija ginčijamo sprendimo 1 straipsnio ir pritaria juos grindžiantiems motyvams.
Be to, Komisija negali pagrįstai teigti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnis yra palankus bendrovėms
Bouygues
ir kad jos neturi atsiradusio ir esamo suinteresuotumo, kad ši byla būtų išspręsta, nes net jei ieškinys būtų pagrįstas, jų
teisinė padėtis nepasikeistų. Panaikinus ginčijamo sprendimo 1 straipsnį dėl bendrovių
Bouygues
nurodytų motyvų, netektų galios išvada dėl su bendrąja rinka nesuderinamos pagalbos buvimo tik tiek, kiek nuo 2002 m. liepos
mėn. padaryti pareiškimai laikomi joje minėtos priemonės sudėtine dalimi, užuot atskirai buvę pripažinti pagalbos priemonėmis,
nes patys atitinka EB 87 straipsnio 1 dalies sąlygas. Kaip teigia bendrovės
Bouygues
, taip 1 straipsnis būtų panaikintas tik iš dalies ir išvada dėl neteisėtos pagalbos, kurią sudaro akcininko paskola, buvimo
liktų galioti. Tačiau toks dalinis panaikinimas gali akivaizdžiai pakeisti teisinę bendrovių
Bouygues
padėtį.
Teismo praktikoje pripažįstama, kad kai ieškovė teigia, jog atitinkamas teisės aktas, net jeigu jis gali būti iš dalies jai
palankus, visgi tinkamu būdu negina jos teisinės padėties, turi būti pripažįstama, kad ji turi suinteresuotumą pareikšti ieškinį
tam, kad Bendrijos teismas patikrintų šio teisės akto teisėtumą (šiuo klausimu žr. 116 punkte minėto Sprendimo
TF1 prieš Komisiją
86 punktą).
Todėl darytina išvada, kad bendrovės
Bouygues
įrodo atsiradusį ir esamą suinteresuotumą, kad būtų iš dalies panaikintas ginčijamo sprendimo 1 straipsnis, kaip nurodyta
šio sprendimo 129 punkte.
Galiausiai bendrovės
Bouygues
teisingai pažymi, kad nėra jokio prieštaravimo tarp jų prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį ir prašymo panaikinti
jo 2 straipsnį, nes neatmetama galimybė, jog šie straipsniai yra neteisėti dėl dviejų skirtingų priežasčių, pirma, dėl to,
kad nenurodoma susigrąžinti 1 straipsnyje įvardytą neteisėtą pagalbos priemonę, antra, kad nenurodoma atšaukti galimas kitas
šiame straipsnyje neįvardytas pagalbos priemones, kaip antai nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus.
Todėl reikia atmesti byloje T‑450/04 Komisijos nurodytą nepriimtinumo pagrindą.
d)     Dėl numanomo AFORS prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį priimtinumo
Dėl byloje T‑456/04 FT nurodyto numanomo AFORS prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį nepriimtinumo pagrindo pakanka
konstatuoti, pirma, kad pareiškime AFORS formaliai neprašė panaikinti šį straipsnį ir, antra, kad dublike ji patvirtino, jog
jos ieškinys pareikštas tik dėl minėto sprendimo 2 straipsnio. Todėl nereikia priimti sprendimo dėl šio nepriimtinumo pagrindo.
B –
Dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio teisėtumo
1.     Šalių argumentai
a)     Panaikinimo pagrindų trumpas aprašymas
Bylose T‑425/04 ir T‑444/04, grįsdamos prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, Prancūzijos Respublika ir FT nurodo
keturis pagrindus, būtent, pirma, esminių procedūrinių reikalavimų ir teisės į gynybą pažeidimą, antra, teisės klaidas taikant
pagalbos sąvoką, kaip numatyta EB 87 straipsnio 1 dalyje, ir ypač apdairaus privataus investuotojo kriterijų, trečia, akivaizdžias
klaidas vertinant nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų turinį ir (arba) tariamas pasekmes, ketvirta, motyvavimo stoką
EB 253 straipsnio prasme.
Byloje T‑450/04, grįsdamos prašymą panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį, bendrovės
Bouygues
pateikia pirmąjį pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl to, kad kai kuriuos ar visus nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytus pareiškimus Komisija atsisakė pripažinti valstybės pagalba, ir antrąjį pagrindą, susijusį su prieštaringais
ir nepakankamais motyvais, neatitinkančiais EB 253 straipsnio.
Bendrojo Teismo nuomone, pirmiausia būtina išnagrinėti antrąjį ir trečiąjį pagrindus, pateiktus bylose T‑425/04 ir T‑444/04,
taip pat pirmąjį ir antrąjį pagrindus, nurodytus dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio byloje T‑450/04, nes šie pagrindai iš
esmės susiję su tuo, kaip Komisija taiko EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytą valstybės pagalbos sąvoką.
b)     Prancūzijos Respublikos ir FT argumentai
Pirminės pastabos
Pirmiausia pastebėtina, kad kai kuriuose paskesniuose punktuose išdėstytus argumentus savo įstojimo į bylą T‑450/04 paaiškinimuose
taip pat pateikė Prancūzijos Respublika ir FT.
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
Antrąjį pagrindą, pateiktą bylose T‑425/04 ir T‑444/04, sudaro dvi dalys. Pirmoje dalyje Prancūzijos Respublika ir FT tvirtina,
kad Komisija klaidingai pritaikė rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio apdairaus privataus investuotojo kriterijų. Antroje
dalyje jos nurodo, kad Komisija klaidingai padarė išvadą dėl valstybės pagalbos buvimo remdamasi dviem atskirais skirtingu
metu įvykusiais įvykiais, kurie, kaip ji pati pripažįsta, vertinant atskirai yra nepakankami tam, kad ši išvada būtų pagrįsta.
Prancūzijos Respublika pažymi, kad nors Komisija teigia, jog atsižvelgė į visus nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus
(ginčijamo sprendimo 203, 218 ir 229 konstatuojamosios dalys), vis dėlto ji išnagrinėjo tik tariamas 2002 m. liepos 12 d.
pareiškimo pasekmes rinkoms, patvirtintas, be kita ko, 2004 m. balandžio 28 d. finansinių analitikų ataskaita ir komentarais
(ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamoji dalis).
Dėl trečiojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
Kaip trečiąjį pagrindą bylose T‑425/04 ir T‑444/04 Prancūzijos Respublika ir FT iš esmės nurodo, kad Komisija padarė akivaizdžių
vertinimo klaidų, nusprendusi, jog nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai galėjo būti suprasti rinkose kaip Prancūzijos
valstybės įsipareigojimas ir kad jie turėjo įtakos situacijai rinkose 2002 m. gruodžio mėnesį. Be to, FT tvirtina, jog argumentuodama,
kad dėl akcininko paskolos projekto FT buvo suteiktas apdairaus privataus investuotojo kriterijaus neatitinkantis pranašumas,
Komisija taip pat padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Prancūzijos Respublika ir FT teigia, kad darant 2002 m. liepos 12 d. pareiškimą priemonių, kurių Prancūzijos valstybė buvo
numačiusi imtis FT atžvilgiu, dar nebuvo imtasi ir dar nebuvo priimta jokio sprendimo, kuris galėtų būti laikomas kategorišku
Prancūzijos valstybės įsipareigojimu. Šis labai bendras, sąlyginis ir teisiškai neprivalomas pareiškimas – kuris, be kita
ko, išreiškia norą veikti kaip apdairi investuotoja ir paneigia gandus apie vėliau priimtą sprendimą didinti FT kapitalą –
negali būti laikomas aiškiu, konkrečiu ir neatšaukiamu Prancūzijos Respublikos įsipareigojimu, kurio ekonomikos ministras,
beje, negali prisiimti. Todėl Komisija, nusprendusi, jog 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas rinkose galėjo būti suprastas kaip
patikimas Prancūzijos valstybės įsipareigojimas, padarė akivaizdžią vertinimo klaidą.
Be to, Prancūzijos Respublika ir FT ginčija, jog nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai darė poveikį rinkos dalyvių
nuomonei 2002 m. gruodžio mėn. ir nulėmė neįprastą ir smarkų FT akcijų ir obligacijų vertės padidėjimą (ginčijamo sprendimo
217–222 ir visų pirma 221 konstatuojamosios dalys). Jos taip pat ginčija, jog iš esmės šis poveikis pasireiškė tuo, kad FT
reitingas iki 2002 m. gruodžio mėn. liko patikimų investicijų kategorijoje, užuot buvęs sumažintas iki
junk bond
. Iš to FT daro išvadą, kad dar mažiau tikėtina, jog 2002 m. liepos 12 d. pareiškimu FT buvo suteiktas pranašumas (ginčijamo
sprendimo 188 konstatuojamoji dalis). Be to, išvados 2004 m. balandžio 28 d. ataskaitoje yra padarytos remiantis netinkamu
nagrinėjimo metodu ir yra akivaizdžiai nepakankamos įrodant, kad 2002 m. liepos mėn. neįprastai pasikeitė FT akcijų kursas
ir kad tarp 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo ir tokio pokyčio yra priežastinis ryšys. Todėl Komisija, nusprendusi, jog 2002 m.
liepos 12 d. pareiškimas padarė poveikį situacijai finansų rinkose ir suteikė tuo metu FT pranašumą, padarė akivaizdžią vertinimo
klaidą.
Šiuo klausimu Prancūzijos Respublika ir FT atmeta išvadą, pagal kurią iš 2004 m. balandžio 28 d. ataskaitos matyti, jog „(nuo
2002 m. liepos mėn.) padaryti pareiškimai turėjo realios įtakos rinkos nuomonei (2002 m.) gruodžio mėn.“ (ginčijamo sprendimo
186 ir 219 konstatuojamosios dalys), nes ši ataskaita grindžiama tik tariamu 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo poveikiu rinkoms
2002 m. liepos mėnesį. Iš tikrųjų šioje ataskaitoje analizuojamas tik kiekvieno nuo 2002 m. liepos mėn. padaryto pareiškimo
poveikis rinkoms atitinkamai liepos, rugsėjo, spalio, lapkričio ir gruodžio mėn., o ne visų pareiškimų poveikis rinkai 2002 m.
gruodžio mėnesį. Anot Prancūzijos Respublikos, kadangi Komisija negalėjo pagrįstai teigti, jog 2002 m. liepos 12 d. pareiškimu
tuo metu buvo daromas poveikis rinkoms ir suteikiamas pranašumas FT, ji taip pat negalėjo to tvirtinti kalbėdama apie situaciją
rinkose 2002 m. gruodžio mėnesį. Be to, 2004 m. balandžio 28 d. ataskaitoje negalėjo būti analizuojamos galimos 2002 m. liepos
12 d. pareiškimo pasekmės situacijai rinkoje 2002 m. gruodžio mėn., nes neįmanoma atskirti, pirma, šio pareiškimo ir, antra,
kitų 2002 m. liepos–gruodžio mėn. įvykusių įvykių pasekmių. Iš tikrųjų geri FT veiklos rezultatai ir geros veiklos perspektyvos
per antrąjį 2002 m. pusmetį,
Mobiliom
situacijos išsprendimas, naujo PGD paskyrimas bei balanso išlyginimo plano pateikimas turėjo įtakos rinkų nuomonei 2002 m.
gruodžio mėnesį (žr. ginčijamo sprendimo 186 ir 260 konstatuojamąsias dalis).
FT nuomone, Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą, nusprendusi, kad reikėjo įvertinti, ar dėl akcininko paskolos projekto
suteiktas pranašumas atitinka apdairaus privataus investuotojo kriterijų, nors pati buvo pripažinusi, kad šiuo projektu savaime
nesuteikiamas pranašumas FT (ginčijamo sprendimo 190 ir 263 konstatuojamosios dalys). Iš tikrųjų akcininko paskolos projektas
nebuvo įgyvendintas, nes Prancūzijos valstybės įsipareigojimas skirti kredito liniją neįsigaliojo. Atsižvelgusi į jame numatytas
sąlygas FT, užuot pasirinkusi pasirašyti šį projektą, 2002 m. gruodžio mėn.–2003 m. sausio mėn. pasinaudojo refinansavimu
obligacijų rinkose.
Anot FT, atmetama galimybė, kad akcininko paskolos projektas rinkoje galėjo būti suprastas kaip Prancūzijos valstybės įsipareigojimo
įgyvendinimo priemonė, viršijanti jos, kaip pagrindinės akcininkės, būsimą dalyvavimą kapitalo didinime, nes šis projektas
buvo griežtai apribotas 9 mlrd. EUR suma – atitinkančia plane
Ambition 2005
numatytą Prancūzijos valstybės dalį kapitalo didinime – ir 18 mėnesių terminu. Be to, Prancūzijos valstybė nusprendė pasiūlyti
suteikti FT akcininko paskolą tik po to, kai buvo informuota apie planą
Ambition 2005
. Galiausiai rinkos teigiamai sureagavo iš esmės dėl naujo FT PGD skyrimo ir jos veiklos rezultatų pagerėjimo, o ne dėl tariamos
Prancūzijos valstybės paramos, kuri viršija jos kaip akcininkės įprastas funkcijas.
Galiausiai FT teigia, kad Komisija taip pat padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nusprendusi, jog apdairaus privataus investuotojo
kriterijaus sąlygos šiuo atveju nėra tenkinamos (ginčijamo sprendimo 230 konstatuojamoji dalis). Objektyviai išnagrinėjusi
Prancūzijos valstybės veiksmus per visą dominantį laikotarpį Komisija turėjo padaryti priešingą išvadą.
Dėl papildomų argumentų, kuriuos Prancūzijos Respublika ir FT, kaip į bylą T‑450/04 įstojusios šalys, pateikė atsakydamos
į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus
Atsakydamos į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus Prancūzijos Respublika ir FT iš esmės pakartojo, kad pagal Prancūzijos
teisę Prancūzijos valstybė taip pat neturėjo kategoriškų ir neatšaukiamų įsipareigojimų FT arba tretiesiems investuotojams.
Nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai buvo nekonkretūs ir apimantys daug sąlygų ir todėl negali būti laikomi privalomais
teisės aktais arba teisiniais faktais, taip pat tiesiogine arba netiesiogine valstybės garantija pagal Prancūzijos administracinę
teisę. Be to, kadangi šie pareiškimai nebuvo kategoriški, aiškūs ir konkretūs, jie negali būti laikomi pažadais, dėl kurių
kyla valstybės atsakomybė.
Prancūzijos Respublika ir FT priduria, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus reikia aiškinti atsižvelgiant tik
į Prancūzijos administracinę teisę, o ne į Prancūzijos civilinę, komercinę ar baudžiamąją teisę. Bet kuriuo atveju, dėl nekonkretaus
ir sąlyginio pobūdžio šie pareiškimai negali būti laikomi sutartiniu arba vienašaliu pažadu, išreikštu tik ketinimų laiško
forma, įvykdyti įprastą arba vykdytiną įsipareigojimą. Tai taip pat nėra kvazisutartinis įsipareigojimas arba teisiniai faktai,
dėl kurių gali kilti deliktinė valstybės atsakomybė.
Todėl, anot Prancūzijos Respublikos ir FT, nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose nėra įsipareigojimo valstybės
ištekliais, kaip numatyta EB 87 straipsnio 1 dalyje (ginčijamo sprendimo 188 konstatuojamoji dalis). Tačiau iš teismo praktikos
matyti, kad vienašaliai ir nepriklausomi valstybių narių sprendimai, kuriais šios siekia suteikti įmonėms išteklių arba pranašumą,
skirti ekonominiams ir socialiniams tikslams pasiekti, turi turėti atskiro ir privalomo teisės akto požymių. Kad ir kaip būtų,
valstybės pažadas gali būti pripažintas pagalba tik, jei jis yra besąlyginis ir teisiškai privalomas.
c)     Bendrovių
Bouygues
argumentai
Dėl pirmojo bendrovių
Bouygues
pagrindo
Bendrovės
Bouygues
ginčija ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje padarytą išvadą, kad akcininko paskola, vertinant ją kartu su nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytais pareiškimais, yra su bendrąja rinka nesuderinama valstybės pagalba, nes ši išvada reiškia, jog minėti pareiškimai
savaime negali būti laikomi valstybės pagalba. Bendrovių
Bouygues
nuomone, šie pareiškimai, vertinant juos atskirai ar kartu, iš tikrųjų yra viena ar kelios valstybės pagalbos pagal EB 87 straipsnio
1 dalį, nes yra įvykdyti keturi joje numatyti kumuliatyvūs reikalavimai. Todėl dėl šios faktinių aplinkybių vertinimo klaidos
pažeidžiama EB 87 straipsnio 1 dalis.
Pirma, visais nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais FT buvo suteiktas papildomas pranašumas, kuris atsižvelgiant
į privataus investuotojo kriterijų yra selektyvus ir nepateisinamas. Šis pranašumas pasireiškė padidėjusiu rinkos pasitikėjimu
ir ypač reitingo pagerėjimu, taip pat FT akcijų kurso padidėjimu, kuris leido jai labai palankiomis sąlygomis iš naujo patekti
į finansų rinką, o tai, turint omenyje tuometinę katastrofišką FT finansinę padėtį, kitaip būtų neįmanoma. Taigi nuo 2002 m.
liepos mėn. padarytais pareiškimais FT reitingui nebuvo leista nusmukti iki
junk bond
kategorijos (žr. ginčijamo sprendimo 37 ir 212 konstatuojamąsias dalis) ir nulėmė neįprastą ir didelį jos akcijų kurso padidėjimą
(minėto sprendimo 35 ir 221 konstatuojamosios dalys). Remdamasi dar kartą pavirtinta Prancūzijos valdžios parama
Moody’s
dėl 2002 m. rugsėjo 12 ir 13 d. pareiškimų pakeitė FT skolos perspektyvos vertinimą iš neigiamo į stabilų (minėto sprendimo
52 konstatuojamoji dalis). Dėl to sumažėjo FT
spread inversions
dažnumas (žr. šio sprendimo 34 punktą), o tai įrodo, kad, rinkos nuomone, su trumpalaikėmis skolomis susijusi rizika tapo
mažiau svarbi už susijusią su ilgalaikėmis skolomis. Beje, tas pats pastebėta padarius 2002 m. spalio 2 d. pareiškimą (minėto
sprendimo 30 konstatuojamoji dalis): kitą savaitę FT akcijų kursas pakilo 10,4 % (ginčijamo sprendimo 180 konstatuojamoji
dalis), o 2002 m. gruodžio mėn. pabaigoje padvigubėjo, palyginti su kursu, buvusiu 2002 m. spalio mėn. pradžioje (minėto sprendimo
35 konstatuojamoji dalis). FT įgijo šiuos pranašumus iki 2002 m. gruodžio 4 d., kai Prancūzijos valdžios institucijos paskelbė
9 mlrd. EUR kredito linijos forma suteikiamos akcininko paskolos projektą, be to, šie pranašumai leido jai išvengti papildomų
refinansavimo sąnaudų (ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamoji dalis).
Bendrovių
Bouygues
teigimu, per administracinę procedūrą jos tvirtino, kad Prancūzijos valstybė suteikė FT kelias pagalbos priemones, įskaitant
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus ir 9 mlrd. EUR kredito linijos forma skiriamos akcininko paskolos projektą.
Nors jos pritaria Komisijai, jog Prancūzijos valdžios institucijų strategija yra nuolatinio gelbėjimo proceso, kurio pasekmė
yra pagalbos suteikimas akcininko paskolos forma, dalis, jos ginčija Komisijos išvadą, kad buvo tik viena pagalbos priemonė,
t. y. paskola. Bendrovių
Bouygues
nuomone, teismo praktika patvirtina tą aplinkybę, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra papildoma valstybės
pagalba (1998 m. rugsėjo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
BP Chemicals prieš Komisiją
, T‑11/95, Rink. p. II‑3235). Ši ankstesnė pagalba yra nuolatinio rėmimo proceso sudėtinė dalis ir už ją gali būti arba baudžiama,
arba į ją gali būti atsižvelgiama taikant apdairaus privataus investuotojo kriterijų siekiant kvalifikuoti tolesnę pagalbą,
kuri, turint omenyje ankstesnes priemones, yra tik veiksmas, kurį gali atlikti apdairus privatus investuotojas. Minėtame Sprendime
BP Chemicals prieš Komisiją
(170 punktas) nagrinėjamomis faktinėmis aplinkybėmis buvo ginčijamos kelios pagalbos priemonės, iš kurių dvi pirmosios leido
apibūdinti trečiąją nustačius, kad apdairaus privataus investuotojo kriterijus neįvykdytas. Būtent tai bendrovės
Bouygues
tvirtina šioje byloje, nurodydamos kelių pagalbos priemonių, kurios, remiantis Prancūzijos valstybės pasirinkta strategija,
yra tarpusavyje susijusios, buvimą. Taigi akcininko paskola buvo logiškas pagalbos, kurią sudaro nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti
pareiškimai, tęsinys. Tačiau Komisija nenurodė, kad tai yra ankstesnė pagalba, o viską supaprastindama sugalvojo klaidingą
tezę, jog nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai reiškia akcininko paskolą.
Bendrovės
Bouygues
priduria, kad Komisijos požiūris yra nepagrįstas ir juo neigiama, kad iš tikrųjų egzistavo pranašumas, atsirandantis dėl po
2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų pagerėjusio FT reitingo (žr. ginčijamo sprendimo 222 konstatuojamąją dalį ir Komisijos
pranešimo 2000/C 71/07 dėl (EB) sutarties 87 ir 88 straipsnių taikymo garantijomis suteikiamai valstybės pagalbai (OL C 71,
p. 14; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 369, toliau – pranešimas dėl garantijomis suteikiamos pagalbos)
3.2 punktą), kuris yra daug svarbesnis nei pranašumas, susijęs su akcininko paskola. Iš tikrųjų, priešingai nei teigia Komisija,
šiais pareiškimais suteikiamos pagalbos pripažinimas yra ir šios bylos pagrindinis klausimas. Šiomis aplinkybėmis argumentas,
kad akcininko paskola yra vienintelė priemonė, apie kurią buvo pranešta, yra nepriimtinas, nes pranešimo turinys negali daryti
įtakos vertinant pagalbos sąvoką.
Bendrovės
Bouygues
ginčija FT argumentą, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų negalima pripažinti valstybės pagalba, nes jais neprisiimami
įsipareigojimai valstybės ištekliais. Šis argumentas yra ne tik neteisingas, bet taip pat paneigiamas ginčijamo sprendimo
208 ir 218 konstatuojamosiose dalyse. Be to, net jei šie pareiškimai buvo tik politiniai, neprivalomi, nekonkretūs ir sąlyginiai,
kas aiškiai ginčijama minėto sprendimo 209 ir 210 konstatuojamosiose dalyse, jais vis dėlto galėjo būti prisiimti EB 87 straipsnio
1 dalyje numatyti įsipareigojimai valstybės ištekliais.
Bendrovės
Bouygues
pažymi, kad apdairus privatus investuotojas nebūtų padaręs tokių pareiškimų. Iš tikrųjų iki šių pareiškimų FT buvo sunkių
struktūrinių problemų turinti bendrovė ir turėjo nesubalansuotą balansą (ginčijamo sprendimo 17 konstatuojamoji dalis). Todėl
ji prarado rinkų pasitikėjimą (žr. minėto sprendimo 20 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis). Tačiau apdairus privatus investuotojas
tokiomis aplinkybėmis nebūtų taip aiškiai pranešęs apie paramą FT (ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamoji dalis). Be to,
Prancūzijos Respublika pranešė apie savo paramą FT liepos, rugsėjo ir spalio mėn. ir nesiėmė priemonių tam, kad įsitikintų,
ar yra galimybė atgaivinti FT gyvybingumą; šių priemonių buvo imtasi vėliau (žr. ginčijamo sprendimo 39, 53, 54, 228 ir 229 konstatuojamąsias
dalis).
Todėl, bendrovių
Bouygues
nuomone, pirmoji EB 87 straipsnio 1 dalies sąlyga, būtent, pranašumo suteikimas, yra įvykdyta tiek, kiek tai susiję su nuo
2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais (ginčijamo sprendimo 188 ir 229 konstatuojamosios dalys).
Antra, bendrovės
Bouygues
tvirtina, kad dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų teisiškai ir faktiškai kyla finansinė Prancūzijos valstybės
atsakomybė.
Šiuo klausimu bendrovės
Bouygues
primena, kad valstybės pagalbos sąvoka pagal EB 87 straipsnio 1 dalį apima visas priemones, įvairiais būdais sumažinančias
įmonės biudžetui tenkančias išlaidas, kurios, nors ir nebūdamos subsidijomis tiesiogine šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio
ir turi tokį patį poveikį. Be to, joks principinis skirtumas negali būti nustatytas remiantis galima pagalbos forma, nes pagalbos
sąvoka grindžiama ekonomine pranašumo samprata ir formalus kriterijus yra nesvarbus. Iš tikrųjų pagal Sutarties normas dėl
pagalbos ši pagalba neskirstoma pagal valstybės veiksmų priežastis ar tikslus, tačiau apibrėžiama pagal padarinius. Iš to
darytina išvada, kad pagalbos sąvoka yra objektyvi ir vienintelis svarbus klausimas yra, ar vienai arba kelioms įmonėms valstybės
priemone suteikiamas pranašumas.
Bendrovės
Bouygues
mano, kad atsižvelgiant į bendrąjį Bendrijos teisės veiksmingumo principą žodinius pareiškimus arba pažadus galima laikyti
pagalba, jeigu jie sukelia pasekmių. Teismo praktikoje pripažįstama, kad spaudoje padaryti pareiškimai gali būti laikomi sprendimais
ir kad vertinant pagalbą galima atsižvelgti į valstybės pažadus siekiant nustatyti, ar jie paskatino įmonę elgtis taip, kad
būtų pasiektas vienas iš EB 87 straipsnio 3 dalyje numatytų tikslų (2002 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją
, T‑126/99, Rink. p. II‑2427). Be to, 1999 m. birželio 23 d. Sprendime 2001/89/EB, kuriuo su išlygomis pritariama paramai,
Prancūzijos suteiktai
Crédit Foncier de France
(OL L 34, p. 36, toliau – Sprendimas
Crédit foncier
), Komisija pripažino ministro pareiškimus valstybės pagalba ir pabrėžė, kad turint omenyje šių pareiškimų poveikį jie turėtų
būti prilyginami garantijai. Anot bendrovių
Bouygues
, 1996 m. gruodžio 12 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimas
Air France prieš Komisiją
(T‑358/94, Rink. p. II‑2109) neprieštarauja šiems sprendimams ir teismo praktikai, nes jis buvo susijęs su galimu valstybės
elgesiu atsakant į būsimą trečiojo asmens sprendimą, kurio tikslus turinys dar nebuvo žinomas. Tačiau kategoriškas valstybės
sprendimas dėl savo elgesio, nepriklausantis nuo trečiųjų asmenų elgesio, gali būti pripažintas valstybės pagalba, nors ir
išreikštas kaip pareiškimas.
Be to, pati Komisija pranešimo dėl garantijomis suteikiamos pagalbos 1.1 punkte patvirtino (žr. šio sprendimo 153 punktą),
kad šis pranešimas apima visų formų garantijas, nesvarbu koks jų teisinis pagrindas ir su kokiu sandoriu jos susijusios. Iš
tikrųjų, anot bendrovių
Bouygues
, garantijos sąvoka plačiąja prasme apima bet kurią priemonę, kuria asmuo apsaugomas nuo finansinių nuostolių. Atsižvelgiant
į šį apibrėžimą, pareiškimai, kuriais bendrovės akcininkė įsipareigoja imtis būtinų priemonių, t. y. didinti jos nuosavą kapitalą
tam, kad ši bendrovė neturėtų finansinių problemų, yra tam tikra garantija dabartiniams ir galimiems kreditoriams.
Be to, įsipareigojimo valstybės ištekliais sąlyga turi būti aiškinama plačiai ir gali būti apibūdinta negautu pelnu arba galimu
įsipareigojimu tokiais ištekliais. Net nesutelkiant nedelsiant valstybės išteklių, vien tai, jog dėl šio įsipareigojimo valstybė
rizikuoja mokėti, leidžia daryti išvadą, kad pagalba suteikiama iš valstybės išteklių. Taigi garantija suteikta pagalba laikytinas
bet koks valstybės įsikišimas, dėl kurio jai teisiškai ir faktiškai gali kilti pavojus mokėti. Taip yra šioje byloje.
Teisiškai privalomas sprendimo, kuriuo prisiimamas arba neprisiimamas įsipareigojimas valstybės ištekliais, pobūdis neturi
reikšmės taikant EB 87 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų siekiant užtikrinti Bendrijos teisės veiksmingumą visose konkurencijos
teisės ir judėjimo laisvės srityse teismo praktikoje atsižvelgiama į privalomos galios neturinčius veiksmus. Tai taip pat
patvirtinama Komisijos praktika. Pagal pranešimo dėl garantijomis suteikiamos pagalbos (žr. šio sprendimo 153 punktą) 2.1.3 punktą
aplinkybė, kad valstybinių įmonių atžvilgiu nėra pradėtos bankroto arba nemokumo procedūros, savaime yra garantija suteikta
pagalba, net jei nėra valstybės įsipareigojimo skirti šioms įmonėms finansinę paramą. Kaip patvirtinama 2003 m. balandžio
4 d. Komisijos laišku, kuriuo Prancūzijos Respublikai buvo pasiūlyta pateikti savo pastabas dėl pagalbos priemonės, suteiktos
Électricité de France
(EDF) kaip neribota valstybės garantija, susijusi su valstybės gamybos ir prekybos įmonės (VGPĮ) statusu (Pagalba E 3/02
–
Électricité de France
suteikta pagalbos priemonė (OL C 164, p. 7), šis teiginys grindžiamas argumentu, jog faktinėmis aplinkybėmis valstybė yra
įsipareigojusi suteikti tokią paramą, nes to nepadarius joks ūkio subjektas nenorėtų sudaryti su šiomis įmonėmis sutarties.
Šioje byloje vien taikydama šiuos principus Komisija turėjo pripažinti įsipareigojimą valstybės ištekliais.
Nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra kategoriški, aiškūs ir konkretūs garantijos įsipareigojimai
de jure
ir
de facto
. Kiekvienu įsipareigojimu Prancūzijos Respublika konkrečiai ir aiškiai įsipareigojo finansinei bendruomenei suteikti FT finansinę
paramą, jei šiai iškiltų sunkumų dengiant mokėtinas skolas. Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamosios dalies,
šie pasikartojantys pareiškimai buvo pakankamai aiškūs, konkretūs ir kategoriški, kad pakankamai patikimai atspindėtų besąlyginį
Prancūzijos valstybės įsipareigojimą. Rinkos reakcija ir konkrečiai FT akcijų ir obligacijų vertės padidėjimas dėl 2002 m.
liepos 12 d. pareiškimo patvirtina, kad rinka patikėjo Prancūzijos valstybės garantija ir parama FT (ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamoji
dalis). Besąlyginiu šios paramos pobūdžiu nebuvo suabejota dėl žodžių „jei to reikės“; ši išlyga buvo tik formali, nes tuo
metu FT padėtis buvo nestabili ir jai tikrai grėsė finansiniai sunkumai (minėto sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Taigi
šie pareiškimai, vertinant atskirai arba kartu, aiškiai parodo Prancūzijos valstybės įsipareigojimą suteikti FT paramą ir
garantiją (minėto sprendimo 208 ir 212 konstatuojamosios dalys).
Be to, bendrovių
Bouygues
nuomone, visi nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai tiek pagal Prancūzijos teisę, tiek pagal anglosaksų teisę prilyginami
įsipareigojimams. Jos pažymi, kad pagal Prancūzijos teisę administracinės valdžios įsipareigojimas vertinamas atsižvelgiant
ne į formą, o į būdingus požymius. Prancūzijos administracinis teismas pripažino, kad administraciniais sprendimais gali būti
ne tik rašytiniai sprendimai, bet taip pat žodiniai. Be to, pažadai, net jei nėra lydimi jokių specialių teisinių veiksmų,
yra įsipareigojimai, nes jais išreiškiami administracinės valdžios ketinimai. Pakanka, kad administracijos elgesys „sudarytų
įspūdį“, jog bus elgiamasi vienaip ar kitaip, ir tai jau gali būti laikoma valstybės įsipareigojimu. Todėl dėl kategoriškų,
aiškių ir konkrečių valstybės pareiškimų bet kuriuo atveju gali kilti atsakomybė – arba todėl, kad davusi pažadą ji prisiėmė
teisinių įsipareigojimų, kurių negali atsiimti nepadariusi pažeidimo, nes atsakomybė jai kyla vien dėl pažado nesilaikymo,
arba todėl, kad, davusi pažadą valstybė, atvirkščiai, įsipareigojo neteisėtai.
Anot bendrovių
Bouygues
, pagal vidaus požymius kiekvienas nuo 2002 m. liepos mėn. padarytas pareiškimas yra Prancūzijos valstybės įsipareigojimas.
Be to, rinka suprato šiuos pareiškimus kaip konkrečius ir besąlyginius, taip pat atspindinčius patikimą ir tikrą Prancūzijos
valstybės įsipareigojimą, kuriuo buvo grindžiamas FT finansinės krizės išsprendimas. Remiantis Prancūzijos teisėje taikomais
principais, jei Prancūzijos valstybė nesilaikytų šių įsipareigojimų, jai galėtų būti pareikšti bet kurių savo suinteresuotumą
pareikšti ieškinį pagrindžiusių trečiųjų asmenų ieškiniai dėl atsakomybės, tai galėtų būti FT akcininkai, darbuotojai arba
kreditoriai. Vien to pakanka, kad būtų padaryta išvadą, jog nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai savaime yra įsipareigojimai
valstybės ištekliais.
Net jei pagal Prancūzijos teisę nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais prisiimtas įsipareigojimas būtų neprivalomas,
šiais pareiškimais būtų įsipareigota valstybės ištekliais, nes ši sąvoka aiškintina plačiai. Iš tikrųjų atsižvelgdama į dėl
minėtų pareiškimų atsiradusius rinkos lūkesčius Prancūzijos valstybė faktiškai privalėjo įvykdyti savo pažadą (ypač žr. ginčijamo
sprendimo 217 ir 221 konstatuojamąsias dalis). Šio pažado nesilaikymas Prancūzijos valstybei, kaip įmonės savininkei ir valdytojai,
svarbiai rinkos dalyvei ir didžiausiam finansų rinkose besiskolinančiam subjektui, kainuotų brangiau, nes jį prarastų reputaciją
šiose rinkose ir jų pasitikėjimą (minėto sprendimo 217 ir 221 konstatuojamosios dalys). Net nesant privalomo teisinio įsipareigojimo,
ši Prancūzijos valstybės finansinė rizika prilygsta įsipareigojimui valstybės ištekliais. Bendrovės
Bouygues
pažymi, kad bet koks įmonei naudingas vyriausybės nario viešas pareiškimas nėra valstybės pagalba savaime, o turi būti vertinamas
atsižvelgiant į jo žodžius, kontekstą ir bylos aplinkybes. Tačiau šiuo atveju atsižvelgiant į pareiškimų aiškumą ir FT kaip
ilgametės rinkos dalyvės svarbą, taip pat į ypatingą jos finansinės padėties sunkumą, nagrinėjami pareiškimai turėjo ypatingą
reikšmę, prilygstančią Prancūzijos valstybės garantijai.
Bendrovių
Bouygues
nuomone, iš 2003 m. liepos 22 d. ekonomikos ministro aplinkraščio „(Prancūzijos) valstybės teikiamos numanomos arba aiškios
garantijos priemonių sąrašas“ (toliau – 2003 m. liepos 22 d. aplinkraštis) ir ypač prie šio aplinkraščio pridėto aiškinamojo
rašto matyti, kad tiesioginės garantijos teisinis pagrindas yra žodžiai „valstybė garantuoja“, tuo tarpu netiesioginėje garantijoje
reikalaujama tik nustatyti, ar administraciniai veiksmai „sukelia ir apima finansines pasekmes valstybei“. Aiškinamajame rašte
pripažįstama, kad valstybės garantija gali atsirasti, be kita ko, „ministerijos laiško ar kitokiu pagrindu“ ir kad garantijos,
kurios galėjo būti suteiktos remiantis tinkamu teisiniu pagrindu, vis dėlto gali „sukurti teises jų gavėjams“. Tačiau, kadangi
Komisija pripažino, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra susiję su finansine rizika ir kad jie yra pakankamai
aiškūs, konkretūs ir kategoriški, todėl reiškia numanomą Prancūzijos valstybės įsipareigojimą, ji turėjo nuspręsti, jog valstybės
pagalba buvo suteikta netiesiogine garantija.
Trečia, bendrovės
Bouygues
tvirtina, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais yra iškreipta konkurencija ir padarytas poveikis valstybių narių
tarpusavio prekybai.
Iš to, kas išdėstyta, bendrovės
Bouygues
daro išvadą, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais FT buvo suteiktas selektyvus pranašumas, kuris yra nepateisinamas
atsižvelgiant į privataus investuotojo kriterijų ir kuriuo prisiimamas įsipareigojimas valstybės ištekliais, iškreipiama konkurencija
ir daromas poveikis valstybių narių tarpusavio prekybai. Todėl šie pareiškimai, vertinami atskirai arba kartu, atitinka keturias
EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas ir yra viena arba daugiau valstybės pagalbos priemonių, kurios skiriasi nuo akcininko
paskola suteikiamos pagalbos. Todėl nepripažinusi šių pareiškimų dviem skirtingomis pagalbos priemonėmis Komisija pažeidė
EB 87 straipsnio 1 dalį.
Dėl antrojo bendrovių
Bouygues
pagrindo
Bendrovių
Bouygues
nuomone, ginčijamo sprendimo 1 straipsnį taip pat reikia panaikinti dėl dvigubo esminių procedūrinių formų pažeidimo, būtent,
dėl prieštaringų ir nepakankamų motyvų.
Dėl motyvų prieštaringumo bendrovės
Bouygues
nurodo, kad nors remiantis pirmaisiais motyvais nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai atitiko visas valstybės pagalbos
sąlygas, kiti motyvai prieštaravo šiam teiginiui.
Remdamasi ginčijamo sprendimo 36, 51 ir 53 konstatuojamosiose dalyse pateiktomis išvadomis Komisija visų pirma manė, kad nuo
2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra pakankamai aiškūs, konkretūs ir kategoriški, kad būtų galima padaryti išvadą
apie nedviprasmiško, kategoriško ir patikimo Prancūzijos valstybės įsipareigojimo buvimą (šio sprendimo 185, 207–210 konstatuojamosios
dalys). Po to Komisija konstatavo, kad tai yra įsipareigojimas valstybės ištekliais, nes gali užtraukti Prancūzijos valstybei
naštą. Ji yra teisiškai įpareigota arba faktiškai privalo laikytis šio pažado, nes priešingu atveju turės atlyginti FT kreditoriams
nuostolius arba praras finansų rinkų pasitikėjimą, o tai susiję su daug didesniais finansiniais nuostoliais (ginčijamo sprendimo
217 ir 221 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija nustatė, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais iš tikrųjų suteikiamas papildomas pranašumas
FT, nes jais padedama išsaugoti jos reitingą ir padidinti akcijų kursą (ginčijamo sprendimo 188 ir 221 konstatuojamosios dalys),
o tai yra pranašumas, kurio FT nebūtų įgijusi įprastomis rinkos sąlygomis, turint omenyje jos katastrofišką finansinę padėtį
(minėto sprendimo 212 konstatuojamoji dalis). Kartu skaitant ginčijamo sprendimo 56, 221 ir 222 konstatuojamąsias dalis matyti,
kad FT įgijo šį pranašumą, konkrečiai tariant, galimybę palankiomis sąlygomis pasiskolinti finansų rinkoje, iki pranešimo
apie akcininko paskolą. Be to, minėto sprendimo 188 konstatuojamojoje dalyje patvirtinama, kad, Komisijos manymu, FT nuo 2002 m.
liepos iki spalio mėn. buvo teikiamas selektyvus pranašumas.
Beje, iš ginčijamo sprendimo 17, 20–35, 37, 39, 41, 49, 59, 229 ir 230 konstatuojamųjų dalių matyti, kad, atsižvelgiant į
tuo metu buvusią sunkią FT finansinę padėtį, taip suteiktas pranašumas nepateisinamas apdairaus privataus investuotojo kriterijaus
atžvilgiu. Galiausiai Komisija pripažino, kad šis pranašumas labai stipriai iškraipė arba galėjo iškraipyti konkurenciją (ginčijamo
sprendimo 198 konstatuojamoji dalis).
Tačiau nepaisydama išvados, kad visos pagalbos sąvokos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį sąlygos yra įvykdytos, Komisija atsisakė
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus pripažinti valstybės pagalba (ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamoji dalis)
motyvuodama tuo, jog neturi pakankamų įrodymų, kad galėtų neginčijamai įrodyti tokios pagalbos buvimą (ginčijamo sprendimo
189 ir 219 konstatuojamosios dalys). Anot bendrovių
Bouygues
, ši išvada yra prieštaringa, nes ginčijamo sprendimo motyvai, kuriais buvo konstatuotas visų pagalbos sąvokos sąlygų įvykdymas,
yra pakankami ir nereikalauja papildomų įrodymų.
Dėl nepakankamų motyvų bendrovės
Bouygues
pažymi, kad atsisakymas nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus pripažinti valstybės pagalba yra nepakankamai motyvuotas.
Ginčijamo sprendimo 188 ir 218 konstatuojamosiose dalyse Komisija pirmiausia pripažino galimybę laikyti minėtus pareiškimus
valstybės pagalba, tačiau pavadino tai „nors ir novatorišku, bet veikiausia ne nepagrįstu teiginiu“. O minėto sprendimo 189
ir 219 konstatuojamosiose dalyse Komisija vis dėlto pareiškė neturinti „pakankamai faktų, kad galėtų neginčijamai įrodyti
pagalbos atvejį remdamasi šiuo novatorišku teiginiu“. Bendrovių
Bouygues
nuomone, tokie neaiškūs motyvai neleidžia pateisinti Komisijos atsisakymo pripažinti valstybės pagalba nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytus pareiškimus ir prieštarauja reikalavimui motyvuoti. Pirma, Komisija nepaaiškina, kodėl pagalbos pripažinimas
yra „novatoriškas“. Antra, ji nenurodo, kokių įrodymų trūksta siekiant nustatyti pagalbos buvimą.
Pirma, dėl tariamo pagalbos pripažinimo novatoriška bendrovės
Bouygues
primena, kad pagalbos sąvoka yra objektyvi ir apima visas valstybės priemones, kuriomis įmonei tiesiogiai arba netiesiogiai
suteikiamas pranašumas. Ši sąvoka yra griežtai teisinė ir todėl reikia tik išsiaiškinti, ar įmonė gavėja gauna ekonominės
naudos, kurios negautų įprastomis rinkos sąlygomis. Iš to darytina išvada, kad Komisija neturi diskrecijos nustatyti, ar priemonė
yra valstybės pagalba. Ji turi plačią diskreciją tik galimo pagalbos suderinamumo pagal EB 87 straipsnio 3 dalį nustatymo
etape, kuriame reikalaujama atlikti kompleksinius ekonominius, socialinius, regioninius ir sektorinius vertinimus. Taigi Komisija
privalo pripažinti valstybės pagalba bet kurią priemonę, kuri objektyviai tenkina EB 87 straipsnio 1 dalyje nustatytas sąlygas.
Todėl Komisija negali remtis EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo novatoriškumu siekdama susilaikyti nuo išvados apie valstybės
pagalbos buvimą. Pripažinti priešingai reikštų pripažinti, kad valstybės pagalbos sąvoka negali pasikeisti, o dėl to EB 87 ir
paskesni straipsniai prarastų savo veiksmingumą.
Bendrovės
Bouygues
pabrėžia, kad bet kuriuo atveju ši byla nėra pirmas atvejis, kai Komisija priima sprendimą dėl valstybės narės valdžios institucijų
pareiškimų dėl paramos įmonėms teisinio vertinimo EB 87 ir 88 straipsnių atžvilgiu. Sprendime
Crédit foncier
(žr. šio sprendimo 159 punktą) Komisija nusprendė, kad viešais Prancūzijos valdžios pareiškimais buvo siekiama nuraminti
Crédit foncier de France
(toliau – CFF) kreditorius dėl jų kreditų statuso ir jie buvo pripažinti valstybės pagalba. Anot bendrovių
Bouygues
, analogiško įvertinimo reikia ir šioje byloje, nes faktinės aplinkybės abiejose bylose iš esmės panašios. Pirma, CFF ir FT
buvo susidūrusios su panašiais finansiniais sunkumais, kuriems būdingas didelis įsiskolinimas ir žemas reitingas, neleidžiantis
pasiskolinti obligacijų rinkoje (Sprendimo
Crédit foncier
14 konstatuojamoji dalis). Antra, 1996 m. liepos 26 d. spaudos pranešime ekonomikos ministras lygiai taip pat kaip 2002 m.
liepos 12 d. pranešime pažymėjo, kad „(Prancūzijos) valstybė įsipareigojo, jog visos oficialiais dokumentais patvirtintos
CFF mokėtinos skolos (pagrindinės ir palūkanos) bus apmokėtos“ (Sprendimo
Crédit foncier
36 konstatuojamoji dalis; taip pat žr. ginčijamo sprendimo 208 konstatuojamąją dalį). Trečia, Sprendimo
Crédit foncier
40 konstatuojamojoje dalyje Komisija priminė būtinybę atsižvelgti į paramos priemonių pasekmes ir kad „nuraminęs kreditorius
dėl jų kreditų kokybės aptariamas pareiškimas leido išvengti prašymų išpirkti CFF vertybinius popierius per sunkų likvidžių
lėšų krizės laikotarpį, kai įmonė negalėjo rinkoje pasiskolinti įprastomis sąlygomis“. Kalbant apie atgautą pasitikėjimą,
FT atveju pasekmės buvo identiškos. Galiausiai Sprendimo
Crédit foncier
44 konstatuojamoji dalis, pagal kurią „Komisija mano, jog 1996 m. balandžio mėn. (ekonomikos) ministro pareiškimas, nors ir
nebuvo teisiškai formalus, vis dėlto turėjo esminių padarinių ir todėl prilyginamas garantijai“, puikiai tinka FT atveju.
Tačiau bendrovės
Bouygues
pripažįsta, kad, skirtingai nei Sprendime
Crédit foncier
nagrinėjamas ekonomikos ministro spaudos pranešimas, nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose nėra žodžio „įsipareigojimas“.
Vis dėlto įsipareigojimas gali atsirasti dėl pavartotų žodžių, jų svaraus pobūdžio ir pasikartojimo, kaip tai yra minėtų pareiškimų
atveju.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad tariamas pagalbos pripažinimo novatoriškumas yra nepakankamai motyvuotas.
Antra, dėl tariamo informacijos, kurios pakaktų neginčijamai įrodyti pagalbos atvejį, nebuvimo (ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamoji
dalis) bendrovės
Bouygues
kaltina Komisiją, tačiau nepaaiškina, kokių įrodymų trūksta. Kadangi Komisija turėjo 2004 m. balandžio 28 d. ataskaitą ir
kelias trečiųjų asmenų, įskaitant bendroves
Bouygues
, pateiktas ataskaitas ir tyrimus, ji negalėjo pagrįstai teigti neturinti pakankamai informacijos, jog galėtų teisiškai įvertinti
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus. Remdamasi šia informacija Komisija galėjo galutinai įvertinti šiuos pareiškimus
arba bent jau turėjo išnagrinėti šios informacijos svarbą, kad aiškiai ir tiksliai motyvuotų šį nepripažinimą. Net jei tai
buvo neįmanoma, prieš užbaigdama administracinę procedūrą Komisija turėjo surinkti papildomos informacijos ir priimti ginčijamą
sprendimą.
d)     Komisijos argumentai
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo pirmos dalies
Pirmiausia Komisija teigia, kad Prancūzijos Respublika neleistinai atskiria ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamąją dalį,
pagal kurią akcininko paskola FT suteikiamas pranašumas, nuo minėto sprendimo 197 ir visų pirma 203–230 konstatuojamųjų dalių,
kuriose Komisija išnagrinėjo, ar suteiktas pranašumas atitinka apdairaus privataus investuotojo kriterijų.
Komisijos nuomone, Prancūzijos Respublika ir FT nepagrįstai statiškai ir „fotografavimo būdu“ vertina nagrinėjamą operaciją
bei siaurai ir neišsamiai aiškina ginčijamą sprendimą. Ji nagrinėjo vien priemones, apie kurias buvo pranešta 2002 m. gruodžio
mėn., nenagrinėdama nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų, kuriais buvo siekiama nuraminti rinkas iki 9 mlrd. EUR kredito
linijos skyrimo 2002 m. gruodžio mėnesį. Tačiau atskirai neįmanoma nagrinėti įvykių iki 2002 m. gruodžio mėn. akcininko paskolos
projekto. Ginčijamo sprendimo 187, 222 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse Komisija paaiškino priežastis, dėl kurių ji
privalėjo kartu nagrinėti nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus ir akcininko paskolą. Ji tose pačiose konstatuojamosiose
dalyse taip pat pažymėjo, kad neatsižvelgiant į tai, ar šie pareiškimai savaime gali būti laikomi valstybės pagalba, nustatyta,
kai šie įvykiai įgavo konkretumo 2002 m. gruodžio mėn., kad nuo tol neatšaukiamas Prancūzijos valstybės įsipareigojimas neatitinka
privataus investuotojo kriterijaus ir yra valstybės pagalba. Iš tikrųjų Prancūzijos valdžios strategija yra nuolatinio FT
gelbėjimo proceso, kuris neapsiriboja tik 2002 m. gruodžio mėn. įvykiais, dalis (ginčijamo sprendimo 219 ir paskesnės konstatuojamosios
dalys). Šis aspektas pakankamai aiškiai kyla iš ginčijamo sprendimo, būtent, iš jo 191 ir 223 konstatuojamųjų dalių.
Anksčiau nurodytas požiūris trumpai apibūdintas ginčijamo sprendimo 191 konstatuojamojoje dalyje ir pakartojamas visų pirma
chronologiškai pateikiant 20 ir paskesnėse bei 36 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse pateiktas faktines aplinkybes. Šiuo
klausimu Komisija nurodo šio sprendimo 152 punkte minėtą Sprendimą
BP Chemicals prieš Komisiją
(179 punktas), kuriame Bendrasis Teismas priminė būtinybę atsižvelgti į visą įmonės gelbėjimo operaciją ir panaikino Komisijos
sprendimą, kuriuo buvo klaidingai atskirtos įvairios nagrinėjamos kapitalo didinimo operacijos. Iš to kyla Komisijos pareiga,
ypač vertinant sudėtingas gelbėjimo ir restruktūrizavimo operacijas, išnagrinėti, kokia apimtimi dabartinius veiksmus nulėmė
arba palengvino anksčiau atlikti veiksmai, kurių nebūtų atlikęs apdairus investuotojas. Iš tikrųjų tokiais atvejais atskiras
veiksmas proceso pabaigoje gali atrodyti „apdairus“, jei bus išimtas iš konteksto, kaip tai šioje byloje siekia padaryti Prancūzijos
Respublika ir FT. Komisija priduria, kad šio sprendimo 152 punkte minėtame Sprendime
BP Chemicals prieš Komisiją
Bendrasis Teismas nenusprendė, jog trečias kapitalo didinimas yra pagalba.
Tačiau ginčijamo sprendimo 36–56 konstatuojamosiose dalyse pateiktų pagrindinių įvykių eiga aiškiai parodo Prancūzijos Respublikos
ketinimą paremti FT ir užkirsti kelią vėlesniam reitingo smukimui. Šiuo atžvilgiu finansų rinkų nebuvo klausiama, ar nuo 2002 m.
liepos mėn. padaryti pareiškimai yra privalomi ir ar yra neatšaukiami. Tai veikiau buvo Prancūzijos valstybės sudarytas įspūdis,
kad šis įsipareigojimas yra privalomas, nulėmęs reitingų agentūrų ir rinkų nuomonę, turint omenyje tai, kad po 2002 m. liepos
12 d. pareiškimo FT akcijų kursas išaugo. Prancūzijos Respublika nepaaiškino ir neįrodė priežasčių, dėl kurių rinkos turėtų
abejoti Prancūzijos valstybės įsipareigojimo kategoriškumu. Atvirkščiai, iš 2002 m. gruodžio 4 d. FT valdybai pateikto „Būklės
įvertinimo“ matyti, jog FT nė kiek neabejojo, kad Prancūzijos valstybės parama buvo svarbi reitingų agentūroms. Todėl klausimas,
ar nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra valstybės pagalba, nebesvarbus, nes kai 2002 m. gruodžio mėn. šie pareiškimai
materializavosi patvirtinus akcininko paskolos projektą, buvo nustatyta, pirma, kad įsipareigojimas tapo neatšaukiamas, antra,
kad jis neatitiko privataus investuotojo kriterijaus, nes buvo daromas jau neįprastomis rinkos sąlygomis.
Ši išvada neginčijama šio sprendimo 159 punkte minėtame Sprendime
Air France prieš Komisiją
(74 ir 79 punktai). Šiame sprendime veikiau patvirtinama, kad, turint omenyje FT padėtį 2002 m. liepos mėn., privatus investuotojas
nebūtų padaręs tokių pareiškimų, kokius, neatlikusi prieš tai FT audito, nuo 2002 m. liepos mėn. padarė Prancūzijos valdžia
ir kurie galėjo turėti įtakos jos patikimumui ir reputacijai (ginčijamo sprendimo 228 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Darydama 2002 m. liepos 12 d. pareiškimą Prancūzijos valdžia neatsižvelgė į tikrąjį FT finansinių sunkumų mastą. Tačiau Komisija
pripažįsta, kad šio sprendimo 159 punkte minėtame Sprendime
Air France prieš Komisiją
Bendrasis Teismas nepriėmė sprendimo dėl klausimo, ar apdairaus investuotojo kriterijus taikomas tik teisiškai neatšaukiamiems
įsipareigojimams.
Komisija tvirtina, jog niekada neneigė, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai galėjo kelti finansinę riziką. Tačiau
ji manė neturinti pakankamai informacijos, kad remdamasi šiuo novatorišku teiginiu galėtų neginčijamai įrodyti, jog šie pareiškimai
yra neatšaukiamas įsipareigojimas valstybės ištekliais ir todėl yra pagalba EB 87 straipsnio prasme (ginčijamo sprendimo 218
ir 219 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto ji galėjo patikrinti, ar tokiomis aplinkybėmis, kaip antai 2002 m. liepos mėn.,
apdairus privatus investuotojas prisiimtų tokią pat riziką (ginčijamo sprendimo 218 ir 229 konstatuojamosios dalys), kurią
sudarytų, pirma, ekonominė rizika, susijusi su šių pareiškimų patikimumu rinkoje (minėto sprendimo 217, 220 ir 221 konstatuojamosios
dalys), antra, teisinė rizika, nes šie pareiškimai pagal kelias nacionalines teisės sistemas galėjo būti suprasti kaip privalomi
(minėto sprendimo 215 konstatuojamoji dalis). Todėl Komisija pirmiausia pripažino „novatorišku, bet veikiausia ne nepagrįstu“
teiginį, kad pats 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas yra pagalba (minėto sprendimo 188 ir 218 konstatuojamosios dalys), po to
pareiškė negalinti juo remdamasi neginčijamai įrodyti pagalbos buvimą (minėto sprendimo 189 ir 219 konstatuojamosios dalys)
ir galiausiai laikėsi „tradiciškesnio“ požiūrio į pagalbos sąvoką (minėto sprendimo 219–230 konstatuojamosios dalys). Iš to
ji padarė išvadą, kad nuo 2002 m. liepos mėn. nebeįmanoma lyginti viešojo investuotojo elgesio su privataus investuotojo elgesiu
įprastomis rinkos sąlygomis, nes joks privatus investuotojas negalėjo daryti tokio poveikio rinkai, kokį savo pareiškimais
nuo 2002 m. padarė Prancūzijos valdžia. Todėl Komisija daro išvadą, kad apdairaus investuotojo kriterijaus taikymas vien 2002 m.
gruodžio mėn. situacijai yra klaidingas, nes tuo metu buvo nebeįmanoma spręsti apie FT padėtį įprastomis rinkos sąlygomis
(minėto sprendimo 219–230 konstatuojamosios dalys).
Komisija atmeta teiginį, kad trukdė valstybėms narėms elgtis kaip apdairioms investuotojoms. Privatus ūkio subjektas taip
pat galėjo duoti pažadų arba prisiimti neatšaukiamą teisinį įsipareigojimą, susijusį su finansine rizika, tik jo neatšaukiamumu
būtų abejojama. Todėl Komisija galėjo pagrįstai nagrinėti, ar privatus ūkio subjektas būtų prisiėmęs tokią riziką, ir atitinkamai
taikyti privataus investuotojo kriterijų elgesiui, kuriuo tariamai neprisiimami neatšaukiami teisiniai įsipareigojimai. Taigi
ji tik palygino Prancūzijos valstybės elgesį su privataus investuotojo elgesiu per visą procesą, kuris paskatino šią valstybę
konkretizuoti savo paramą patvirtinant akcininko paskolos projektą, nes ši paskola yra ne kas kita, kaip jos principinio sprendimo
paremti FT atitinkamomis priemonėmis, paskelbtomis nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose, materiali išraiška (ginčijamo
sprendimo 36 ir 185 konstatuojamosios dalys). Tačiau viešas paskelbimas rinkai apie šį aiškų ir kategorišką įsipareigojimą
susijęs su finansine rizika, kurios privatus investuotojas taip neapdairiai nebūtų prisiėmęs, bent jau iš anksto išsamiai
nesusipažinęs su FT ekonomine padėtimi (ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamoji dalis). Prancūzijos valdžia pati pripažino
vykstant administracinei procedūrai, kad 2002 m. liepos 12 d. ji nežinojo tikslios FT padėties ir būdų, kaip ją atgaivinti.
Esant tokioms aplinkybėms bet koks apdairus investuotojas vengtų daryti įpareigojančius, net ateityje, pareiškimus, dėl kurių
galėtų kilti pavojus jo finansinei padėčiai rinkoje. Komisija pažymi, kad kai valstybė numato remti su sunkumais susidūrusią
įmonę ir pranešti apie savo ketinimą rinkai, ji turėtų pasistengti neiškreipti konkurencijos ir prireikus laikytis taisyklių
valstybės pagalbos srityje. Todėl, jei parama gali būti pripažinta pagalba, bet koks paramos pareiškimas turi būti padarytas
su sąlyga, kad apie bet kurį vėlesnį įsikišimą, kuris bus įgyvendintas tik po atlikto patikrinimo, bus pranešta Komisijai,
o tai šį pareiškimą padaro sąlyginį.
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo antros dalies
Anot Komisijos, atsižvelgiant į 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo ir akcininko paskolos projekto faktinį ir ekonominį ryšį reikėtų
išnagrinėti visus Prancūzijos Respublikos veiksmus nuo 2002 m. liepos mėnesio (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji dalis).
Jei būtų nagrinėjami tik pranešime nurodyti faktai, valstybė narė galėtų laisvai pasirinkti tiriamąjį laikotarpį, o tai neatitinka
ekonomine realybe grindžiamos pagalbos sąvokos subjektyvaus pobūdžio. Todėl, jei Komisija atskleistų anksčiau vykusius objektyviai
svarbius faktus, ji turėtų juos įtraukti į atliekamą tyrimą. Šiuo atveju 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas yra „daugybės įvairiausių
veiksmų“ dalis, o akcininko paskolos projektas ir kapitalo didinimas yra tik jų paskutiniai etapai. Dėl šios priežasties Komisija
privalėjo juos išnagrinėti kaip visumą ir padaryti teisingą išvadą, kad pagalbos požymių buvo jau 2002 m. liepos mėnesį.
Komisija ginčija, kad 2002 m. liepos 12 d. pareiškimu valstybė neįsipareigojo suteikti FT galimą finansinę paramą ir kad ji
buvo pagrįsta tik subjektyvia nuomone, kaip šis pareiškimas, jos manymu, galėjo būti suvoktas rinkose. Atvirkščiai, ši nuomonė
pagrįsta objektyviomis aplinkybėmis, įrodančiomis, kad minėtas pareiškimas rinkai padarė privalomo įsipareigojimo ir būsimo
Prancūzijos valstybės įsikišimo įspūdį. Taigi nuo 2002 m. liepos 12 d. padarytais pareiškimais buvo siekiama nuraminti rinkas,
o Prancūzijos valdžia kreipėsi į reitingų agentūras siekdama neleisti FT skolų reitingo kritimo iki
junk bond
lygio. Be to, iš ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamosios dalies matyti, kad Prancūzijos Respublikos ir FT teiginiai skiriasi.
Tačiau kadangi ieškovės negali argumentuotai užginčyti minėtos konstatuojamosios dalies, šis teiginys atmestinas kaip nepagrįstas.
Iš viso to, kas išdėstyta, Komisija daro išvada, kad antrasis Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindas atmestinas kaip nepagrįstas.
Dėl trečiojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
–       Dėl akivaizdžios 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo vertinimo klaidos
Komisijos nuomone, Prancūzijos valstybės sprendimas paremti FT priimtas 2002 m. liepos 12 d., nors tuo metu konkrečios valstybės
įsipareigojimo sąlygos dar nebuvo detalizuotos. 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas yra „patikimo valstybės įsipareigojimo remti
FT strategijos“ dalis ir rinkos jį suprato būtent taip (ginčijamo sprendimo 220 ir paskesnės konstatuojamosios dalys). Išnagrinėjus
šį pareiškimą pažodžiui, iš jo teksto matyti, kad šis įsipareigojimas yra akivaizdus, be to, jis buvo kelis kartus pakartotas
reitingų agentūroms (ginčijamo sprendimo 205–212 konstatuojamosios dalys). Iš tikrųjų 2002 m. liepos 12 d. spaudos pranešime
S & P nurodė, kad Prancūzijos valdžios institucijos tiesiogiai su ja susisiekė ir patvirtino savo paramą FT (minėto sprendimo
38 konstatuojamoji dalis). Taigi agentūrų, į kurias buvo kreiptasi, nuomone, 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas yra aiškus Prancūzijos
vyriausybės ketinimo paremti FT įrodymas. Tokius pareiškimus, pasikartojančius ir tarpusavyje derančius, pasakytus už valstybės
turto valdymą atsakingo ministro, atstovaujančio pagrindinei FT akcininkei, rinka pagrįstai galėjo įvertinti kaip patikimą
ir besąlyginį Prancūzijos valstybės įsipareigojimą finansiškai paremti FT (minėto sprendimo 217 konstatuojamoji dalis). Komisija
įrodė, kad tokią rinkų nuomonę patvirtino finansų analitikų, kurie aiškino 2002 m. liepos 12 d. pareiškimą kaip kategorišką
finansinės paramos įsipareigojimą, kuriuo siekiama išlaikyti FT reitingą patikimų investicijų kategorijoje, reakcijos ir komentarai
(minėto sprendimo 220, 221, 37, 38, 52 ir 58 konstatuojamosios dalys).
Anot Komisijos, dėl tos aplinkybės, kad Prancūzijos valstybė kvalifikavo savo elgesį kaip apdairų, jos įsipareigojimas netampa
sąlyginis. Be to, galimų FT finansinių sunkumų paminėjimas negali būti aiškinamas kaip sąlyga, dėl kurios šis įsipareigojimas
sustabdomas ar panaikinamas (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis). Iš tikrųjų niekas neleidžia tvirtinti, kad rinka
šiuo atžvilgiu įžvelgė kokią nors sąlygą. Jei ekonomikos ministras norėjo, kad jo įsipareigojimas atitiktų Bendrijos teisę,
jis turėjo ne tik pavartoti žodžius „apdairi investuotoja“, kuriuos rinkos nebūtinai turėtų suprasti kaip susijusius su valstybės
pagalbos teise, bet turėjo nustatyti aiškią išlygą, pagal kurią apie bet kokį tolesnį veiksmą būtų iš anksto pranešama Komisijai
ir jis būtų įgyvendinamas, tik jei ši jam pritartų (ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamoji dalis). Galiausiai kalbėdama apie
Sprendimo
Crédit foncier
(žr. šio sprendimo 159 punktą) ir ginčijamo sprendimo skirtumą Komisija pripažįsta, kad šiuo atveju Prancūzijos valstybės
įsipareigojimas nebuvo toks konkretus kaip vykstant kitame minėtame sprendime nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms.
Dėl klausimo, ar 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas padarė poveikį situacijai rinkoje 2002 m. gruodžio mėn., Komisija daro nuorodą
į savo argumentus, pateiktus atsakant į pirmąjį ir antrąjį Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindus. Iš esmės dėl šio pareiškimo
FT reitingas iki 2002 m. gruodžio mėn. liko patikimų investicijų kategorijoje, užuot smukęs iki
junk bond
lygio. Iš tikrųjų 2002 m. rugsėjo mėn. Prancūzijos valstybė patvirtino savo paramą FT ir dėl to
Moody’s
pakeitė skolų perspektyvos vertinimą iš neigiamo į stabilų (ginčijamo sprendimo 52 konstatuojamoji dalis). 2002 m. gruodžio
mėn. S & P pakartojo, kad Prancūzijos valstybės parama nuo 2002 m. liepos mėn. buvo svarbiausias veiksnys, dėl kurio jos reitingas
liko patikimų investicijų kategorijoje (ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamoji dalis). Taigi neišsaugojus šios kategorijos
2002 m. liepos mėn., FT nuosavo kapitalo didinimas, kuris buvo pagrindinė plano
Ambition 2005
sudėtinė dalis, nebūtų įgyvendintas tomis pačiomis sąlygomis. Todėl 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas padarė poveikį 2002 m.
gruodžio mėn. priemonėms ir visi įvykiai po 2002 m. liepos mėn. vyko šio pareiškimo „paveiktoje“ rinkoje. Šiuo klausimu Prancūzijos
Respublika klaidingai nurodo, kad jos, kaip pagrindinės FT akcininkės, bendravimas su reitingų agentūromis nėra neįprastas.
Turint omenyje FT skolos dydį (70 mlrd. EUR), taip pat tai, kad nėra aiškios ir išsamios informacijos apie FT ekonominę padėtį,
tokiomis aplinkybėmis pagrindinis privatus investuotojas nebūtų padaręs tokių pareiškimų apie paramą FT (ginčijamo sprendimo
229 konstatuojamoji dalis). Komisijos nuomone, dėl šios priežasties nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai ir bendravimas
su reitingų agentūromis „padarė“ tokį „poveikį“ situacijai rinkoje, kad 2002 m. gruodžio mėn. pranešant apie akcininko paskolos
projektą negalėjo būti laikoma, kad šis pranešimas įvyko įprastomis rinkos sąlygomis. Tokio „poveikio“ negalėjo pašalinti
kiti įvykiai, turėję įtakos rinkos nuomonei nuo 2002 m. liepos mėnesio (minėto sprendimo 260 ir 261 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija atmeta priekaištus dėl 2004 m. balandžio 28 d. ataskaitoje pritaikytų metodų. Galiausiai ji ginčija
Deutsche Telekom
ir FT palyginimo, kurį Prancūzijos Respublika ir FT atliko, siekdamos įrodyti, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai
nebuvo lemiami, svarbą.
–       Dėl akivaizdžios klaidos vertinant apdairaus privataus investuotojo kriterijaus taikymą
Dėl tariamos akivaizdžios klaidos vertinant, ar apdairaus privataus investuotojo kriterijus taikytinas neatsižvelgiant į tai,
kad Komisija nepripažino pranašumo fakto, Komisija daro nuorodą į gynybos argumentus, susijusius su antrojo Prancūzijos Respublikos
ir FT pagrindo antra dalimi. Tačiau ji teigia visada maniusi, kad neatšaukiamos akcininko paskolos pasiūlymas yra FT pranašumas.
Vis dėlto Komisija nemanė turinti išreikšti savo nuomonę dėl teorinio klausimo, ar šis pranašumas atitiktų apdairaus investuotojo
kriterijų, jei būtų vertinamas atskirai, t. y. neatsižvelgiant į nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus. Iš tiesų dėl
ginčijamo sprendimo 225 konstatuojamojoje dalyje išdėstytų priežasčių šis klausimas yra neesminis.
Šiuo klausimu Komisija primena ginčijamo sprendimo 187, 222 ir paskesnes konstatuojamąsias dalis ir savo argumentus, pateiktus
atsakant į antrąjį Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindą, kuriuo nurodomos priežastys, dėl kurių ji turėtų kartu nagrinėti
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus ir 2002 m. gruodžio mėn. akcininko paskolos projektą. Nenagrinėdama, ar šie
pareiškimai arba projektas, vertinant juos atskirai, atitinka visus pagalbos sąvokai keliamus reikalavimus, Komisija nustatė,
kad 2002 m. gruodžio mėn. paaiškėjus įvykių eigai tuo metu neatšaukiamas Prancūzijos valstybės įsipareigojimas, prisiimtas
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, prieštaravo privataus investuotojo kriterijui ir todėl buvo valstybės pagalba.
Dėl FT argumento, kad akcininko paskola niekada nebuvo pasirašyta, Komisija daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamąją
dalį. Be to, ji niekada neteigė, kad akcininko paskolos pasiūlymas buvo suvoktas rinkoje kaip Prancūzijos valstybės įsipareigojimo,
viršijančio jos būsimą dalyvavimą didinant kapitalą, materiali išraiška. Svarbiausia yra ta reikšmė, kurią reitingų agentūros
priskiria Prancūzijos valstybės paramai. Ši parama ir reitingų agentūrų reakcija buvo aiškios nuo 2002 m. liepos mėnesio.
Be to, Komisija neginčija teigiamos reakcijos rinkose į 2002 m. spalio 2 d. pranešimą dėl naujo FT PGD paskyrimo. Tačiau FT
nepaaiškino priežasčių, dėl kurių šis paskyrimas darė didesnę įtaką nei pareiškimai ir tiesioginis bendravimas su reitingų
agentūromis 2002 m. liepos mėn. siekiant išvengti FT reitingo smukimo iki
junk bond
kategorijos. 2002 m. gruodžio mėn. akcininko paskolos projekto poveikis rinkai taip pat buvo mažesnis nei nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytų pareiškimų, nes 2002 m. gruodžio mėn. rinka jau buvo nuraminta Prancūzijos valstybės įsipareigojimo suteikti
FT paramą realumu ir kategoriškumu. Taigi atsižvelgiant į nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais sukeltus padarinius
darytina išvada, kad akcininko paskola suteikta neįprastomis rinkos sąlygomis ir todėl ja suteiktas pranašumas FT.
–       Dėl akivaizdžios klaidos, vertinant Prancūzijos valstybės, kaip apdairaus investuotojo, elgesį
Komisija mano, kad išsamiai atsakė į kaltinimą, susijusį su tariama akivaizdžia apdairaus privataus investuotojo kriterijaus
vertinimo klaida, kuriuo ji nelaiko atskiru kaltinimu. Todėl arba nėra pagrindo nagrinėti šį kaltinimą, arba jis yra nepriimtinas
pagal Procedūros reglamento 44 straipsnį.
Iš viso to, kas išdėstyta, Komisija daro išvadą, kad trečiasis Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindas iš dalies neturi dalyko
arba yra nepriimtinas, o iš dalies nepagrįstas ir atmestinas.
Dėl pirmojo bendrovių
Bouygues
pagrindo
–       Dėl bendrovių
Bouygues
argumentų
Komisija ginčija statišką ir „fotografuojantį“ bendrovių
Bouyques
požiūrį į FT gelbėjimo operaciją, pagal kurį reikia nagrinėti tik, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai atitinka
EB 87 straipsnio 1 dalį, nors byloje T‑425/04 Prancūzijos Respublika pageidavo nagrinėti tik priemones, apie kurias buvo pranešta
nuo 2002 m. gruodžio mėnesio. Anot Komisijos, teiginį, kad šie pareiškimai, vertinant juos atskirai arba kartu, atitinka keturis
pagalbos sąvokai keliamus reikalavimus, lemia siauras, neišsamus ir klaidingas ginčijamo sprendimo aiškinimas ir šiuo teiginiu
neatsižvelgiama į tai, kad įvykiai iki 2002 m. gruodžio mėn. akcininko paskolos, įvykę per nuolatinį gelbėjimo procesą, yra
tarpusavyje susiję tiek faktiškai, tiek ekonomiškai.
Iš tikrųjų Komisija privalėjo išnagrinėti, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai ir akcininko paskolos projektas,
nes jis yra tik konkreti ankstesnių įvykių išraiška, kartu atitinka apdairaus privataus investuotojo kriterijų (ginčijamo
sprendimo 187–189, 191, 215–230 konstatuojamosios dalys). Toks požiūris atitinka teismo praktiką, pagal kurią reikalaujama
atsižvelgti į visą gelbėjimo operaciją bei kompleksinį restruktūrizavimą ir visų pirma išnagrinėti, kiek atskirai paimtą aktualų
elgesį, kuris nagrinėjant be konteksto atrodytų „apdairus“, nulėmė arba sudarė jam prielaidas ankstesni veiksmai, kurių rinkos
ekonomikos sąlygomis veikiantis apdairus privatus investuotojas nebūtų atlikęs (152 punkte minėto Sprendimo
BP Chemicals prieš Komisiją
179 punktas). Komisija priduria, kad taikant apdairaus privataus investuotojo kriterijų iš esmės galima tiek nustatyti sankcijas
už pačią nuolatinio proceso metu suteiktą ankstesnę pagalbą, tiek atsižvelgti į ją apibūdinant vėlesnę pagalbą, kuri turint
omenyje šią ankstesnę pagalbą yra vienas iš galimų apdairaus privataus investuotojo veiksmų. Tačiau bendrovės
Bouygues
neginčijo aplinkybės, kad ginčijamu sprendimu akcininko paskola pripažįstama pagalba. Taigi klausimas, ar nuo 2002 m. liepos
mėn. padaryti pareiškimai yra pagalba, nebesvarbus, nes kai 2002 m. gruodžio mėn. šie pareiškimai materializavosi patvirtinus
akcininko paskolos projektą, buvo nustatyta, pirma, kad Prancūzijos valstybės įsipareigojimas tapo neatšaukiamas, antra, kad
jis neatitinka privataus investuotojo kriterijaus.
Šiuo atžvilgiu Komisija ginčija šio atvejo ir Sprendimo
Crédit foncier
faktinių aplinkybių panašumą (žr. šio sprendimo 159 punktą). Šioje byloje ekonomikos ministro pareiškimai nebuvo tokie svarūs
ir konkretūs, kalbant apie Prancūzijos valstybės įsipareigojimą, kaip nagrinėjami Sprendime
Crédit foncier
(žr. Sprendimo
Crédit foncier
36 konstatuojamąją dalį ir ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamąją dalį).
Komisija priduria, kad nei pranešusi valstybė, nei suinteresuotosios šalys negali pasirinkti tiriamojo laikotarpio. Pagalbos
sąvoka yra objektyvi ir pagrįsta ekonomine realybe. Todėl jei Komisija praneša apie anksčiau vykusius objektyviai svarbius
faktus, ji turi juos įtraukti į atliekamą tyrimą. Šioje byloje nuo 2002 m. liepos padaryti pareiškimai yra „platesnio pobūdžio
veiksmų“ dalis, o akcininko paskolos projektas ir FT kapitalo didinimas yra tik jų paskutiniai etapai. Taigi Komisija galėjo
pagrįstai konstatuoti, kad šiuo atveju visi pagalbos sąvokos reikalavimai tenkinami tik nuo 2002 m. gruodžio mėnesio.
Todėl reikia atmesti pirmąjį bendrovių
Bouygues
pagrindą kaip nepagrįstą.
–       Dėl į bylą įstojusios šalies FT argumentų
Dėl į bylą įstojusios šalies FT argumentų Komisija, be kita ko, primena, kad įstojantys į bylą asmenys turi priimti bylą tokią,
kokia ji yra jų įstojimo metu ir kad, atsižvelgiant į Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtą pastraipą, įstojimo
į bylą paaiškinimo dalykas negali būti kitoks nei vienos iš pagrindinių šalių reikalavimų palaikymas.
Komisija stebisi, kad į bylą įstojusi šalis FT remdamasi šiomis išvadomis gina ginčijamo sprendimo 1 straipsnio teisėtumą,
nors byloje T‑444/04 prašo, aišku, dėl kitų motyvų, panaikinti šį straipsnį. Dėl šios priežasties ji abejoja FT įstojus į
bylą pateiktų reikalavimų priimtinumu, nes kitoje byloje FT kaltina Komisiją ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje neteisingai
nusprendus, kad akcininko paskola, vertinant ją kartu su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, yra su bendrąja
rinka nesuderinama valstybės pagalba. Tačiau kadangi byloje T‑450/04 FT tvirtina, kad Komisija teisingai nusprendė, kad nuo
2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai nėra pagalba, ji pati prieštarauja savo pozicijai, išdėstytai bylos T‑444/04 ieškinyje.
Iš tikrųjų FT negali įstodama į bylą teigti, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnis teisėtas ir kartu prašyti ieškinyje panaikinti
minėtą straipsnį. Komisijos nuomone, būtų logiška, jei dėl šios įstojant į bylą išreikštos naujos pozicijos FT turėtų atsisakyti
savo ieškinio byloje T‑444/04.
Be to, Komisija ginčija, kad 2002 m. liepos 12 d. pareiškimą galėjo padaryti bet koks pagrindinis privatus akcininkas ir kad
jis buvo toks bendras ir sąlyginis, jog negali būti aiškinamas kaip paramos FT garantija. Komisija pabrėžė, jog Prancūzijos
valstybei buvo svarbu parodyti reitingų agentūroms ir finansų rinkoms, kad 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas yra privalomas
įsipareigojimas. Šiuo pareiškimu, taip pat tiesioginiu Prancūzijos valdžios ir reitingų agentūrų bendravimu buvo aiškiai siekiama
nuraminti rinkas ir išvengti FT skolų reitingo smukimo iki
junk bonds
kategorijos, ką ir patvirtina FT akcijų ir obligacijų kurso padidėjimas po minėto pareiškimo. Iš tikrųjų įsipareigojant nebuvo
laikomasi Bendrijos teisės normų valstybės pagalbos srityje (ginčijamo sprendimo 229 konstatuojamoji dalis). Galiausiai Komisija
atmeta teiginį, kad 2002 m. liepos 12 d. pareiškimu FT nebuvo suteikta jokio pranašumo. Šiuo pranešimu buvo siekiama iki 2002 m.
gruodžio mėn. išsaugoti FT reitingą patikimų investicijų kategorijoje ir neleisti smukti šiam reitingui iki
junk bond
kategorijos (minėto sprendimo 219 ir paskesnės konstatuojamosios dalys).
Dėl antrojo bendrovių
Bouygues
pagrindo
Komisija mano pakankamai motyvavusi savo požiūrį, jog negalėjo daryti išvados, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai
savaime yra valstybės pagalba (visų pirma žr. ginčijamo sprendimo 188, 189, 215 ir 217–230 konstatuojamąsias dalis). Komisijos
nuomone, ginčijamo sprendimo motyvai nėra prieštaringi arba nepakankami, nes bendrovės
Bouygues
painioja pareigos motyvuoti kontrolę su akivaizdžios klaidos kontrole.
Dėl papildomų Komisijos argumentų, pateiktų atsakant į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus
Atsakydama į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus Komisija iš esmės daro nuorodą į ginčijamo sprendimo 188 ir 214–216 konstatuojamosiose
dalyse išdėstytus samprotavimus, taip pat per administracinę procedūrą gautus arba užsakytus ir išanalizuotus teisinius ir
ekonominius tyrimus, daugelyje kurių buvo padaryta išvadą apie nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų privalomąjį pobūdį.
Taip pat Komisija padarė išvadą, kad remdamasi tik šiais pareiškimais ji negali „nepaneigiamai konstatuoti pagalbos fakto“,
nes sunku vienareikšmiškai nustatyti, kad jais bent potencialiai buvo įsipareigota valstybės ištekliais. Iš tikrųjų ekspertų
atliktuose tyrimuose buvo pateikti gana prieštaringi šių pareiškimų vertinimai pagal Prancūzijos civilinę, komercinę ir administracinę
teisę, taip pat sudėtingos ir ginčytinos teisinės koncepcijos pagal Prancūzijos teismų praktiką ir teoriją. Šios analizės
rezultatas trumpai aprašytas ginčijamo sprendimo 216–218 konstatuojamosiose dalyse.
Tačiau Komisija neneigia, jog tam tikrais nacionalinės teisės elementais galima iš esmės patvirtinti teiginį, kad nuo 2002 m.
liepos mėn. padarytais pareiškimais Prancūzijos valstybė vienašališkai įsipareigojo, t. y. teiginį, kuris nėra akivaizdžiai
nepagrįstas. Šiuo klausimu Komisija nurodo du Prancūzijos Kasacinio teismo sprendimus. Vis dėlto, ypač atsižvelgiant į 2003 m.
liepos 22 d. aplinkraštį (žr. šio sprendimo 167 punktą), kuriame primenama, jog Prancūzijos valstybės finansiniai įsipareigojimai
gali būti numatyti tik Biudžeto įstatyme, už kurį balsavo Nacionalinė Asamblėja, šie sprendimai nėra tiesiogiai perkeliami
į Prancūzijos administracinę teisę. Be to, iš per administracinę procedūrą išsakytų FT priekaištų dėl 2004 m. kovo 22 d. ataskaitos
matyti, kad pagal Prancūzijos administracinę teisę Prancūzijos valstybė nepadarė jokios klaidos. Be to, Komisijos nuomone,
net jei 2004 m. kovo 22 d. ataskaitoje buvo nuspręsta, kad Prancūzijos valstybės garantija, kaip įsipareigojimas pasiekti
konkretų rezultatą, kyla iš 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo, toje pačioje ataskaitoje buvo pripažinta, jog sunku nustatyti,
ar Prancūzijos valstybė nuo minėto momento ketino dalyvauti FT kapitalo didinime, nes, jos nuomone, įsipareigota buvo 2002 m.
rugsėjo 13 dieną (2004 m. kovo 22 d. ataskaitos 62 punktas).
Komisija primena savo požiūrį dėl apdairaus privataus investuotojo kriterijaus taikymo ir analizę to, kaip finansų rinkose
suvokti nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai, kurie buvo FT kapitalo didinimo ir gelbėjimo strategijos dalis. Dėl
šių aplinkybių ji nusprendė Prancūzijos valstybei ir FT netaikyti ypatingai griežto ir siauro itin prieštaringo nacionalinės
teisės klausimo aiškinimo. Tačiau nors Komisija nebuvo pakankamai tikra dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų apimties
pagal nacionalinę teisę tam, kad galėtų padaryti išvadą, jog jais buvo prisiimtas privalomas įsipareigojimas valstybės ištekliais,
ji galėjo nuspręsti, kad akcininko paskolos suteikimas apima tokį įsipareigojimą (ginčijamo sprendimo 219 konstatuojamoji
dalis). Iš to Komisija daro išvadą, kad atsižvelgdama į faktinį ir ekonominį nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų ir
akcininko paskolos ryšį ji gali pagrįstai juos vertinti kartu. Kadangi 2002 m. gruodžio mėn. šie pareiškimai įgavo konkrečią
formą patvirtinus akcininko paskolos projektą, t. y. vienintelę priemonę, apie kurią Prancūzijos Respublika pranešė, buvo
nustatyta, pirma, kad Prancūzijos valstybės įsipareigojimas tapo neatšaukiamas, antra, kad jis neatitinka privataus investuotojo
kriterijaus. Todėl klausimas, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra pagalba, nebesvarbus.
2.     Bendrojo Teismo vertinimas
a)     Dėl pagalbos sąvokos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį
Dėl klausimo, ar Komisija teisingai aiškina pagalbos sąvoką, visų pirma reikia priminti, kad pagal EB 87 straipsnio 1 dalį
„valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba
tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su bendrąja rinka, kai ji daro įtaką
valstybių narių tarpusavio prekybai“.
Pažymėtina, kad, kaip pripažinta teismo praktikoje, pagalbos sąvoka yra platesnė nei subsidijos, nes apima ne tik pozityviąsias
išmokas, kaip antai pati subsidija, bet ir priemones, įvairiais būdais mažinančias įmonei paprastai tenkančias mokestines
ir kitas finansines prievoles, kurios, nors ir nėra subsidijos tiesiogine šio žodžio prasme, yra panašaus pobūdžio ir turi
tokį patį poveikį (žr. 2003 m. gegužės 8 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija ir SIM 2 Multimedia prieš Komisiją
, C‑328/99 ir C‑399/00, Rink. p. I‑4035, 35 punktą ir 2006 m. birželio 15 d. Sprendimo
Air Liquide Industries Belgium
, C‑393/04 ir C‑41/05, Rink. p. I‑5293, 29 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Be to, teismo praktikoje pripažįstama, kad tik nauda, suteikta tiesiogiai ar netiesiogiai iš valstybinių išteklių, yra laikoma
valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Iš tikrųjų šioje nuostatoje įtvirtintas skirtumas tarp „valstybės suteiktos
pagalbos“ ir „iš valstybinių išteklių“ suteiktos pagalbos nereiškia, kad bet kokia valstybės suteikta nauda, nepaisant to,
ar ji finansuojama iš valstybinių išteklių, yra laikoma pagalba; juo tik siekiama į šią sąvoką įtraukti tiek tiesiogiai valstybės,
tiek per valstybės paskirtą ar įsteigtą viešąją ar privačią įstaigą suteikiamą naudą (2001 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
PreussenElektra
, C‑379/98, Rink. p. I‑2099, 58 punktas; 2003 m. kovo 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
, T‑228/99 ir T‑233/99, Rink. p. II‑435, 179 punktas ir 2006 m. gruodžio 12 d. Sprendimo
Asociación de Estaciones de Servicio de Madrid ir Federación Catalana de Estaciones de Servicio prieš Komisiją
, T‑95/03, Rink. p. II‑4739, 104 punktas).
Iš to darytina išvada, kad siekiant kvalifikuoti priemonę kaip EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytą valstybės pagalbą, be kita
ko, reikia, pirma, kad ji apimtų bet kokį pranašumą („bet kokia forma“), antra, kad šis pranašumas tiesiogiai ar netiesiogiai
būtų suteiktas iš valstybinių išteklių („valstybės narės arba iš jos valstybinių išteklių“).
Teismo praktikoje pagalbos sąvoka taip pat apibrėžiama atsižvelgiant į vienodo valstybinių ir privačių įmonių vertinimo principą
ir nurodoma, kad viešosios valdžios dalyvavimas didinant įmonės kapitalą, t. y. finansinis įnašas iš valstybinių išteklių,
vis dėlto nėra EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta valstybės pagalba, jei vyksta įprastomis rinkos sąlygomis. Šiuo atžvilgiu
reikia įvertinti, ar panašiomis aplinkybėmis privatus investuotojas, kuris dėl savo dydžio gali būti lyginamas su viešąjį
sektorių valdančiomis įstaigomis, būtų sumokėjęs tokį pat finansinį įnašą visų pirma atsižvelgdamas į turimą informaciją ir
įnašų mokėjimo dieną prognozuojamus pasikeitimus (213 punkte minėto Sprendimo
Italija ir SIM 2 Multimedia prieš Komisiją
37 ir 38 punktai). Be to, nors privataus investuotojo elgesys, su kuriuo turi būti lyginamas viešojo investuotojo, siekiančio
ekonomikos politikos tikslų, dalyvavimas, nebūtinai sutampa su paprasto investuotojo į kapitalą siekiant gauti pelną per daugmaž
trumpą laiką elgesiu, toks elgesys turi bent jau atitikti privataus holdingo arba privačių įmonių grupės, siekiančios struktūrinės,
globalios ar sektorinės politikos, elgesį norint ilgalaikio pelno (1994 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑42/93, Rink. p. I‑4175, 14 punktas ir 2008 m. gruodžio 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Componenta prieš Komisiją
, T‑455/05, Rink. p. II‑0000, 86 punktas).
Be to, kaip per posėdį pripažino šalys, taikant privataus investuotojo kriterijų būtinai preziumuojama, kad valstybės konkrečios
įmonės naudai patvirtintomis priemonėmis suteikiamas valstybės ištekliais garantuojamas pranašumas (šiuo klausimu žr. 214 punkte
minėto Sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
180 ir 181 punktus).
Dėl vykdytinos teisminės kontrolės ribų primintina, kad pagalbos sąvoka yra objektyvi, ir todėl nesant išskirtinių aplinkybių,
visų pirma susijusių su nagrinėjamų valstybės veiksmų sudėtingumu, valstybės pagalbos priemonės kvalifikavimas, kurį turi
atlikti ir Komisija, ir teismai, iš principo nepateisina plačios Komisijos diskrecijos. Plati diskrecija Komisijai suteikiama
tik įgyvendinant EB 87 straipsnio 3 dalį, pagal kurią nagrinėdama galimą tam tikrų valstybės priemonių suderinamumą su bendrąja
rinka, ji privalo atsižvelgti į sudėtingus ekonominius, socialinius, regioninius ir sektorinius vertinimus (šiuo klausimu
žr. 1998 m. sausio 27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Ladbroke Racing prieš Komisiją
, T‑67/94, Rink. p. II‑1, 52 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas pažymi, kad tokia valstybės pagalbos sąvoka, kokia apibrėžta Sutartyje, yra teisinė sąvoka
ir turi būti aiškinama vadovaujantis objektyviais kriterijais. Dėl šios priežasties teismas iš esmės privalo, atsižvelgdamas
tiek į jam pateiktas konkrečias ginčo aplinkybes, tiek į Komisijos atliktus techninius ar sudėtingus vertinimus, vykdyti visapusišką
kontrolę klausimu, ar priemonė patenka į EB 87 straipsnio 1 dalies taikymo sritį (2000 m. gegužės 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Prancūzija prieš Ladbroke Racing ir Komisiją
, C‑83/98 P, Rink. p. I‑3271, 25 punktas; 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
Chronopost prieš UFEX ir kt.
, C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑4777, 141 punktas ir 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
, C‑487/06 P, Rink. p. II‑0000, 111 punktas).
Remiantis būtent šiais principais reikia nustatyti, ar šiuo atveju Komisija teisingai pritaikė EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytą
pagalbos sąvoką.
Atsižvelgiant į ieškovių bylose T‑425/04, T‑444/04–T‑450/04, nurodytus kaltinimus, kurių dalis yra susijusi su akivaizdžiomis
vertinimo klaidomis, reikia išnagrinėti, pirma, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir 2002 m. gruodžio mėn.
akcininko paskolos projektu, vertinant juos atskirai arba kartu, FT buvo suteiktas vienas ar daugiau pranašumų. Atsakius teigiamai,
antra, reikia įvertinti, ar šie galimi pranašumai FT buvo suteikti dėl valstybinių išteklių pervedimo. Atsakius teigiamai,
trečia, reikia išnagrinėti, ar šie tariamai dėl valstybės išteklių gauti pranašumai buvo suteikti laikantis rinkos ekonomikos
sąlygomis veikiančio apdairaus privataus investuotojo kriterijaus.
b)     Dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir akcininko paskolos projektu suteikto pranašumo buvimo
Pirminės pastabos
Pirmiausia reikia išnagrinėti, ar ginčijamame sprendime Komisija nustatė vieną ar daugiau pranašumų, susijusių su nuo 2002 m.
liepos mėn. pareiškimais, ir kokia apimtimi. Turint omenyje glaudų pranašumo kriterijaus ir valstybės išteklių pervedimo kriterijaus
ryšį reikia atsižvelgti į visus minėtame sprendime šiuo klausimu išdėstytus samprotavimus.
Primintina, kad ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje akcininko paskolą, skirtą FT 9 mlrd. EUR kredito linijos forma, kaip antai
kylančią iš nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų konteksto, t. y. pareiškimų, kurie buvo padaryti iki pranešimo apie
akcininko paskolos projektą 2002 m. gruodžio 4 dieną, Komisija pripažino EB 87 straipsnio 1 dalyje numatyta pagalba.
Pagrįsdama šią išvadą Komisija iš esmės konstatavo, kad nuo 2002 m. liepos mėn. pareiškimais, padarytais tuo metu, kai FT
buvo susidūrusi su didelių trumpalaikių įsiskolinimų sukelta finansine krize, Prancūzijos valdžiai pavyko pasiekti, jog FT
atgautų finansinių rinkų pasitikėjimą ir galėtų paimti naujų kreditų, ir tai padėjo vėlesnių FT sanavimo ir refinansavimo
priemonių, įskaitant akcininko paskolos projektą, pagrindus. Šiuo klausimu Komisija iš esmės nusprendė, kad vertinant šiuos
pareiškimus ir priemones, kurios yra Prancūzijos valstybės vykdomo nuolatinio FT gelbėjimo proceso dalis, kartu, jos neatitinka
rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio apdairaus privataus investuotojo kriterijaus, nes privatus investuotojas nebūtų padaręs
tokių remiančių pareiškimų krizės, kokioje 2002 m. liepos mėn. buvo FT, sąlygomis. Taigi situacija rinkoje buvo „paveikta“
pareiškimais, dėl kurių atsirado akcininko paskolos projektas, kuris savo ruožtu negalėjo būti priimtas nesant šių pareiškimų
finansų rinkose padaryto poveikio (žr. ginčijamo sprendimo 225–230 konstatuojamąsias dalis).
Kalbėdama konkrečiai apie iš valstybės išteklių suteikiamo pranašumo sąvoką Komisija iš esmės mano, kad net jei nuo 2002 m.
liepos mėn. padarytus pareiškimus galima būtų pripažinti pagalba, nes jais buvo padaryta įtaka rinkoms ir suteiktas pranašumas
FT, tai nebūtinai reiškia, kad jie galėjo būti „bent potencialiai“ susiję su įsipareigojimu „valstybės ištekliais“ (ginčijamo
sprendimo 188 konstatuojamoji dalis). Ginčijamo sprendimo 189 konstatuojamojoje dalyje Komisija pažymėjo neturinti pakankamai
faktų, kad galėtų neginčijamai įrodyti pagalbos buvimą remdamasi šiuo „novatorišku“ teiginiu. Tačiau ji manė galinti konstatuoti
pagalbos faktą atsižvelgdama į su akcininko paskolos projektu susijusį pranašumą ir įsipareigojimą valstybės ištekliais, vertindama
juos kartu su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais (ginčijamo sprendimo 190 konstatuojamoji dalis).
Ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamojoje dalyje konstatuota, kad „akcininko paskola <...> FT suteikiamas pranašumas, nes
dėl jos FT gali padidinti savo finansavimo galimybes ir nuraminti rinkas dėl savo pajėgumo vykdyti prievoles“. Nors susitarimas
dėl paskolos pasirašytas nebuvo, „rinkai sudarytas įspūdis, kad toks avansas egzistuoja“, galėjo suteikti FT pranašumą, nes
rinka jos finansinę būklę ėmė vertinti kaip patikimesnę, o tai galėjo turėti įtakos FT skolinimosi sąlygoms.
Dėl įsipareigojimo valstybės ištekliais kriterijaus ginčijamo sprendimo 195 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodo, pirma,
kad „tuo, jog pranašumo priežastis – valstybės įsipareigojimas, kurį įgyvendinant gali būti, bet ne iš karto, naudojamos valstybės
lėšos, neatmetamas faktas, kad šis pranašumas suteiktas iš valstybės išteklių“, antra, remdamasi 2002 m. gegužės 16 d. Teisingumo
Teismo sprendimu
Prancūzija prieš Komisiją
, vadinamuoju „Stardust“ (C‑482/99, Rink. p. I‑4397, 36 punktas), jog „tam, kad <...> suteiktas pranašumas būtų laikomas valstybės
pagalba, <...> nebūtina bet kuriuo atveju nustatyti valstybės lėšų pervedimo fakto“. Taigi, Komisijos nuomone, remiantis šia
teismo praktika net pranašumas, įgytas sukuriant papildomą potencialią naštą valstybės lėšoms, gali būti laikomas valstybės
pagalba (1998 m. gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ecotrade
, C‑200/97, Rink. p. I‑7907, 43 punktas ir 2000 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EPAC prieš Komisiją
, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 80 punktas).
Pagal ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamąją dalį pranešimas apie skiriamą akcininko paskolą kartu su įvykdytomis išankstinėmis
šios priemonės įgyvendinimo sąlygomis, rinkos susidarytas įspūdis, kad ši paskola iš tiesų buvo skirta, ir galiausiai ERAP
parafuota ir pasirašyta bei FT išsiųsta paskolos sutartis sukūrė „papildomą potencialią naštą (Prancūzijos) valstybei“, kurios
pakanka siekiant padaryti išvadą apie „potencialų įsipareigojimą valstybės ištekliais“. Anot Komisijos:
„Iš tiesų, kadangi šis dokumentas buvo sutartimi pateiktas pasiūlymas, kol jis neatšauktas, FT bet kada galėjo jį pasirašyti
ir įgyti teisę nedelsiant gauti 9 mlrd. EUR. Todėl (Prancūzijos) valstybė <...> privalėjo FT <...> skirti atitinkamą išteklių
sumą.“
Antruoju ir trečiuoju bylose T‑425/04 ir T‑444/04 nurodytais pagrindais Prancūzijos Respublika ir FT iš esmės tvirtina, kad
nei pareiškimai apie paramą, nei akcininko paskolos projektas atskirai neatitinka pagalbos sąvokai keliamų reikalavimų ir,
be kita ko, valstybės ištekliais suteikiamo pranašumo kriterijaus ir kad neįmanoma įvertinti šių priemonių kartu tam, kad
galima būtų padaryti išvadą, jog Prancūzijos valstybės elgesys neatitinka apdairaus privataus investuotojo kriterijaus. Iš
tiesų Komisijos požiūris yra prieštaringas, nes ji pati pripažino, jog atskirai nei minėti pareiškimai, nei akcininko paskola
nėra valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Bet kuriuo atveju pareiškimai apie paramą negali būti kvalifikuojami
kaip kategoriškas Prancūzijos valstybės įsipareigojimas, kuriuo FT suteikiamas pranašumas ir kuris yra susijęs su valstybės
ištekliais.
Atvirkščiai, kaip pirmąjį pagrindą byloje T‑450/04 bendrovės
Bouygues
iš esmės nurodo, kad Komisijos ginčijamas sprendimas nebuvo nepakankamas dėl to, kad ji nepripažino kiekvieno nuo 2002 m.
liepos mėn. padaryto pareiškimo atskira valstybės pagalba. Iš tikrųjų kiekvienas iš šių pareiškimų atitinka bendrus valstybės
pagalbos sąvokai keliamus reikalavimus, įskaitant valstybės ištekliais suteikiamo pranašumo reikalavimą.
Dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais suteikiamo pranašumo
Iš šio sprendimo 213 punkte cituotos teismo praktikos matyti, jog pranašumo sąvoka reiškia, kad dėl valstybės dalyvavimo turi
pagerėti pranašumo gavėjos ekonominė ir (arba) finansinė padėtis, ji gali net praturtėti, pavyzdžiui, sumažinus sąnaudas,
kurias pranašumo gavėja paprastai patiria.
Todėl reikia nustatyti, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir 2002 m. gruodžio 4 d. akcininko paskola savaime
buvo suteiktas toks pranašumas FT.
Šiuo atžvilgiu reikia atskirti, pirma, galimą pranašumą, kuriuo FT palengvinama prieiga prie finansų rinkų ir sumažinamos
refinansavimo sąnaudos ir, antra, tariamą teigiamą šių pareiškimų poveikį FT akcijų ir obligacijų kursui.
Dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų poveikio FT prieigai prie finansų rinkų ir refinansavimo sąnaudoms darytina
išvada, jog Komisija ginčijamame sprendime pakankamai įrodė, kad dėl šių pareiškimų FT gavo apčiuopiamos naudos, nes jie leido
FT atgauti finansų rinkų pasitikėjimą, sudarė jai sąlygas lengviau ir mažesnėmis sąnaudomis gauti naujų kreditų 15 mlrd. EUR
trumpalaikėms skoloms refinansuoti ir galiausiai padėjo stabilizuoti labai nestabilią finansinę padėtį, kuri 2002 m. birželio
ir liepos mėn. buvo iš esmės pablogėjusi.
Konkrečiai kalbant, iš šio sprendimo 33–50 punktuose pateikto trumpo ginčijamo sprendimo aprašymo matyti, kad Komisija surinko
visus įrodymus, patvirtinančius, jog po 2002 m. liepos mėn. 12 d. ir paskesnių pareiškimų, taip pat po 2002 gruodžio 4 d.
pranešimo apie akcininko paskolą reitingų agentūros suteikė FT palankesnį reitingą nei tas, kurį jos buvo suteikusios arba
numačiusios suteikti atsižvelgdamos į jos finansinę krizę, ypač į
spread inversion
ir atitinkamą jos obligacijų ir akcijų kurso smukimą, kaip antai nustatytą 2002 m. birželio ir liepos mėnesiais (žr. šio
sprendimo 34 punktą).
Iš tikrųjų iš buvusio ir naujojo FT PGD, reitingų agentūrų, taip pat
Deutsche Bank
pastabų matyti, kad dėl minėtų agentūrų suteikto arba anksčiau numatyto suteikti reitingo FT būtų užkirstas kelias į kapitalo
rinkas, o tai būtų sutrukdę jai refinansuoti trumpalaikes skolas ir vėl patekti į šias rinkas galima būtų tik išsaugojus palankesnį
reitingą, o tai savo ruožtu tapo įmanoma po 2002 m. liepos mėn. pareiškimo (žr. šio sprendimo 37–43 ir 47 punktus). Atsižvelgiant
į šio sprendimo 45–48 punktuose išdėstytus samprotavimus, Komisija pakankamai įrodė, kad 2002 m. rugsėjo, spalio ir gruodžio
mėn. pareiškimai taip pat turėjo teigiamos įtakos reitingų agentūrų sprendimams išsaugoti FT reitingą ir padidino finansų
rinkų pasitikėjimą bei leido FT vėl valdyti savo trumpalaikius įsiskolinimus ir palankiomis sąlygomis pasiskolinti.
Nesant reikalo išsamiai detalizuoti poveikio, kurį šie pareiškimai kartu ar atskirai padarė finansų rinkoms, darytina išvada,
kad bet kuriuo atveju visi kartu šie pareiškimai turėjo lemiamos įtakos reitingų agentūrų reakcijai ir kad ši reakcija vėliau
turėjo lemiamos įtakos FT įvaizdžio pagerėjimui investuotojų ar kreditorių akyse, taip pat finansų rinkų dalyvių, vėliau dalyvavusių
refinansuojant FT, elgesiui. Įvairių šių veiksnių ryšys įrodytas visų pirma tuo, kad 2002 m. rugsėjo mėn. grupė plane
Ambition 2005
dalyvavusių bankų susiejo savo dalyvavimą didinant FT kapitalą su sąlyga, kad būtų išsaugotas dabartinis
Moody’s
ir S & P reitingas (žr. šio sprendimo 44 punktą). Be to, reaguodama į 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimą apie akcininko paskolą
2002 gruodžio 17 d. S & P patvirtino, kad, pirma, Prancūzijos valdžios institucijų parama FT, apie kurią buvo nuolat kalbama
nuo 2002 m. liepos mėn., buvo svarbiausias veiksnys, dėl kurio FT reitingas liko patikimų investicijų kategorijoje ir, antra,
kad pranešimas apie minėtą akcininko paskolos projektą įrodė šią paramą ir stiprų FT kreditorių palaikymą (žr. ginčijamo sprendimo
58 konstatuojamąją dalį, taip pat 52 ir 53 išnašas). Taigi turint omenyje minėtą S & P pastabą, Komisija galėjo pagrįstai
daryti išvadą, kad šių nuo 2002 m. liepos mėn. pasikartojančių pareiškimų apie paramą naudingas poveikis tęsėsi iki 2002 m.
gruodžio mėnesio (taip pat žr. šio sprendimo 48 punkte minėtas 2003 m. vasario mėn.
Moody’s
pastabas ir šio sprendimo 37 punkte minėtą
Deutsche Bank
ataskaitą).
Be to, konstatuotina, kad remiantis kreditų suteikimą ir refinansavimą kapitalo rinkose reguliuojančiais principais, kaip
antai primintais ginčijamo sprendimo 28 ir paskesnėse konstatuojamosiose dalyse, įmonės reitingas ir atitinkamai jai suteiktų
kreditų negrąžinimo rizika turi lemiamos reikšmės apskaičiuojant refinansavimo sąnaudas, kurias turi patirti ši įmonė visų
pirma mokėdama palūkanas už naujų obligacijų emisiją. Iš to darytina išvada, kad kuo didesnė įsipareigojimų neįvykdymo rizika,
tuo sunkiau ir brangiau refinansuoti nagrinėjamus kreditus kapitalo rinkose. Kitaip tariant, bet koks teigiamas poveikis įmonės
reitingui, kad ir padarytas investuotojų pasitikėjimą galinčiais nulemti arba sustiprinti viešais pareiškimais, iš karto turi
įtakos sąnaudoms, kurias ši patirtų skolindamasi kapitalo rinkose. Šiuo klausimu Komisija daro nuorodą į FT dokumentą, kurio
svarbos neginčija nei Prancūzijos Respublika, nei FT ir kuriame pateikiama prielaida, kad S & P ir
Moody’s
sumažinus FT ilgalaikės skolos reitingą metinės palūkanos automatiškai padidėtų maždaug 75 mln. EUR (žr. ginčijamo sprendimo
222 konstatuojamąją dalį ir 148 išnašą).
Be to, pažymėtina, jog Komisija taip pat įrodė, kad Prancūzijos valdžios institucijos ne tik galėjo numatyti priežastinį ryšį
tarp nuo 2002 m. padarytų pareiškimų, FT reitingo išsaugojimo ir palankių sąlygų gauti naujų kreditų sudarymo, įskaitant refinansavimo
sąnaudų sumažinimą, bet ir planavo jį. Iš tikrųjų, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 38 ir 212 konstatuojamųjų dalių, jau
2002 m. liepos 12 d. pareiškimo dieną Prancūzijos valdžios institucijos susisiekė su reitingų agentūromis, pavyzdžiui, S & P
(žr. šio sprendimo 35 ir 37 punktus), norėdamos informuoti jas apie savo ketinimus, kad būtų skubiai atgautas rinkos pasitikėjimas
ir neleista FT reitingui nusmukti iki
junk bond
kategorijos. Prancūzijos Respublika ir FT šios aplinkybės taip pat neginčija, o tik pažymi, kad toks požiūris atitinka apdairaus
privataus investuotojo kriterijų.
Todėl dėl teigiamo ir stabilizuojančio poveikio FT reitingui, kurį tiesiogiai nulėmė nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai
ir Prancūzijos valdžios institucijų valia, FT įgijo finansinį pranašumą ir sustiprino savo ekonominę padėtį. Remdamasi vien
šiuo konstatavimu Komisija gali daryti išvadą, kad FT buvo suteiktas pranašumas EB 87 straipsnio 1 dalies prasme, kurio net
nereikia apskaičiuoti.
Todėl reikia atmesti Prancūzijos Respublikos ir FT argumentus, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais nepadarytas
poveikis rinkoms ir nesuteiktas pranašumas FT.
Esant šioms aplinkybėms nebūtina priimti sprendimo dėl klausimo, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais buvo suteiktas
pranašumas FT ir ar jie turėjo teigiamos įtakos jos akcijų ir obligacijų kursui.
Dėl akcininko paskolos projekto suteikiamo pranašumo
Reikia išnagrinėti, ar vien dėl akcininko paskolos, kuri taip ir liko FT nepasirašytos sutarties projekto stadijoje ir niekada
nebuvo suteikta, FT įgijo atskirą ir papildomą pranašumą, palyginti su apibūdintu šio sprendimo 235–237 punktuose. Šiuo klausimu
primintina, kad, kaip pažymėta nurodytuose punktuose, Komisija pakankamai įrodė, jog 2002 m. gruodžio 4 d. Prancūzijos valdžios
institucijoms viešai paskelbus akcininko paskolos projektą, vertinant jį kartu su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais,
FT buvo suteiktas pranašumas, nes šie pranešimai nulėmė teigiamą finansų rinkų dalyvių reakciją ir todėl pagerėjo FT refinansavimo
sąlygos.
Dėl klausimo, ar, palyginti su paminėtu pranašumu, dėl akcininko paskolos projekto suteikiamas atskiras ir papildomas pranašumas,
darytina nuoroda visų pirma į ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamąją dalį, kurioje nurodoma, kad nors FT nepasirašė akcininko
paskolos sutarties ir todėl ji nebuvo įvykdyta, visgi ja buvo suteiktas pranašumas FT, nes dėl šios sutarties ši galėjo padidinti
savo lėšas, nuraminti rinką dėl savo pajėgumo vykdyti būsimas prievoles, taip pat ji turėjo įtakos FT skolinimosi sąlygoms.
Iš tikrųjų „rinkai buvo sudarytas įspūdis, kad tokia paskola egzistuoja, todėl tai galėjo suteikti FT pranašumą, nes rinka
(jos) finansinę būklę ėmė vertinti kaip patikimesnę“.
Tačiau, kadangi Komisija prilygina minėtą pranašumą rinkos nuraminimui ir tretiesiems asmenims sudarytam įspūdžiui, kad FT
suteikta akcininko paskola, toks pranašumas aiškiai painiojamas su pranašumu, kurį suteikė nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti
pareiškimai, ir ypač su 2002 m. gruodžio 4 d. akcininko paskolos projekto suteikiamu pranašumu, kuris jau padarė tokį poveikį
finansų rinkoms ir pagerino FT skolinimosi sąlygas (žr. šio sprendimo 235–237 punktus).
Iš tiesų atrodo neįmanoma, kad akcininko paskolos projektas, kuris yra ERAP pasirašytos, parafuotos ir FT išsiųstos sutarties
dalykas, galėtų, kaip ir 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimas apie jį, daryti tapatų arba bent panašų poveikį šioms rinkoms. Atsakydama
per posėdį į Bendrojo Teismo klausimą pati Prancūzijos Respublika nurodė, ir tai buvo pažymėta teismo posėdžio protokole,
kad apie 2002 m. gruodžio 20 d. ERAP išsiųstą FT akcininko paskolos sutartį visuomenė nebuvo informuota atskiru su 2002 m.
gruodžio 4 d. akcininko paskolos projektu nesusijusiu pranešimu. Taigi nesant tokio pranešimo, ir tai FT patvirtino per posėdį,
tretiesiems asmenims nebuvo sudarytas ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamojoje dalyje paminėtas „įspūdis“, kad akcininko
paskola suteikta, kurį galėjo konkrečiai sudaryti minėtos akcininko paskolos sutarties išsiuntimas. Ginčijamo sprendimo 112 išnašoje
nurodyta
Moody’s
reakcija negalima užginčyti šio vertinimo, nes ši reakcija pasireiškė jau 2002 m. gruodžio 9 d., t. y. kaip atsakas į 2002 m.
gruodžio 4 d. pareiškimą ir bet kuriuo atveju iki 2002 m. gruodžio 20 d., kai ERAP išsiuntė FT akcininko paskolos sutartį.
Tas pats pažymėtina apie ginčijamo sprendimo 58 konstatuojamojoje dalyje bei 52 ir 53 išnašose nurodytą S & P 2002 m. gruodžio
17 d. reakciją.
Atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą Komisija vis dėlto per posėdį tvirtino visada maniusi, jog pats akcininko paskolos projektas
ir jo pateikimas yra papildomas ir atskiras pranašumas FT (taip pat žr. šio sprendimo 196 punktą), nes išsiuntus FT 2002 m.
gruodžio 20 d. pasirašytą sutartį ši įgijo galimybę pasirašyti ją ir vienašališkai bei besąlygiškai gauti akcininko paskolą.
Ekonominiu požiūriu ši galimybė gauti 9 mlrd. EUR kredito liniją, priklausanti tik nuo jos gavėjos noro, yra atskiras pranašumas,
palyginti su suteikiamu 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimu apie akcininko paskolos projektą. Per posėdį FT užginčijo tokį vertinimą
ir padarė nuorodas į ginčijamo sprendimo 188 ir 190 konstatuojamąsias dalis.
Todėl reikia nustatyti, pirma, ar Komisijos argumentas pakankamai pagrįstas ginčijamame sprendime.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 194 konstatuojamojoje dalyje nurodoma aplinkybė, jog akcininko paskola FT
suteikiamas pranašumas, „nes dėl jo ji gali padidinti savo lėšas“. Nors tokia išvada yra pakankamai neaiški, trumpa ir tiesiogiai
susijusi su šio sprendimo 245 punkte minėto pranašumo aprašymu, vis dėlto minėto sprendimo 196 konstatuojamosios dalies antrame
ir trečiame sakiniuose, kuriuose, tiesa, daroma nuoroda į valstybės išteklių pervedimo kriterijų, be kita ko, pažymima: kadangi
akcininko paskolos sutartis „buvo sutartimi pateiktas pasiūlymas, kol jis neatšauktas, FT bet kada galėjo jį pasirašyti ir
įgyti teisę nedelsiant gauti 9 mlrd. EUR“, ir todėl Prancūzijos valstybė „privalėjo FT naudai skirti per ERAP atitinkamą lėšų
sumą“. Galiausiai minėto sprendimo 197 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, jog reikia išnagrinėti, ar „taip FT įgytas
pranašumas“ atitinka apdairaus privataus investuotojo kriterijų ir ar jis nedaro poveikio konkurencijai bei valstybių narių
tarpusavio prekybai.
Iš to matyti, kad nors ginčijamame pranešime yra neaiškumų, kiek tai susiję su skirtumu tarp įvairių vieno ar kelių aptariamų
pranašumų sudėtinių dalių, vis dėlto jame minimaliai aiškiai ir tiksliai parodoma, kad, Komisijos nuomone, išsiuntus FT akcininko
paskolos sutartį ši įgijo papildomą ir atskirą pranašumą, palyginti su aprašytu šio sprendimo 235–237 punktuose.
Taip pat reikia įvertinti, ar Komisija teisiniu požiūriu pakankamai įrodė, kad vien FT turima galimybė vienašališkai ir besąlygiškai
pasinaudoti akcininko paskolos sutartyje numatyta 9 mlrd. EUR kredito linija jau yra jos pranašumas, net jei ji niekada nebuvo
pasirašiusi sutarties projekto ir jo nevykdė.
Šiuo klausimu FT, kuri ginčija tokio pranašumo buvimą, vykstant posėdžiui pakartojo, jog atsisakė pasirašyti akcininko paskolos
sutartį dėl joje numatytų pernelyg griežtų sąlygų ir dėl to, kad, bet kuriuo atveju, ji teikia pirmenybę skolų refinansavimui
obligacijų rinkoje.
Primintina, jog remdamasi objektyviais kriterijais Komisija privalo įrodyti, kad visi EB 87 straipsnio 1 dalies sąvokai keliami
reikalavimai, įskaitant pranašumo buvimą, įvykdyti (šio sprendimo 219 punkte minėto Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
111 punktas) atsižvelgiant į ekonomines nagrinėjamos priemonės pasekmes (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 219 punkte minėto
Sprendimo
Chronopost prieš UFEX ir kt.
123 punktą ir 214 punkte minėto Sprendimo
Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
180 punktą).
Tačiau konstatuotina, kad ginčijamo sprendimo 196 konstatuojamojoje dalyje kvalifikavusi akcininko paskolos sutarties išsiuntimą
kaip „sutartimi pateiktą pasiūlymą“, kurį FT galėjo „bet kada“ priimti ir taip įgyti „teisę nedelsiant gauti 9 mlrd. EUR“,
Komisija, kuriai tenka įrodinėjimo našta, nenustatė ir neįrodė galimo šio pasiūlymo nulemto FT ekonominės padėties pagerėjimo,
palyginti su padėtimi, kurioje ši buvo, t. y. po to, kai atsirado galimybė refinansuoti savo skolas 9 mlrd. EUR suma obligacijų
rinkoje tuo metu buvusiomis sąlygomis.
Taigi remdamasi vien vienašališku valstybės pasiūlymu suteikti tam tikro dydžio kredito liniją Komisija negali daryti prielaidos,
kad šis pasiūlymas sukelia palankesnes ekonomines pasekmes gavėjui ir neatsižvelgti į nagrinėjamos paskolos sutarties vykdymo
sąlygas, o ypač į sąlygas, susijusias su minėtos paskolos suteikimu ir grąžinimu, juo labiau, kad gavėjas nepriėmė šio pasiūlymo,
o tik refinansavo savo skolas rinkoje egzistavusiomis sąlygomis. Kitaip, net objektyviai nepalankesnes sąlygas, kaip antai
didesnes palūkanų normas ir trumpesnius, palyginti su siūlomais rinkoje, grąžinimo terminus numatanti sutartis turėtų būti
laikoma pranašumu pagal EB 87 straipsnio 1 dalį motyvuojant tik tuo, kad viešasis kreditorius paskelbė apie savo ketinimą
pervesti gavėjui tam tikrą sumą.
Iš tikrųjų toks požiūris neatitinka Komisijos pareigos remiantis objektyviais, pakankamai pagrįstais ir išsamiais įrodymais
įrodyti, jog egzistuoja pranašumas pagal EB 87 straipsnio 1 dalį (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 219 punkte minėto Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
111 punktą; šiuo klausimu taip pat žr. šio sprendimo 214 punkte minėto Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tribunal Westdeutsche Landesbank Girozentrale ir Land Nordrhein-Westfalen prieš Komisiją
180 punktą ir 2008 m. birželio 26 d. Sprendimo
SIC prieš Komisiją
, T‑442/03, Rink. p. II‑1161, 126 punktą). Pirma, dėl tokio požiūrio negali būti įvertintas visas nagrinėjamas paskolos pasiūlymas
ir jo ekonominis kontekstas, antra, dėl tokio požiūrio neatsižvelgiama į tikrąsias ir galbūt neigiamas ekonomines pasekmes,
kurių gali kilti gavėjui dėl šio pasiūlymo, taip pat į šio norą jį priimti.
Šiomis aplinkybėmis manytina, jog Komisija, remdamasi vien ERAP sutartimi pateikto pasirašyto pasiūlymo faktu, negalėjo daryti
išvados, kad juo buvo suteiktas papildomas ir atskiras pranašumas FT EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
Vis dėlto ginčijamas sprendimas negali būti panaikintas dėl aplinkybės, kad Komisija teisiškai pakankamai neįrodė papildomo
ir atskiro pranašumo, suteikiamo dėl paties akcininko paskolos projekto (šiuo klausimu žr. šio sprendimo 159 punkte minėto
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tribunal Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją
49 punktą ir nurodytą teismo praktiką bei 2005 m. spalio 19 d. Sprendimo
Freistaat Thüringen prieš Komisiją
, T‑318/00, Rink. p. II‑4179, 191 punktą ir nurodytą teismo praktiką).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, konstatuotina, jog Komisija pakankamai įrodė, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais
ir 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimu apie akcininko paskolą, vertinant juos kartu, FT buvo suteiktas pranašumas EB 87 straipsnio
1 dalies prasme, kurio net nereikia apskaičiuoti.
Esant šioms aplinkybėms, reikia atmesti Prancūzijos Respublikos ir FT argumentą, jog Komisija neturėjo teisės daryti išvados,
kad pranašumas buvo suteiktas vien nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, nes, pirma, šio pranašumo negalima nustatyti
atsižvelgiant į kitų įvykių ir pačios FT per 2002 m. antrą pusmetį įgyvendintų priemonių teigiamą poveikį, ir, antra, 2004 m.
balandžio 28 d. ataskaitoje neišnagrinėtas ir nenustatytas konkretus pranašumo, suteikiamo dėl visų šių pareiškimų, pobūdis
ir jo vertinė išraiška.
Todėl reikia išnagrinėti, ar ankstesniuose punktuose nustatytas pranašumas yra susijęs su valstybės išteklių pervedimu pagal
EB 87 straipsnio 1 dalį.
c)     Dėl valstybės išteklių pervedimo fakto
Pirminės pastabos
Iš šio sprendimo 214 ir 215 punktuose išdėstytų samprotavimų matyti, kad 234–259 punktuose nustatytas pranašumas suteikiamas
dėl valstybės išteklių pervedimo. Šis ryšio tarp nustatyto pranašumo ir įsipareigojimo valstybės ištekliais reikalavimas iš
principo reiškia, kad minėtas pranašumas turi būti glaudžiai susijęs su atitinkama valstybės biudžetui tenkančia našta arba
su pakankamai konkrečia ekonomine rizika šiam biudžetui, kylančia dėl valstybės prisiimtų teisiškai privalomų įsipareigojimų
(šiuo klausimu žr. 1993 m. kovo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Sloman Neptun
, C‑72/91 ir C‑73/91, Rink. p. I‑887, 21 punktą; 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 27 punktą; šio sprendimo 214 punkte minėto Sprendimo
PreussenElektra
58 punktą ir generalinio advokato F. G. Jacobs išvados šioje byloje, Rink. p. I‑2103, 115–117 punktus).
Primintina, kad šiuo atveju šalys nesutaria dėl klausimo, ar būtent nuo 2002 m. padarytuose pareiškimuose, dėl kurių Komisija
teisingai nustatė, jog jais suteikiamas pranašumas FT, numatytas valstybės išteklių pervedimas. Nors Prancūzijos Respublika
ir FT ginčija, jog valstybės ištekliai buvo pervesti, bendrovės
Bouygues
tvirtina, kad kiekviename iš šių pareiškimų yra įsipareigojimas minėtais ištekliais arba remiantis Prancūzijos valstybės prisiimtais
teisiškai privalomais įsipareigojimais, arba dėl pakankamai konkrečios ir nedelsiant atsirandančios ekonominės rizikos valstybei,
dėl ko ši tampa finansiškai atsakinga, nesvarbu kokia forma, už FT skolas bendrovėms
Bouygues
, jos akcininkams ir kreditoriams.
Ginčijamame sprendime Komisija pirmiausia rėmėsi prielaida, jog tam, kad būtų taikoma EB 87 straipsnio 1 dalis, pakanka tik
valstybės išteklių pervedimo galimybės. Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo 195–197 konstatuojamosiose dalyse ji nurodė:
„195) Dėl valstybės lėšų įpareigojimo sąlygos Komisija pažymi, kad tai, jog pranašumo priežastis – valstybės įsipareigojimas,
kurį įgyvendinant gali būti, bet ne iš karto, naudojami valstybės ištekliai, neatmeta fakto, kad šis pranašumas yra suteiktas
naudojant valstybės išteklius. „Čia reikėtų <...> pabrėžti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką tam, kad vienai ar kelioms
bendrovėms suteiktas pranašumas būtų laikomas valstybės pagalba, kaip apibrėžta EB sutarties 87 straipsnio 1 dalyje, būtina
bet kuriuo atveju nustatyti valstybės išteklių pervedimo faktą“ (113 išnaša: Sprendimo „Stardust“ 36 punktas; taip pat žr.
1994 m. kovo 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Banco Exterior de España
, C‑387/92, Rink. p. I‑877, 14 punktą ir 1999 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Italija prieš Komisija
, C‑6/97, Rink. p. I‑2981, 16 punktą). Tad net pranašumas, įgytas sukuriant galimą papildomą naštą valstybės ištekliams, gali
būti laikomas valstybės pagalba, jei daro neigiamą įtaką konkurencijai ir mainams tarp valstybių narių (114 išnaša: 1998 m.
gruodžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ecotrade
, C‑200/97, Rink. p. I‑7907, 43 punktas ir 2000 m. birželio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
EPAC prieš Komisiją
, T‑204/97 ir T‑270/97, Rink. p. II‑2267, 80 punktas).
196) Priešingai, nei tvirtina Prancūzijos vyriausybė ir FT, Komisija pažymi, jog galimą papildomą naštą valstybės ištekliams
sukūrė pranešimas apie skiriamą akcininko paskolą, lydimas įvykdytų išankstinių šios priemonės įgyvendinimo sąlygų <...>,
rinkos susidarytas įspūdis, kad ši paskola iš tiesų buvo paskirta <...>, ir galiausiai ERAP parafuota ir pasirašyta bei FT
išsiųsta paskolos sutartis <...>. Tiesa, FT sutarties niekada nepasirašė, tačiau tai nereiškia, jog nebuvo potencialaus įsipareigojimo
valstybės ištekliais. Iš tiesų kadangi šis dokumentas buvo sutartimi pateiktas pasiūlymas, kol jis neatšauktas, FT bet kada
galėjo jį pasirašyti ir nedelsiant gauti 9 mlrd. EUR. Todėl (Prancūzijos) valstybė, negalėdama to nežinoti, privalėjo FT naudai
skirti per ERAP atitinkamą sumą
197) Todėl Komisija turi ištirti, ar taip FT įgytas pranašumas atitinka apdairaus privataus investuotojo principą ir ar jis
daro poveikį konkurencijai bei valstybių narių tarpusavio prekybai.“
Paskui, vertindama rinkos ekonomikos sąlygomis veikiančio apdairaus privataus investuotojo kriterijų ir iš esmės konstatavusi
ginčijamo sprendimo 208–213 konstatuojamosiose dalyse, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra „pakankamai aiškūs,
konkretūs ir kategoriški, kad būtų galima daryti išvadą apie patikimo (Prancūzijos) valstybės įsipareigojimo buvimą“, Komisija
minėto sprendimo 214–219 konstatuojamosiose dalyse nurodė:
„214) Komisija pažymi, kad išanalizavo, ar pagal vidaus teisės nuostatas tokius pat kaip valstybė pareiškimus paskelbęs privatus
investuotojas būtų priverstas tesėti savo pažadus. Turint omenyje, kad šiuo atveju investuotojas yra (Prancūzijos) valstybė,
vidaus teisės nuostatų analizė susijusi ir su administracine teise.
215) Komisija pažymi, kad ji šiuo klausimu užsakė ekspertų ataskaitą ir taip pat gavo keletą trečiųjų šalių ataskaitų. Remdamasi
šia informacija, Komisija šiame etape negali atmesti galimybės, kad šie pareiškimai yra privalomi pagal Prancūzijos administracinę,
civilinę, komercinę ir baudžiamąją teisę <...>, taip pat pagal Niujorko valstijos teisę.
216) Pagrindinis Prancūzijos valdžios argumentas grindžiamas tuo, kad vidaus teisėje vienašaliai įsipareigojimai yra išimtis,
o ketinimų pareiškimai, kurie nėra vienalytė kategorija, tik išimtiniais atvejais gali prilygti vienašaliam įsipareigojimui.
Tačiau siekiama sužinoti ne tai, ar Prancūzijos įstatymai šiuo klausimu yra vieningi, bet ar privatinėje teisėje yra elementų,
leidžiančių teigti, kad šiuo atveju būta vienašalio įsipareigojimo. Tai, jog yra Kasacinio teismo sprendimų (134 išnaša: žr.
2000 m. kovo 28 d.
Com
, D. 2000, verslo teisės sąsiuvinis, p. 210), kuriais galima remtis ir kurių reikšmę Prancūzijos valdžia paprasčiausiai stengiasi
sumenkinti <...>, yra neginčytina.
<...>
218) Vertinant šiuos elementus kaip visumą galima teigti, kad jais keliama reali grėsmė valstybės ištekliams (įpareigojant
valstybės atsakomybę investuotojų atžvilgiu arba didinant būsimų valstybės sandorių sąnaudas). Taigi teiginys, kad (nuo) 2002 m.
liepos mėn. padaryti Prancūzijos valdžios pareiškimai yra pagalba, nors ir novatoriškas, bet veikiausia nėra nepagrįstas.
219) Tačiau Komisija nemano galinti juo remdamasi neginčijamai įrodyti pagalbos atvejį. Atvirkščiai, ji mano galinti įrodyti
buvus pagalbos elementų taikydama tradiciškesnį metodą – vertindama gruodžio mėn. priemones, apie kurias informuojama pranešime.
Šiuo atveju pakanka įrodyti, kad išankstiniai pranešimai turėjo realios įtakos rinkos nuomonei gruodžio mėn., nebūtina pačių
<...> pareiškimų laikyti valstybės pagalba.“
Atsakydama į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus Komisija iš esmės pažymėjo, kad atsižvelgusi į įvairius per administracinę
procedūrą gautus ir išanalizuotus tyrimus, kuriuose buvo pateikti gana prieštaringi nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų
vertinimai pagal Prancūzijos civilinę, komercinę ir administracinę teisę, ji kategoriškai atsisakė jų pagrindu daryti išvadą
apie Prancūzijos valstybės vienašalio įsipareigojimo buvimą, nors ir pripažino, jog kai kuriomis nacionalinės teisės nuostatomis
iš tikrųjų galima pateisinti šį teiginį. Užuot griežtai ir siaurai išaiškinusi itin prieštaringą nacionalinės teisės klausimą,
ji pasirinko bendrąjį požiūrį, pagal kurį atsižvelgiama į faktinį ir ekonominį nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų
ir akcininko paskolos ryšį ir į tai, kad akcininko paskolos suteikimas apima tokį įsipareigojimą.
Todėl reikia išnagrinėti, ar Komisija galėjo, pirma, atmesti valstybės išteklių pervedimo dėl pačių nuo 2002 m. liepos mėn.
padarytų pareiškimų galimybę, ir, antra, pripažinti, jog 2002 m. gruodžio mėn. akcininko paskolos projektas vis dėlto atitinka
šį kriterijų.
Dėl valstybės išteklių pervedimo dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų
Pirmiausia būtina nustatyti nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų pobūdį, nes tai turi lemiamos įtakos jų kvalifikavimui
pagal Bendrijos valstybės pagalbos teisę ir atitinkamas nacionalines nuostatas.
Šiuo klausimu pažymėtina, kad Bendrijos teisminių ginčų dėl valstybės pagalbos srityje Bendrasis Teismas turi visišką diskreciją
vertinti faktines aplinkybes ir įrodymus. Be to, atsižvelgiant į tai, klausimas, ar nacionalinės teisės norma taikoma konkrečiu
atveju ir jei taikoma, tai kokia apimtimi, priklauso nuo teismo faktų vertinimo ir jam taikomos įrodymų tyrimo ir įrodinėjimo
pareigos paskirstymo taisyklės.
Be to, primintina, kad nors ginčijamo sprendimo 208 konstatuojamojoje dalyje Komisija pripažino, kad nuo 2002 m. liepos mėn.
padaryti pareiškimai yra „pakankamai aiškūs, konkretūs ir kategoriški, kad būtų galima padaryti išvadą apie numanomo (Prancūzijos)
valstybės įsipareigojimo buvimą“, galiausiai ji atsisakė teiginio, kad šie pareiškimai laikytini teisiškai privalomais atitinkamos
nacionalinės teisės požiūriu bei turi būti pripažinti valstybės išteklius apsunkinančiomis pagalbos priemonėmis (ginčijamo
sprendimo 188, 218 ir 219 konstatuojamosios dalys). Vis dėlto Komisija mano, kad turint omenyje poveikį, kurį šie pareiškimai
padarė nuomonei rinkose, Prancūzijos valstybė prisiėmė tam tikrą finansinę riziką, taip pat pagal nacionalinę teisę, ir tai
leido pripažinti akcininko paskolos projektą nesuderinamu su apdairaus privataus investuotojo kriterijumi (minėto sprendimo
220–230 konstatuojamosios dalys). Taigi nei ginčijamame sprendime, nei vykstant procesui teisme Komisija neužėmė aiškios ir
galutinės pozicijos klausimu, ar patys nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai galėjo apimti valstybės išteklių pervedimą
tam tikromis aplinkybėmis pagal atitinkamą nacionalinę teisę.
Pažymėtina, kad nustatant nuo 2002 m. padarytų pareiškimų pobūdį juos reikia vertinti atsižvelgiant tik į objektyvius įrodymus
(šiuo klausimu žr. šio sprendimo 256 punkte minėto Sprendimo
SIC prieš Komisiją
126 punktą). Vis dėlto nustačius, kaip suvokė ir reagavo rinkos dalyviai, galima gauti naudingos informacijos apie šių pareiškimų
pobūdį.
Dėl 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo (žr. šio sprendimo 4 punktą) konstatuotina, kad jį padarė ekonomikos ministras, atstovaujantis
pagrindinei FT akcininkei, Prancūzijos valstybei („mes esame didžiausią akcijų dalį <...> turintis akcininkas“). Veikdamas
kaip valstybės atstovas, jis aiškiai užtikrino, kad nesvarbu kokiu būdu, bet Prancūzijos valstybė planuoja elgtis kaip apdairi
investuotoja („valstybė akcininkė elgsis kaip apdairi investuotoja <...>“). Šiuo atžvilgiu nei Komisija, nei bendrovės
Bouygues
neįrodė, kad šis Prancūzijos valstybės ketinimas įsikišti ateityje laikantis apdairaus privataus investuotojo kriterijaus,
darant šį pareiškimą buvo tik deklaratyvaus pobūdžio, netikras ir nerimtas.
Be to, kalbant apie paramos priemones, kurių Prancūzijos valstybė gali imtis vėliau, tačiau nenurodoma kada, 2002 m. liepos
12 d. pareiškimas yra neaiškus ir nekonkretus („elgsis kaip apdairi investuotoja, ir <...> mes imtumėmės atitinkamų priemonių“).
Turint omenyje šio klausimo nekategoriškumą ir neaiškumą, Komisija negalėjo pagrįstai daryti išvados dėl tariamo Prancūzijos
valstybės įsipareigojimo, kurio atžvilgiu lieka apibrėžti tik „įsikišimo būdus <...>, t. y. įsipareigojimo vykdymo būdus“,
akivaizdumo (ginčijamo sprendimo 209 konstatuojamoji dalis), nes esant tokiam akivaizdžiam įsipareigojimui būtinai reikia
nustatyti ateityje galimo įsikišimo pobūdį ir mastą. Tačiau, kaip patvirtinama 2002 m. liepos 22 d.
Deutsche Bank
ataskaitoje, kuria pati Komisija remiasi ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamojoje dalyje ir 142 išnašoje, iš 2002 m. liepos
12 d. pareiškimo rinka dar negalėjo nustatyti šio būsimo Prancūzijos valstybės įsikišimo pobūdžio ir masto („rinkos pasitikėjimas
(FT) padidėjo, nes (Prancūzijos) vyriausybė vienaip ar kitaip paremtų ją kreditu“; ši „numanoma (Prancūzijos) valstybės (parama)
<...> galėtų turėti rinkos sąlygomis bankų ar (Prancūzijos) vyriausybės suteiktų paskolų formą“). Be to, siekiant pabrėžti,
kad toks įsikišimas yra orientuotas į ateitį, sąlyginis ir nekonkretus, 2002 m. liepos 12 d. pareiškime aiškiai atmetama FT
kapitalo didinimo galimybė, nors 2002 m. gruodžio mėn. Prancūzijos valstybė pasirinko būtent šią galimybę („Ne, jokiu būdu!
Aš tik sakau, kad laikui atėjus mes imsimės atitinkamų priemonių. Jei to reikės <...>“).
Šiuos teiginius patvirtina faktinės aplinkybės, kuriomis buvo padarytas 2002 m. liepos 12 d. pareiškimas. Kaip, atrodo, pripažįsta
pati Komisija (žr. šio sprendimo 188 ir 189 punktus), neturėdama atitinkamos informacijos apie tikslų FT finansinių sunkumų
mastą, apie vėlesnę finansų rinkų reakciją, kurią išprovokavo šis pareiškimas, ir apie po numatytos FT restruktūrizacijos
laukiamus pasikeitimus, Prancūzijos valstybė tuo metu negalėjo pakankamai tiksliai žinoti ir apibrėžti numanomos FT paramos
priemonės suteikimo sąlygų, pobūdžio ir masto. Iš visų Prancūzijos valdžios institucijų 2002 m. liepos 12 d. atliktų veiksmų,
įskaitant aplinkybę, kad jos tiesiogiai susisiekė su reitingų agentūromis, matyti, jog šios institucijos skubėjo nuraminti
finansų rinkas ateityje galima Prancūzijos valstybės parama FT, siekdamos vienintelio tikslo – neleisti dar smukti jos reitingui,
nes tai užkirstų kelią galimybei papildomai pasiskolinti obligacijų rinkoje, tačiau tuo metu nekonkretizavo šios numanomos
paramos. Iš tikrųjų anksčiau laiko konkretizavus galimas paramos priemones galėjo būti nenaudingai apribotos vėliau atsivėrusios
FT skolos refinansavimo galimybės, nes pagal EB 88 straipsnio 3 dalį apie jas reikėtų pranešti Komisijai. Be to, dėl savo
skubotumo toks elgesys galėtų pakenkti kreditorių ir investuotojų pasitikėjimui Prancūzijos valstybės veiksmų patikimumu.
Šiomis aplinkybėmis, priešingai nei nurodyta ginčijamo sprendimo 212 konstatuojamojoje dalyje, tai, kad su reitingų agentūromis
buvo susisiekta, nepatvirtina tariamo Prancūzijos valstybės įsipareigojimo kategoriškumo, o buvo tik pirmas žingsnis, skirtas
sušvelninti FT padėtį finansų rinkose 2002 m. liepos mėnesį.
Priešingai nei tvirtina bendrovės
Bouygues
ir Komisija (žr. ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamąją dalį), vien tai, kad 2002 m. liepos 12 d., t. y. tada, kai padarė
pareiškimą, FT susidūrė su dideliais refinansavimo sunkumais (žr. šio sprendimo 236 punktą), bendrai vertinant nedaro šio
pareiškimo kategoriško ir aiškaus ir nekeičia jo reikšmės atsižvelgiant į faktines aplinkybes, kuriomis jis buvo padarytas
(žr. šio sprendimo 274 punktą). Taigi, net darant prielaidą, jog tuo metu buvo tokių sunkumų, aplinkybė, kad šis pareiškimas
teisingai neparodo tuometinės kritinės FT trumpalaikių įsiskolinimų padėties, neturi lemiamos reikšmės („jei (FT) susidurtų
su sunkumais“; „jei (FT) turėtų finansavimo problemų – o šiandien taip nėra, valstybė priimtų joms įveikti reikalingų sprendimų“).
Pažodžiui išnagrinėjusi 2002 m. liepos 12 d. pareiškimą Komisija negalėjo pagrįstai teigti, jog „niekas neleidžia tvirtinti,
kad rinka įžvelgė kokią nors sąlygą“ (ginčijamo sprendimo 210 konstatuojamoji dalis) ir kad „rinkos reakcija ir finansų analitikų
komentarai patvirtina, jog šie pareiškimai buvo suprasti rinkoje kaip patikima (Prancūzijos) valstybės įsipareigojimo remti
FT strategija“ (minėto sprendimo 220 konstatuojamoji dalis), nes kai kurių rinkos dalyvių subjektyvi nuomonė arba reakcija
nėra lemiamos apibūdinant tokį pareiškimą (žr. šio sprendimo 271 punktą). Be to, tokiais samprotavimais neatsižvelgiama į
tai, kad, atvirkščiai, tuo metu
Deutsche Bank
negalėjo numatyti ateityje galimo Prancūzijos valstybės įsikišimo FT naudai pobūdžio ir masto (žr. šio sprendimo 273 punktą).
Pažymėtina, kad 2002 m. rugsėjo 13 d. pareiškimas (žr. šio sprendimo 7 punktą) taip pat yra orientuotas į ateitį, sąlyginis
ir nekonkretus kalbant apie galimas ilgalaikes priemones, kurių Prancūzijos valstybė numatė imtis („(Prancūzijos) valstybė
suteiks paramą (FT) įgyvendinant sanavimo planą ir prisidės iš esmės didindama (FT) nuosavą kapitalą pagal tokį grafiką ir
tokiomis sąlygomis, kokios bus nustatytos atsižvelgiant į situaciją rinkoje“), o vienintelis aiškus teiginys yra dėl būsimo
prisidėjimo „iš esmės didinant“ FT „nuosavą kapitalą“ ir dėl to, kad tai vyks „sąlygomis, kokios bus nustatytos atsižvelgiant
į situaciją rinkoje“. Be to, kaip ir 2002 m. liepos 12 d. pareiškime, 2002 m. rugsėjo 13 d. pareiškime taip pat nenurodomi
būsimo Prancūzijos valstybės įsikišimo FT naudai pobūdis, mastas ir sąlygos, o galimos laikinos paramos priemonės siejamos
su būtinybės kriterijumi („iki to laiko (Prancūzijos) valstybė, jei to reikės, imsis priemonių, padėsiančių (FT) išvengti
bet kokių finansavimo problemų“).
Dėl 2002 m. spalio 2 d. pareiškimo (žr. šio sprendimo 8 punktą) pabrėžtina, kad jis yra nemažiau neaiškus ir jame nepateikta
jokios tikslesnės informacijos, palyginti su 2002 m. rugsėjo 13 d. pareiškimo tekstu („(Prancūzijos) valstybė teiks paramą
įgyvendinant sanavimo veiksmus ir prisidės didinant (FT) nuosavą kapitalą pagal sąlygas, kurios bus apibrėžtos <...>. (Prancūzijos)
valstybė iki to laiko imsis, jei to reikės, priemonių, padėsiančių (FT) išvengti bet kokių finansavimo sunkumų“). Iš tikrųjų
šiame pareiškime Prancūzijos valstybė apsiriboja tuo, kad neaiškiai apibrėžia savo galimą paramą ateityje didinant FT nuosavus
išteklius, nes jos pobūdis, mastas ir sąlygos dar nėra nustatytos. Be to, kaip ir ankstesniuose pareiškimuose, Prancūzijos
valstybės numanoma laikina parama, kuri taip pat nedetalizuojama, siejama su būtinybe išspręsti galimus FT finansavimo sunkumus.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, priešingai nei tvirtina bendrovės
Bouygues
, dėl savo nekategoriškumo, nekonkretumo ir sąlygotumo, ypač kalbant apie galimo valstybės įsikišimo FT naudai pobūdį, mastą
ir sąlygas, bei atsižvelgiant į aplinkybes, kuriomis buvo padaryti pareiškimai, 2002 m. liepos 12 d., rugsėjo 13 d. ir spalio
2 d. pareiškimai negali būti laikomi valstybės garantija arba aiškinami kaip apimantys neatšaukiamą įsipareigojimą suteikti
konkrečią finansinę paramą FT, kaip antai padengti jos trumpalaikius įsiskolinimus.
Jei Prancūzijos valstybė būtų konkrečiai, besąlygiškai ir neatšaukiamai įsipareigojusi pervesti valstybės išteklius, šiuose
pareiškimuose būtų tiksliai ir aiškiai nurodytos konkrečios investuotinos sumos arba konkrečios skolos, už kurias garantuojama,
arba bent jau nustatytos finansinės ribos, pavyzdžiui, tam tikro dydžio kredito linija, taip pat numatytos skirti paramos
suteikimo sąlygos. Tačiau nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose nekalbama apie šiuos aspektus, o vis atmetama
būsimo FT kapitalo didinimo tam tikra suma galimybė, nors vėliau Prancūzijos valstybė pasirinks būtent šią galimybę, iš pradžių
kaip akcininko paskolos projektą, kuriuo numatyta pervesti FT 9 mlrd. EUR kredito liniją, o vėliau ta pačia suma proporcingai
turimai FT kapitalo daliai prisidėti prie jos kapitalo didinimo (žr. šio sprendimo 16 punktą).
Šiuo klausimu reikia pridurti, kad bendrovės
Bouygues
negali remtis Sprendimu
Crédit foncier
(žr. šio sprendimo 159 punktą), kurio teisėtumo nepatvirtino Bendrasis Teismas, nes ekonomikos ministro pareiškime, kuris
buvo nagrinėjamas šiame sprendime, skirtingai nei nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose, buvo išreikštas kategoriškas
ir besąlyginis Prancūzijos valstybės įsipareigojimas apmokėti „visas oficialiais dokumentais patvirtintas CFF mokėtinas skolas,
(pagrindines ir palūkanas)“ (Sprendimo
Crédit foncier
36 konstatuojamoji dalis).
Iš to matyti, kad nagrinėjamu atveju nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais bei nurodydama tai, jog, finansų rinkų
nuomone, ji yra patikima ir moki skolininkė bei kreditorė, Prancūzijos valstybė iš tikrųjų siekė padaryti poveikį minėtų rinkų
reakcijai, atgauti jų pasitikėjimą ir visų pirma išsaugoti FT reitingą, kad pasiruoštų tolesniam jos refinansavimui palankesnėmis
ekonominėmis sąlygomis ir mažesnėmis sąnaudomis, tačiau negalima iš karto daryti išvados, kad buvo įsipareigota valstybės
lėšomis. Užuot tiesiogiai arba netiesiogiai įsipareigojusi valstybės ištekliais pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, Prancūzijos
valstybė pasinaudojo specialiomis finansų rinkų funkcionavimo taisyklėmis tam, kad per trumpą laiką stabilizuotų FT finansinę
situaciją, ir padarytų tai siekdama įvykdyti verslo ir finansines sąlygas, reikalingas tam, kad ateityje būtų priimtos konkretesnės
paramos priemonės. Tačiau vien aplinkybės, kad Prancūzijos valstybė atkreipė dėmesį į savo ypatingą reputaciją finansų rinkose,
nepakanka siekiant įrodyti, jog buvo taip rizikuojama valstybės ištekliais, jog tai būtų galima laikyti jų pervedimu EB 87 straipsnio
1 dalies prasme, kuris būtų pakankamai susiję su FT nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais suteiktu pranašumu.
Taigi bendrovės
Bouygues
neįrodė, kad nacionalinis teismas, visų pirma Prancūzijos administracinis arba civilinis teismas, galėjo daryti išvadą, jog
nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai vis dėlto atitinka vienašaliam ir teisiškai privalomam Prancūzijos valstybės
įsipareigojimui keliamus reikalavimus, nors ir yra padaryti tik ketinimų laiško, kuris reiškia valstybės išteklių pervedimą
pagal EB 87 straipsnio 1 dalį, forma. Iš tikrųjų atsižvelgus į bendrovių
Bouygues
argumentus ir juos grindžiant nurodytus teisinius tyrimus konstatuotina, kad atitinkamų nacionalinės teisės normų taikymas
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytiems pareiškimams savo ruožtu priklauso nuo prieš tai buvusių šių pareiškimų pobūdžio vertinimų,
t. y. pirmiausia nuo klausimo, ar jie buvo pakankamai aiškūs, tikslūs, besąlyginiai ir kategoriški, nes tik tokiu atveju jie
gali sukelti teisiškai privalomų pasekmių, dėl kurių Prancūzijos valstybė tampa finansiškai atsakinga.
Pirma, nepriimtinas Prancūzijos Valstybės tarybos praktika pagrįstas bendrovių
Bouygues
argumentas, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra pakankamai aiškūs, tikslūs ir kategoriški ir todėl galėjo
nulemti Prancūzijos valstybės atsakomybę prieš FT akcininkus, darbuotojus ar kreditorius arba todėl, kad davusi pažadą Prancūzijos
valstybė prisiėmė teisinių įsipareigojimų, kurių negali atsikratyti nepažeidusi teisės, arba todėl, kad, laikydamasi savo
pažado ji elgiasi neteisėtai, nes duotas pažadas yra neteisėtas. Priešingai nei teigia bendrovės
Bouygues
(žr. šio sprendimo 164 ir 165 punktus), konkrečiai neįrodyta, kad šie pareiškimai dėl jiems būdingų požymių gali būti tokio
teisiškai privalomo ir besąlyginio Prancūzijos valstybės įsipareigojimo paremti FT pagrindas.
Antra, bendrovės
Bouygues
negali pagrįstai remtis 2003 m. liepos 22 d. aplinkraščiu ir prie jo pridėtu aiškinamuoju raštu (žr. šio sprendimo 167 punktą),
nes, kaip buvo nuspręsta šio sprendimo 284 punkte, nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose nėra nieko, kas galėtų
įrodyti numanomos Prancūzijos valstybės garantijos FT naudai faktą. Kadangi neįvykdytos sąlygos, leidžiančios daryti išvadą
apie tokios garantijos buvimą, bendrovių
Bouygues
argumentas, susijęs su Prancūzijos teisės aktais, pagal kuriuos kai kurios valstybės garantijos įteisinamos atgaline data,
atmestinas kaip netinkamas. Kad ir kaip būtų, kaip per posėdį nurodė Prancūzijos Respublika, Prancūzijos įstatymo dėl 2002 m.
biudžeto pataisų (Nr. 2002‑2576, 2002 m. gruodžio 30 d.;
JORF
, 2002 m. gruodžio 31 d., p. 22070) 80 straipsnyje kalbama tik apie „ERAP paskolos sutartis, kurias ji sudarė kaip akcininkė
remdama (FT)“, o ne kokias nors kitas galimas valstybės garantijas FT.
Trečia, bendrovės
Bouygues
neįrodė, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais buvo prisiimtas įsipareigojimas valstybės ištekliais pagal Niujorko
valstijos sutarčių teisę. Bendrovių
Bouygues
vykstant administracinei procedūrai šiuo klausimu pateiktame tyrime nurodoma, jog jis nėra teisinė išvada ir grindžiamas akivaizdžiai
klaidinga prielaida, kad Prancūzijos valstybė vienašaliai pasiūlė investuotojams sutartį, kurioje numatytas pažadas garantuoti
už FT skolas, su kuria šie sutiko investuodami į FT. Be to, vertinant, kiek šis pasiūlymas privalomas ir vykdytinas, minėtame
tyrime tik pakartojamas pažado buvimo faktas ir daromas miglotas palyginimas su kompetentingų teismų praktika, susijusia su
prospektuose padarytais pažadais ir reklama laikraščiuose. Taip pat šiame tyrime nepateikta jokios pozicijos klausimu, ar
minėti teismai gali priimti sprendimą dėl tokio sutartimi pateikto pasiūlymo kategoriškumo. Galiausiai dėl kvazisutarties
arba
promissory estoppel
sąlygų tyrime pažymėta, jog aptariamas pažadas turi būti aiškus ir nedviprasmiškas, o taip nėra šiuo atveju (žr. šio sprendimo
272–279 punktus).
Ketvirta, kadangi pati Komisija daro nuorodą į 2000 m. kovo 28d. Prancūzijos
Cour de cassation
sprendimą (ginčijamo sprendimo 134 išnaša), pažymėtina, kad šiame sprendime pripažįstama absoliuti kiekvieno suinteresuotojo
asmens teisė remtis vienašaliu sunkioje padėtyje esančios įmonės vadovo pareiškimu, padarytu vykstant sanavimo procedūrai
sprendimo, kuriuo patvirtinamas veiklos nutraukimo planas, forma prieš bet kurį trečiąjį asmenį. Tačiau neįrodyta, kad ši
teismo praktika taikytina šiuo atveju. Tai visų pirma susiję su tuo, kad šiame sprendime pripažintas privalomumas ir vykdytinumas
grindžiamas konkrečia sanavimo procedūrą reglamentuojančia Prancūzijos Prekybos kodekso (
Code de comerce
) nuostata, pagal kurią „sprendimų dėl veiklos nutraukimo plano nuostatomis galima remtis prieš bet kurį trečiąjį asmenį“.
Galiausiai, penkta, neįrodyta, kad šiuose pareiškimuose numatytas valstybės išteklių pervedimas, net jei tariamas įsipareigojimas,
kylantis iš nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų, pagal nacionalinę teisę būtų teisiškai neprivalomas. Šiuo klausimu,
viena vertus, bendrovių
Bouygues
argumentas, kad Prancūzijos valstybė faktiškai privalėjo įvykdyti savo tariamą pažadą, atsižvelgiant į realią grėsmę, kurią
rinkos požiūriu kelia šie pareiškimai, savaime yra prieštaringas ir juo neatsižvelgiama į tai, kad pagalbos fakto pripažinimas
turi būti pagrįstas objektyviais įrodymais, o ne vien rinkos dalyvių nuomonėmis. Bet kuriuo atveju, paprasčiausi rinkos lūkesčiai
savaime negali sukurti teisėto įsipareigojimo veikti norima linkme (žr. šio sprendimo 271 punktą). Kita vertus, net darant
prielaidą, kad tariamo Prancūzijos valstybės pažado paremti įmonę nesilaikymas gali kelti grėsmę jos patikimumui ir reputacijai
finansų rinkose, vis dėlto šioje byloje neįrodyta, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais buvo konkrečiai, besąlygiškai
ir kategoriškai įsipareigota FT naudai ir dėl šio įsipareigojimo galėjo kilti tokių teisinių pasekmių. Iš tiesų, kaip nurodyta
šio sprendimo 273 ir 282 punktuose, Prancūzijos valdžios institucijos savo elgesiu nuo 2002 m. liepos mėn. siekė išvengti
tokių pasekmių, tačiau paliko abejonių dėl savo galimo įsikišimo ateityje pobūdžio, masto bei tikslių sąlygų ir tai patvirtinama
Deutsche Bank
reakcija (žr. šio sprendimo 273 punktą). Dėl tų pačių priežasčių negalima sutikti su ginčijamo sprendimo 221 konstatuojamosios
dalies pabaigoje nurodytu argumentu, pagal kurį „Prancūzijos vyriausybė, siekdama nesutepti savo reputacijos finansų rinkose,
buvo priversta tesėti duotus pažadus“. Kad ir kaip būtų, primintina, kad neatsižvelgiant į išreikštas abejones Komisija aiškiai
atsisakė užimti galutinę poziciją klausimu, ar nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose buvo įsipareigota pervesti
valstybės išteklius (ginčijamo sprendimo 188, 218 ir 219 konstatuojamosios dalys).
Esant šioms aplinkybėms, darytina išvada, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais nebuvo įsipareigota valstybės
ištekliais pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Todėl reikia atmesti pirmą bendrovių
Bouygues
pagrindą, susijusį su EB 87 straipsnio 1 dalies pažeidimu.
Dėl valstybės išteklių pervedimo, susijusio su 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimu apie akcininko paskolos projektą ir 2002 m.
gruodžio 20 d. akcininko paskolos sutartimi
–       Pirminės pastabos
Pažymėtina, kad tik skelbdama pranešimą apie akcininko paskolos projektą 2002 m. gruodžio 4 d., t. y. pranešimo apie šią priemonę
Komisijai dieną (žr. šio sprendimo 20 punktą), Prancūzijos valstybė pirmą kartą aiškiai ir konkrečiai pranešė visuomenei apie
FT numatytą skirti finansinį įnašą, kurį sudarytų paskolos sutartimi, kurios ERAP parafuotas ir pasirašytas variantas buvo
išsiųstas FT tik 2002 m. gruodžio 20 dieną, įforminta 9 mlrd. EUR kredito linija.
Šiuo atžvilgiu primintina, kad šiuo pranešimu, kaip ir nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, FT buvo suteiktas
pranašumas, nes jis padėjo sustiprinti finansų rinkų pasitikėjimą ir pagerinti FT refinansavimo sąlygas (žr. šio sprendimo
234 ir paskesnius punktus). Tačiau, kaip pažymėta šio sprendimo 243 ir paskesniuose punktuose, Komisija teisiniu požiūriu
pakankamai nenagrinėjo ir neįrodė, kad 2002 m. gruodžio 20 d. akcininko paskolos sutarties pasiūlymu, kurio FT nepriėmė ir
nevykdė, buvo suteiktas papildomas ir atskiras ekonominis pranašumas, palyginti su pranašumu, suteikiamu dėl nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytų pareiškimų bei 2002 m. gruodžio 4 d. akcininko paskolos projekto.
–       Dėl 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimo apie akcininko paskolos projektą
Klausimu, ar 2002 m. gruodžio 4 d. pranešime apie akcininko paskolos projektą numatyta pervesti valstybės išteklius, konstatuotina,
kad nei Komisija, nei bendrovės
Bouygues
netvirtino, jog pats šis pranešimas yra pakankamai konkretus, kategoriškas, besąlyginis ir todėl teisiškai privalomas įsipareigojimas,
tam tikrais atvejais pagal atitinkamą nacionalinę teisę leidžiantis daryti išvadą apie valstybės išteklių pervedimo EB 87 straipsnio
1 dalies prasme faktą.
Vienintelė atitinkama nuoroda į minėtą pranešimą yra ginčijamo sprendimo 205 konstatuojamosios dalies pabaigoje, t. y. nagrinėjant
apdairaus privataus investuotojo kriterijų, tačiau Komisija nesieja jo su galimu valstybės išteklių pervedimu. Be to, savo
pirmajame pagrinde bendrovės
Bouygues
nekalba apie nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus ir neatsižvelgia į 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimą, o apsiriboja
argumentais dėl su šiais pareiškimais susijusio tariamo valstybės išteklių pervedimo.
Tačiau kadangi Komisija ir bendrovės
Bouygues
nepateikė šiuo klausimu jokių svarbių ir įtikinamų įrodymų, Bendrasis Teismas neturi nagrinėti, ar 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimas
apie akcininko paskolos projektą pagal Prancūzijos administracinę arba civilinę teisę apima valstybės išteklių pervedimą.
Kad ir kaip būtų, valstybės išteklių pervedimas dėl 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimo galėtų būti tik pranašumu, kuris suteikiamas
atidarant jame aiškiai numatytą 9 mlrd. EUR kredito liniją. Pirma, kaip paminėta šio sprendimo 292 punkte, Komisija ginčijamame
sprendime teisiškai neapibūdino tokio pranašumo. Antra, šis pranašumas skiriasi nuo pranašumo, kuris, kaip nustatyta ginčijamame
sprendime, suteikiamas nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais (žr. šio sprendimo 234 ir paskesnius punktus), nesvarstant
klausimo, ar dėl jo pagerėja FT refinansavimo sąlygos ir (arba) padidėja jos akcijų ir obligacijų kursas.
Tačiau iš šio sprendimo 214 punkte nurodytos teismo praktikos matyti, kad pagal EB 87 straipsnio 1 dalį šis pranašumas turi
būti suteiktas iš valstybės išteklių. Iš tikrųjų dėl ryšio tarp šio nustatyto pranašumo ir valstybės išteklių pervedimo daroma
prielaida, kad minėtas pranašumas glaudžiai susijęs su atitinkama valstybės biudžetui tenkančia našta (žr. šio sprendimo 262 punktą).
Vis dėlto taip nėra šiuo atveju kalbant apie ginčijamame sprendime nustatyto pranašumo, suteikiamo dėl nuo 2002 m. liepos
mėn. padarytų pareiškimų, ir tariamo valstybės išteklių pervedimo, atidarant 9 mlrd. EUR kredito linija, kaip numatyta 2002 m.
gruodžio 4 d. pranešime apie akcininko paskolos projektą, ryšį.
Todėl darytina išvada, jog Komisija neįrodė, kad 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimas apie akcininko paskolos projektą susijęs
su valstybės išteklių pervedimu.
–       Dėl 2002 m. liepos mėn. pasiūlymo sudaryti akcininko paskolos sutartį
Kalbant apie tai, ar ERAP pasirašytos akcininko paskolos sutarties išsiuntimas FT 2002 m. gruodžio 20 d. susijęs su valstybės
išteklių pervedimu, pažymėtina: kadangi Komisija ginčijamame sprendime nepakankamai įrodė paties sutartimi pateikto pasiūlymo
suteikiamą pranašumą (žr. šio sprendimo 264–267 punktus), Bendrasis Teismas juo labiau negali padaryti išvados apie su šiuo
pranašumu susijusio valstybės išteklių pervedimo buvimą.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad nei Komisija, nei bendrovės
Bouygues
neįrodė, jog 2002 m. gruodžio 4 d. akcininko paskolos projektas arba 2002 m. gruodžio 20 d. pasiūlymas sudaryti akcininko
paskolos sutartį susijęs su valstybės išteklių pervedimu pagal EB 87 straipsnio 1 dalį.
Todėl reikia išnagrinėti, ar remdamasi bendruoju požiūriu (žr. šio sprendimo 266 punktą) Komisija vis dėlto turėjo teisę vertinti
nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus kartu su pranešimu apie akcininko paskolos projektą bei akcininko paskolos sutarties
išsiuntimu ir nuspręsti, jog šioje byloje įvykdytas valstybės išteklių pervedimo kriterijus.
–       Dėl valstybės išteklių pervedimo, susijusio su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir 2002 m. gruodžio mėn. priemonėmis
Reikia nustatyti, pirma, ar numanoma našta valstybės biudžetui, kurią Komisija priskiria akcininko paskolos projektui ir akcininko
paskolos sutarties išsiuntimui, buvo netiesiogiai numatyta jau nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose pareiškimuose, ir, antra,
ar ši našta atitinka šiais pareiškimais, Komisijos nuomone, suteikiamą pranašumą.
Nors 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimas apie akcininko paskolos projektą atitinka Prancūzijos valstybės strategijos nuo 2002 m.
liepos mėn. dvasią, kurios kartu ir tikslas, ir pasekmė – atgauti rinkų pasitikėjimą, kad galėtų palankesnėmis sąlygomis refinansuoti
FT trumpalaikius įsiskolinimus (žr. šio sprendimo 234–240 punktus), iš to neišplaukia, jog jau nuo 2002 m. liepos mėn. padarytuose
pareiškimuose buvo specifinės finansinės paramos, kuri galiausiai įgijo konkrečią išraišką 2002 m. gruodžio mėn., prielaidų.
Iš šio sprendimo 270 ir paskesniuose punktuose pateiktų samprotavimų matyti, kad kitaip nei 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimas
apie akcininko paskolos projektą, kuriuo buvo paviešintas pasiūlymas atidaryti FT 9 mlrd. EUR kredito liniją, nuo 2002 m.
liepos mėn. padaryti pareiškimai buvo nekategoriški, nekonkretūs ir sąlyginiai kalbant apie ateityje galimo Prancūzijos valstybės
įsikišimo pobūdį, mastą ir sąlygas. Taigi jau vien dėl šio iš esmės kitokio nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų pobūdžio
2002 m. gruodžio mėn. Prancūzijos valstybės priimtas sprendimas paskelbti ir pasiūlyti akcininko paskolos projektą iš esmės
pakeičia su FT refinansavimu susijusių įvykių eigą.
Šiuo atžvilgiu reikia atmesti mažai pagrįstą teiginį, nurodytą ginčijamo sprendimo 185 ir 226 konstatuojamosiose dalyse, kad
akcininko paskolos projektas yra ankstesnių Prancūzijos valstybės pareiškimų materialinė išraiška, nes Komisija neįrodė –
o, be to, negalėjo įrodyti kalbant apie nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus – kad Prancūzijos valstybė nuo 2002 m.
liepos mėn. numatė skirti konkrečiai tokią finansinę paramą. Toks teiginys yra juo labiau nepriimtinas, nes Prancūzijos valstybė
iš pradžių turėjo palaukti ir patikrinti, ar po nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų ir jų laukiamo rezultato, būtent,
finansų rinkų pasitikėjimo atgavimo ir FT reitingo išsaugojimo, taip pat po FT priimtų restruktūrizavimo ir sanavimo priemonių
iš tikrųjų buvo įvykdytos tokiam valstybės įsikišimui būtinos ekonominės sąlygos. Iš tiesų, kaip konstatuota šio sprendimo
274 punkte, kadangi darydama šiuos pareiškimus Prancūzijos valstybė neturėjo atitinkamos informacijos visų pirma apie rinkų
reakciją ir priimtų priemonių sėkmę, ji dar negalėjo pakankamai žinoti ir nustatyti galimos FT paramos priemonės pobūdžio,
masto ir sąlygų, įskaitant galimą kapitalo didinimą, kurį ekonomikos ministras aiškiai paneigė 2002 m. liepos mėnesį. Tik
2002 m. gruodžio mėn. Prancūzijos valstybė nusprendė, jog ekonominės tokios finansinės paramos sąlygos įvykdytos, ir tai šioje
stadijoje iš esmės pakeičia su refinansavimu susijusių įvykių eigą.
Ginčijamo sprendimo 186–190 konstatuojamosiose dalyse, kuriose siekiama išsiaiškinti bendrąjį Komisijos požiūrį, nepatvirtinamas
jos teiginys dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų materializavimosi į akcininko paskolos projektą ir dviprasmiškai
reziumuojami samprotavimai, leidžiantys daryti išvadą apie pranašumo FT suteikimą, bet ne apie valstybės išteklių pervedimą,
susijusį su visais Prancūzijos valstybės nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir priimtomis priemonėmis.
Taigi neaiški išvada, kad „Prancūzijos valdžios pareiškimus ir priemones, nuo 2002 m. liepos mėn. sekusius vienas kitą, galima
analizuoti kaip visumą, kuriai konkrečiausią formą suteikė (2002 m.) gruodžio mėn. priemonės“ (ginčijamo sprendimo 187 konstatuojamoji
dalis), arba teiginys, jog vyksta nuolatinis gelbėjimo procesas, analogiškas procesui šio sprendimo 152 punkte minėtame Sprendime
BP Chemicals prieš Komisiją
, neleidžia Komisijai atsikratyti prievolės nustatyti specifinį pranašumą, suteikiamą dėl atitinkamo valstybės išteklių pervedimo.
Tai patvirtina ir tai, kad šio sprendimo 152 punkte minėtame Sprendime
BP Chemicals prieš Komisiją
nagrinėjamas tik rimtų sunkumų buvimo klausimas, pateisinantis EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą formalią tyrimo procedūrą
dėl apdairaus privataus investuotojo kriterijaus taikymo visų pagalbos gavėjos naudai padarytų kapitalo įnašų, dėl kurių suteikiamo
pranašumo ir valstybinės kilmės nekyla abejonių, atžvilgiu.
Be to, atsižvelgiant į esminius su refinansavimu susijusių įvykių eigos pakeitimus ir pasikeitimus Prancūzijos valdžios institucijų
veiksmuose 2002 m. gruodžio mėn., Komisija neturėjo teisės nustatyti ryšį tarp numanomo tuometinio įsipareigojimo valstybės
ištekliais ir ankstesnėmis priemonėmis, būtent nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, suteikto pranašumo, juo labiau,
kad šios priemonės iš esmės skyrėsi nuo priimtų 2002 m. gruodžio mėnesį (žr. šio sprendimo 303 punktą). Iš tikrųjų toks ryšys
– nenagrinėtas šio sprendimo 152 punkte minėtame Sprendime
BP Chemicals prieš Komisiją
– tarp pagalbos sąvokos reikalavimų, būtent įvairių atskirose stadijose įvykusių faktinių aplinkybių, prieštarauja ryšio tarp
nustatyto pranašumo ir įsipareigojimo valstybės ištekliais reikalavimui (žr. šio sprendimo 262 punktą), patvirtintam šio sprendimo
214 punkte minėtame Sprendime
PreussenElektra
(58 punktas).
Todėl nors apibūdindama pranašumą Komisija galėjo atsižvelgti į visus įvykius, įvykusius iki galutinio Prancūzijos valstybės
sprendimo paremti akcininko paskola FT priėmimo 2002 m. gruodžio mėn. ir turėjusių jam įtakos, jai nepavyko įrodyti su šiuo
pranašumu susijusio valstybės išteklių pervedimo fakto. Kaip konstatuota šio sprendimo 297 punkte, aplinkybė, kad nuo 2002 m.
liepos mėn. padarytais pareiškimais ir 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimu FT buvo suteiktas pranašumas, nes jie padėjo atgauti
finansų rinkų pasitikėjimą ir pagerino jos refinansavimo sąlygas, negali būti priešinama su atitinkamu valstybės biudžeto
sumažėjimu arba su konkrečia ekonomine šiam biudžetui tenkančios naštos rizika. Šis pranašumas skiriasi nuo pranašumo, kuris
gali būti suteiktas dėl 2002 m. gruodžio 20 d. akcininko paskolos projekto ir buvo nepakankamai įrodytas ginčijamame sprendime,
kad galima būtų daryti išvadą apie valstybės pagalbos faktą (žr. šio sprendimo 296 punktą).
Todėl Komisija iškraipė EB 87 straipsnio 1 dalyje numatytą pagalbos sąvoką manydama, jog akcininko paskola, vertinant ją kartu
su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais, FT suteikiamas pranašumas pervedant valstybės išteklius.
Šiomis aplinkybėmis Prancūzijos Respublikos ir FT nurodyto antrojo pagrindo antra dalis ir trečiasis pagrindas yra priimtini
tiek, kiek šioje dalyje ir šiame pagrinde ginčijamas pagalbos sąvokos ir ypač EB 87 straipsnio 1 dalyje įtvirtintų pranašumo
ir valstybės išteklių pervedimo kriterijų taikymas.
Iš to taip pat matyti, jog nebūtina nagrinėti Prancūzijos Respublikos ir FT nurodyto antrojo pagrindo pirmos dalies ir trečiojo
pagrindo tiek, kiek šioje dalyje ir šiame pagrinde ginčijama, kad Komisija teisėtai taikė apdairaus privataus investuotojo
kriterijų.
Kadangi dėl teisės klaidos ir akivaizdžių vertinimo klaidų taikant EB 87 straipsnio 1 dalį taip pat reikia panaikinti ginčijamo
sprendimo 1 straipsnį, taip pat nereikia nagrinėti Prancūzijos Respublikos ir FT nurodyto pirmojo pagrindo, susijusio su esminių
procedūrinių reikalavimų ir teisės į gynyba pažeidimu, bei ketvirtojo Prancūzijos Respublikos pagrindo, susijusio su motyvavimo
stoka.
d)     Dėl bendrovių
Bouygues
antrojo pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio neatitinkančiais prieštaringais ir nepakankamais motyvais
Pirmiausia konstatuotina, kad bendrovių
Bouygues
antrasis pagrindas, susijęs su motyvavimo stoka, bendrąja prasme tik pakartoja pagrindinius kaltinimus, kuriuos šios ieškovės
nurodė pirmajame pagrinde.
Šiuo klausimu primintina, kad EB 253 straipsnyje reikalaujamas motyvavimas turi atitikti ginčijamo akto pobūdį bei aiškiai
ir nedviprasmiškai atskleisti institucijos, kuri priėmė ginčijamą teisės aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų
sužinoti jo priėmimo pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti kontrolę. Be to, pareiga motyvuoti sprendimus yra esminis
reikalavimas, kuris turi būti atskiriamas nuo motyvų pagrįstumo klausimo, kuris apima ginčijamo akto teisėtumą iš esmės. Tam
tikro sprendimo motyvacija formaliai atskleidžia motyvus, kuriais grindžiamas šis sprendimas. Jeigu šiuose motyvuose yra klaidų,
jos lemia sprendimo neteisėtumą iš esmės, bet ne jo motyvacijos, kurios gali pakakti net pateikiant klaidingus motyvus (žr.
2008 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Bertelsmann et Sony Corporation of America prieš Impala
, C‑413/06 P, Rink. p. I‑4951, 166 ir 181 punktus bei nurodytą teismo praktiką).
Dėl tariamo motyvų prieštaringumo konstatuotina, kad bendrovės
Bouygues
iš esmės nurodo esminę klaidą, o ne formalų motyvavimo trūkumą.
Šiuo atžvilgiu iš ginčijamo sprendimo motyvų, būtent, pirma, 188–190 konstatuojamųjų dalių ir, antra, 218 ir 219 konstatuojamųjų
dalių aiškiai matyti, kad Komisija nusprendė, beje, teisingai (žr. šio sprendimo 268–290 punktus), kad remiantis jos turimomis
teisinėmis analizėmis neįmanoma padaryti išvados, jog patys nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai atitinka valstybės
išteklių pervedimo kriterijų pagal EB 87 straipsnio 1 dalį. Vien atsižvelgusi į 2002 m. gruodžio mėn. priimtas priemones Komisija,
remdamasi bendruoju požiūriu, nors iš esmės neteisingai (žr. šio sprendimo 303 ir paskesnius punktus), konstatavo, kad viso
nuolatinio FT gelbėjimo proceso, įskaitant nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus, pasekmė yra tai, kad įvykdytas valstybės
išteklių pervedimo kriterijus.
Todėl net jei bendras Komisijos požiūris iš esmės yra klaidingas, iš šio sprendimo 268 ir paskesnių punktų matyti, kad ginčijamame
sprendime teisiniu požiūriu pakankamai nurodyta priežasčių, dėl kurių ji manė, jog patys nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti
pareiškimai – net jei jie reiškė pranašumo FT suteikimą – sudarė sąlygas valstybės išteklių pervedimui. Be to, iš to matyti,
kad bendrovių
Bouygues
argumentas, kad Komisija ginčijamame sprendime nusprendė, jog nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai atitinka visus
valstybės pagalbos sąvokai keliamus reikalavimus (žr. šio sprendimo 171 ir 175 punktus), yra akivaizdžiai nepagrįstas.
Be to, bendrovės
Bouygues
nepateikia jokių argumentų, leidžiančių manyti, kad dėl tariamo motyvų prieštaringumo jos negali ginčyti Komisijos požiūrio
Bendrajame Teisme pagrįstumo ir kad šis teismas negali vykdyti savo pareigos kontroliuoti šio klausimo teisėtumą. Kad ir kaip
būtų, atsižvelgiant į šio sprendimo 268 ir paskesnius punktus nustatyta, kad taip nėra šiuo atveju.
Todėl šio pagrindo pirmą dalį, susijusią su prieštaringais motyvais, reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl tariamai nepakankamų motyvų primintina, kad ginčijamame sprendime nurodytais motyvais, būtent, pirma, 188–190 konstatuojamosiose
dalyse, antra, 218 ir 219 konstatuojamosiose dalyse, pakankamai tiksliai ir aiškiai paaiškinamos priežastys, dėl kurių, Komisijos
nuomone, neįmanoma daryti išvados, kad patys nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai yra valstybės pagalba (taip pat
žr. šio sprendimo 318 punktą).
Tačiau bendrovės
Bouygues
nepateikia jokių įrodymų, kad iš ginčijamo sprendimo motyvų jos negali nustatyti ir suprasti pateisinimų, kuriais grindžiama
ši Komisijos išvada, turinio ir ginčyti Bendrajame Teismo jos pagrįstumą, taip pat neįrodo, kad šis teismas negali kontroliuoti
šio klausimo teisėtumo. Iš šio sprendimo 268 ir paskesnių punktų, atvirkščiai, matyti, kad tokia ginčijamo sprendimo motyvų
teisėtumo kontrolė yra visai įmanoma. Bendrovės
Bouygues
negali pagrįstai teigti, jog Komisija teisiškai nemotyvavo savo išvados, kad nuo 2002 m. liepos mėn. padaryti pareiškimai
nebuvo susiję su valstybės išteklių pervedimu, nepaisant įvairių per administracinę procedūrą pateiktų teisinių analizių,
kuriose buvo teigiama kitaip; šie motyvai nurodyti, be kita ko, ginčijamo sprendimo 214–219 konstatuojamosiose dalyse.
Galiausiai atkreiptinas dėmesys, kad šio sprendimo 177–181 punktuose trumpai nurodytais bendrovių
Bouygues
argumentais iš tikrųjų siekiama užginčyti Komisijos atsisakymo pripažinti nuo 2002 m. liepos mėn. padarytus pareiškimus valstybės
pagalba pagrįstumą, o ne ginčijamo sprendimo motyvavimo stoką pagal EB 253 straipsnį.
Todėl šio pagrindo antra dalis ir atitinkamai visas antrasis bendrovių
Bouygues
nurodytas pagrindas taip pat atmestini.
Dėl šios priežasties turi būti atmestas visas bendrovių
Bouygues
prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį nenagrinėjant į bylą T‑450/04 įstojusios šalies FT teiginių dėl reikalavimų
nepriimtinumo.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, dėl Prancūzijos Respublikos ir FT antrajame ir trečiajame pagrinduose nurodytų neteisėtumo
motyvų reikia panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį.
II –
Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį
Kadangi ginčijamo sprendimo 1 straipsnis naikinamas remiantis Prancūzijos Respublikos ir FT bylose T‑425/04 ir T‑444/04 nurodytais
pagrindais, jų prašymai, taip pat bendrovių
Bouygues
prašymas byloje T‑450/04 ir AFORS prašymas byloje T‑456/04 panaikinti minėto sprendimo 2 straipsnį, kuriame konstatuojamas
būtinybės susigrąžinti 1 straipsnyje įvardytą pagalbą nebuvimas, netenka prasmės.
Iš tiesų minėto sprendimo 1 straipsnio panaikinimas dėl bylose T‑425/04 ir T‑444/04 pareikštų ieškinių turi
erga omnes
poveikį, kuris gali jam suteikti absoliučią
res judicata
galią (2006 m. birželio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
P&O European Ferries (Vizcaya) ir Diputación Foral de Vizcaya prieš Komisiją
, C‑442/03 P ir C‑471/03 P, Rink. p. I‑4845, 43 punktas ir 2009 m. kovo 4 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Tirrenia di Navigazione ir kt. prieš Komisiją
, T‑265/04, T‑292/04 ir T‑504/04, Rink. p. II‑0000, 159 punktas).
Dėl šio panaikinimo taip pat
ex tunc
panaikinama ginčijamo sprendimo 1 straipsnyje padaryta išvada apie su bendrąja rinka nesuderinamos valstybės pagalbos buvimą.
Todėl minėto sprendimo 2 straipsnyje padaryta išvada apie šios pagalbos susigrąžinimo negalimumą netenka prasmės taip pat
ex tunc
.
Esant šioms aplinkybėms bei kaip per posėdį atsakydamos į Bendrojo Teismo klausimus vienbalsiai sutiko šalys, ir apie tai
buvo pažymėta posėdžio protokole, nebereikia priimti sprendimo dėl Prancūzijos Respublikos, FT, bendrovių
Bouygues
ir AFORS pateiktų prašymų panaikinti ginčijamo sprendimo 2 dalį, taip pat vertinti grindžiant šiuos prašymus ieškovių pateiktų
argumentų ir pagrindų pagrįstumo.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
I –
Bendros pastabos
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 6 dalį, jeigu byloje nereikia priimti sprendimo, Pirmosios instancijos teismas bylinėjimosi
išlaidų klausimą sprendžia savo nuožiūra.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą ir trečią pastraipas, pirma, į bylą įstojusios valstybės narės ir
institucijos pačios padengia savo išlaidas, antra, Bendrasis Teismas gali nurodyti kitoms įstojusioms į bylą šalims pačioms
padengti savo išlaidas.
II –
Bylos T‑425/04 ir T‑444/04
Kadangi Komisija pralaimėjo bylas T‑425/04 ir T‑444/04 bei atsižvelgiant į tai, kad prašymas panaikinti ginčijamo sprendimo
2 straipsnį, dėl kurio jau nebereikia priimti sprendimo, yra nepagrindinis, reikia priteisti iš Komisijos padengti savo, taip
pat Prancūzijos Respublikos ir FT bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą bendrovės
Bouygues
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
III –
Byla T‑450/04
Kadangi bendrovės
Bouygues
pralaimėjo, kiek tai susiję su prašymu panaikinti ginčijamo sprendimo 1 dalį bei atsižvelgiant į tai, kad nebereikia priimti
sprendimo dėl jų prašymo panaikinti minėto sprendimo 2 straipsnį, reikia priteisti iš jų padengti savo, taip pat pusę Komisijos
bylinėjimosi išlaidų. Komisija padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą FT padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
IV –
Byla T‑456/04
Kadangi nebereikia priimti sprendimo dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį, reikia priteisti iš AFORS ir
Komisijos padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirmą pastraipą Prancūzijos Respublika padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies trečią pastraipą FT padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2004 m. rugpjūčio 2 d. Komisijos sprendimo 2006/621/EB dėl valstybės pagalbos, kurią Prancūzija skiria
France Télécom
, 1 straipsnį.
2.
Nebereikia priimti sprendimo dėl prašymų panaikinti Sprendimo 2006/621 2 dalį.
3.
Bylose T‑425/04 ir T‑444/04 Komisija padengia savo, taip pat Prancūzijos Respublikos ir
France Télécom SA
bylinėjimosi išlaidas.
4.
Bylose T‑425/04 ir T‑444/04
Bouygues SA
ir
Bouygues Télécom SA
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
5.
Byloje T‑450/04
Bouygues
ir
Bouygues Télécom
padengia savo, taip pat pusę Komisijos bylinėjimosi išlaidų.
6.
Byloje T‑450/04 Komisija padengia pusę savo bylinėjimosi išlaidų.
7.
Byloje T‑456/04
Association française des opérateurs de réseaux ir services de télécommunications
(
AFORS Télécom
) ir Komisija padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
8.
Bylose T‑450/04 ir T‑456/04 Prancūzijos Respublika ir
France Télécom
padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Cremona
Labucka
Frimodt Nielsen

O’Higgins
Paskelbta 2010 m. gegužės 21 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
Turinys
Ginčo aplinkybės
I –  France Télécom finansinė padėtis 2001–2004 metais
II –  Administracinė procedūra
III –  Ginčijamas sprendimas
A –  Pranešimas apie ginčijamą sprendimą
B –  Ginčijamo sprendimo rezoliucinė dalis
C –  Komisijos išvados dėl FT finansinės padėties 2002 m. birželio–2003 m. kovo mėnesiais
D –  Ginčijamo sprendimo objektas
E –  EB 87 straipsnio 1 dalies ir apdairaus privataus investuotojo, veikiančio rinkos ekonomikos sąlygomis, principo taikymas
F –  Aptariamos pagalbos suderinamumas su bendrąja rinka
G –  Aptariamos pagalbos susigrąžinimas
Procesas ir šalių reikalavimai
I –  Bylos T‑425/04 ir T‑444/04
II –  Byla T‑450/04
III –  Byla T‑456/04
IV –  Proceso organizavimo priemonės, perdavimas nagrinėti išplėstinės sudėties teismui ir bylų sujungimas
V –  Žodinė proceso dalis
Dėl teisės
I –  Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį
A –  Dėl bylose T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 ir T‑456/04 nurodytų nepriimtinumo pagrindų
1.  Šalių argumentai
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Pirminės pastabos
b)  Dėl Prancūzijos Respublikos ir FT suinteresuotumo pareikšti ieškinį dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
c)  Dėl bendrovių Bouygues suinteresuotumo pateikti prašymą dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio
d)  Dėl numanomo AFORS prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį priimtinumo
B –  Dėl ginčijamo sprendimo 1 straipsnio teisėtumo
1.  Šalių argumentai
a)  Panaikinimo pagrindų trumpas aprašymas
b)  Prancūzijos Respublikos ir FT argumentai
Pirminės pastabos
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
Dėl trečiojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
Dėl papildomų argumentų, kuriuos Prancūzijos Respublika ir FT, kaip į bylą T‑450/04 įstojusios šalys, pateikė atsakydamos
į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus
c)  Bendrovių Bouygues argumentai
Dėl pirmojo bendrovių Bouygues pagrindo
Dėl antrojo bendrovių Bouygues pagrindo
d)  Komisijos argumentai
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo pirmos dalies
Dėl antrojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo antros dalies
Dėl trečiojo Prancūzijos Respublikos ir FT pagrindo
–  Dėl akivaizdžios 2002 m. liepos 12 d. pareiškimo vertinimo klaidos
–  Dėl akivaizdžios klaidos vertinant apdairaus privataus investuotojo kriterijaus taikymą
–  Dėl akivaizdžios klaidos, vertinant Prancūzijos valstybės, kaip apdairaus investuotojo, elgesį
Dėl pirmojo bendrovių Bouygues pagrindo
–  Dėl bendrovių Bouygues argumentų
–  Dėl į bylą įstojusios šalies FT argumentų
Dėl antrojo bendrovių Bouygues pagrindo
Dėl papildomų Komisijos argumentų, pateiktų atsakant į Bendrojo Teismo rašytinius klausimus
2.  Bendrojo Teismo vertinimas
a)  Dėl pagalbos sąvokos pagal EB 87 straipsnio 1 dalį
b)  Dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir akcininko paskolos projektu suteikto pranašumo buvimo
Pirminės pastabos
Dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais suteikiamo pranašumo
Dėl akcininko paskolos projekto suteikiamo pranašumo
c)  Dėl valstybės išteklių pervedimo fakto
Pirminės pastabos
Dėl valstybės išteklių pervedimo dėl nuo 2002 m. liepos mėn. padarytų pareiškimų
Dėl valstybės išteklių pervedimo, susijusio su 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimu apie akcininko paskolos projektą ir 2002 m.
gruodžio 20 d. akcininko paskolos sutartimi
–  Pirminės pastabos
–  Dėl 2002 m. gruodžio 4 d. pranešimo apie akcininko paskolos projektą
–  Dėl 2002 m. liepos mėn. pasiūlymo sudaryti akcininko paskolos sutartį
–  Dėl valstybės išteklių pervedimo, susijusio su nuo 2002 m. liepos mėn. padarytais pareiškimais ir 2002 m. gruodžio mėn.
priemonėmis
d)  Dėl bendrovių Bouygues antrojo pagrindo, susijusio su EB 253 straipsnio neatitinkančiais prieštaringais ir nepakankamais
motyvais
II –  Dėl prašymo panaikinti ginčijamo sprendimo 2 straipsnį
Dėl bylinėjimosi išlaidų
I –  Bendros pastabos
II –  Bylos T‑425/04 ir T‑444/04
III –  Byla T‑450/04
IV –  Byla T‑456/04
*
Proceso kalba: prancūzų.