CELEX: 62005CJ0002
Darbuotojų migrantų socialinė apsauga
Taikytinų teisės aktų nustatymas
Į kitą valstybę narę komandiruoti darbuotojai
Pažymos E 101 reikšmė

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 1971 m. birželio 14 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės
apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems asmenims ir jų šeimos nariams,
judantiems Bendrijoje, 14 straipsnio 1 dalies a punkto ir 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio
Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką, 11 straipsnio 1 dalies a punkto redakcijų, kurios buvo iš dalies pakeistos
ir atnaujintos 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 (OL L 230, p. 6) ir iš dalies pakeistos 1991 m.
birželio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2195/91 (OL L 206, p. 2, toliau atitinkamai – Reglamentas Nr. 1408/71 ir Reglamentas
Nr. 574/72), išaiškinimu.
Prašymas pateiktas nagrinėjant bylą tarp Nacionalinės socialinės apsaugos įstaigos (
Rijksdienst voor Sociale Zekerheid
, toliau –
Rijksdienst
) ir Belgijos bendrovės
Herbosch Kiere NV
(toliau –
Herbosch Kiere
) dėl jos už iš Airijos komandiruotus darbuotojus sumokėtų socialinio draudimo įmokų grąžinimo.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisės aktai

Reglamentas Nr. 1408/71
Reglamento Nr. 1408/71 II dalis, kurią sudaro 13–17a straipsniai, reglamentuoja taikytinų teisės aktų socialinės apsaugos
srityje nustatymą.
Šio reglamento 13 straipsnio 2 dalis nurodo:
„Laikantis 14–17 straipsnių nuostatų:
a) vienos valstybės narės teritorijoje pagal darbo sutartį dirbančiam darbuotojui taikomi tos valstybės teisės aktai net jeigu
jis gyvena kitos valstybės narės teritorijoje arba įmonės ar asmens, kurioje ar kuriam jis dirba, registruota buveinė ar veiklos
vieta yra kitos valstybės narės teritorijoje;
<...>“.
To paties reglamento 14 straipsnis numato:
„13 (2) (a) straipsnis taikomas laikantis šių išimčių ir sąlygų:
1. a) asmeniui, kuris pagal darbo sutartį dirba valstybės narės teritorijoje esančioje įmonėje ir kuri jį komandiruoja į kitos
valstybės narės teritoriją dirbti tos įmonės naudai, toliau taikomi pirmosios valstybės narės teisės aktai, jei numatyta darbo
trukmė neviršija 12 mėnesių ir jis nesiunčiamas pakeisti kito asmens, kurio komandiruotės laikas baigėsi;
<...>“. (Pataisytas vertimas)
Darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimas Nr. 128
Reglamento Nr. 1408/71 IV dalies pagrindu įsteigta Darbuotojų migrantų socialinės apsaugos administracinė komisija (toliau
– Administracinė komisija), kuri pagal 81 straipsnio a dalį nagrinėja visus iš šio reglamento kylančius administravimo ir
aiškinimo klausimus, 1985 m. spalio 17 d. šiuo tikslu priėmė sprendimą Nr. 128 dėl Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies
a punkto ir 14c straipsnio 1 dalies taikymo (OL C 141, 1986, p. 6), galiojusį pagrindinės bylos faktinių aplinkybių metu.
Šį sprendimą pakeitė po minėtų aplinkybių įsigaliojęs 1996 m. gegužės 31 d. Sprendimas Nr. 162 (OL L 241, p. 28), kurį pakeitė
2000 m. gruodžio 13 d. Sprendimas Nr. 181 (OL L 329, 2001, p. 73).
Pagal Sprendimo Nr. 128 1 punktą Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punktas taikomas taip pat ir „darbuotojui,
kuriam taikomi valstybės narės, kurioje jis priimtas dirbti ir kurioje yra įmonės registruota buveinė arba jos veiklos vieta,
teisės aktai siekiant jį komandiruoti <...> į kitos valstybės narės teritoriją <...> jeigu:
a)      komandiruotės laikotarpiu darbuotoją ir įmonę sieja tiesioginis ryšys;
b)      kai įmonė savo veiklą paprastai vykdo pirmoje valstybėje narėje, t. y., kai įmonės veiklą sudaro joje įdarbintų darbuotojų
laikinas darbas kitų įmonių naudai ir šie darbuotojai paprastai dirba tos valstybės teritorijoje, kurioje įsteigtos šios kitos
įmonės.“ (Neoficialus vertimas)
Reglamentas Nr. 574/72
Reglamento Nr. 574/72 III dalyje „Reglamento nuostatų įgyvendinimas teisės aktų taikymui nustatyti“ esanti 11 straipsnio 1 dalis
nurodo:
„Valstybės narės, kurios teisės aktai toliau taikomi, kompetentingos valdžios institucijos paskirta įstaiga išduoda pažymą,
patvirtinančią, kad tam pagal darbo sutartį dirbančiam asmeniui iki konkrečios datos toliau taikomi tie teisės aktai:
a) pagal darbo sutartį dirbančio asmens ar jo darbdavio prašymu reglamento 14 straipsnio 1 dalyje <...> nurodytais atvejais;
<...>“.
Šioje nuostatoje minima pažyma žinoma kaip „komandiravimo pažyma“ arba „E 101 pažyma“.

Belgijos teisės aktai
1987 m. liepos 27 d. Įstatymo dėl laikino darbo ir darbuotojų darbo kitų įmonių naudai (1987 m. rugpjūčio 20 d.
Moniteur belge
, p. 12405) 31 straipsnio 1 dalis nurodo:
„Išskyrus I ir II dalyse įtvirtintas taisykles, draudžiama fizinio arba juridinio asmens veikla, kurią sudaro joje įdarbintų
asmenų darbas trečiųjų šalių, kurios naudojasi šių darbuotojų darbu ir bet kokia paprastai darbdaviui suteikiama valdžia,
naudai, išskyrus Ministrų Tarybos priimtame karališkajame dekrete įvardytų tam tikrų pelno nesiekiančių organizacijų veiklą.“

Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Laikotarpiu nuo 1991 m. balandžio iki rugsėjo mėn.
Herbosch Kiere
buvo atsakinga už klojimo ir betonavimo darbus bei už gelžbetonio plokščių įmontavimą dviejose Belgijos statybos aikštelėse.
Siekdama atlikti tokius darbus, ši įmonė kreipėsi į Airijos įmonę
ICDS Constructors Ltd
(toliau –
ICDS Constructors
). Dėl nagrinėjamų statybos aikštelių buvo sudarytos dvi subrangos sutartys.

Herbosch Kiere
patikrino, ar pagal darbo sutartį Belgijoje dirbantys
ICDS Constructors
darbuotojai turi galiojančią komandiravimo pažymą, kurią pagal Reglamento Nr. 574/72 11 straipsnį išdavė kompetentingos Airijos
valdžios įstaigos, ir ar už šiuos darbuotojus Airijoje buvo mokamos privalomos socialinio draudimo įmokos. Pirmosios instancijos
teisėjo manymu, visi atitinkami darbuotojai, išskyrus vieną, turėjo E 101 pažymą.
1992 m. spalio 12 d. Belgijos užimtumo ir darbo ministerijos Socialinių teisės aktų inspekcija parengė ataskaitą pripažindama,
kad
Herbosch Kiere
dirbo
ICDS Constructors
įdarbinti darbuotojai iš Airijos ir kad dėl šios priežasties ne ši įmonė, o
Herbosch Kiere
buvo tikrasis šių darbuotojų darbdavys.
Atsižvelgdamas į ataskaitos išvadas
Rijksdienst
pripažino, kad
Herbosch Kiere
atitinkamų darbuotojų atžvilgiu naudojo tam tikrą darbdaviui priskirtiną valdžią, jog buvo galima manyti, kad juos su
Herbosch Kiere
sieja darbo sutartis. Todėl
Rijksdienst
įpareigojo
Herbosch Kiere
sumokėti įmokas pagal Belgijos socialinės apsaugos sistemą.

Herbosch Kiere
pervedė su išlyga
Rijksdienst
reikalaujamą sumą už šias įmokas, t. y. 3 647 567 BEF (90 420,82 eurų), ir pareikšdama ieškinį Briuselio darbo teisme (
Arbeidsrechtbank te Brussel
) paprašė jas grąžinti. Šis teismas šį prašymą didžiąja dalimi patenkino.
Gavęs
Rijksdienst
apeliacinį skundą
Arbeidshof te Brussel
(Briuselio darbo teismas) patvirtino, jog abejoja dėl nagrinėjamų Reglamento Nr. 1408/71 nuostatų aiškinimo. Atsižvelgdamas
į 2000 m. vasario 10 d. Sprendimą
FTS
(C‑202/97, Rink. p. I‑883) ir 2000 m. kovo 30 d. Sprendimą
Banks ir kt
. (C‑178/97, Rink. p. I‑2005), prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas klausia, kokią teisinę galią E 101
pažymai turėtų suteikti valstybės narės, į kurią komandiruoti atitinkami darbuotojai, kompetentinga įstaiga ir nacionaliniai
teismai. Atsižvelgdamas į
Rijksdienst
prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikusiame teisme pateiktus paaiškinimus, kad tokia pažyma tik atspindi komandiravimo
laikotarpiu buvusią arba turėjusią būti statišką situaciją, šis teismas klausia, kokiomis aplinkybėmis galima tikrinti, ar
komandiravimo laikotarpiu išliko tiesioginis darbuotojo ir jį komandiravusios įmonės ryšys.
Tokiomis aplinkybėmis
Arbeidshof te Brussel
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1)      Ar valstybės, į kurią komandiruotas darbuotojas, teismas gali nagrinėti ir (ar) nustatyti, ar tarp komandiruojančios įmonės
ir komandiruoto darbuotojo yra tiesioginis ryšys, atsižvelgiant į tai, kad Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalyje
esanti sąvoka „įmonė, kurioje (jis) paprastai dirba“, reikalauja (pagal sprendimą Nr. 128), kad tas ryšys išliktų komandiruotės
laikotarpiu?
2)      Ar kitos nei minėtą pažymą (E 101 pažyma) išdavusios valstybės narės teismas gali neatsižvelgti į šią pažymą ir (arba) ją
panaikinti, jei jo vertinimui pateiktos faktinės aplinkybės rodo, kad tarp komandiruojančios įmonės ir komandiruoto darbuotojo
komandiruotės laikotarpiu tiesioginio ryšio nebuvo?
3)      Ar valstybės, iš kurios komandiruojamas darbuotojas, kompetentingai institucijai privalomas valstybės, į kurią komandiruojamas
darbuotojas, teismo, kuris, esant pirmiau nurodytoms aplinkybėms, neatsižvelgė į minėtą pažymą (E 101 pažyma) ir (arba) ją
panaikino, sprendimas?“

Dėl prejudicinių klausimų
Pateikti klausimai susiję su Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto ir Reglamento Nr. 574/72 11 straipsnio
1 dalies a punkto išaiškinimu. Todėl nereikia atsižvelgti į 1996 m. gruodžio 16 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą
96/71/EB dėl darbuotojų komandiravimo paslaugų teikimo sistemoje (OL L 18, 1997, p. 1), kurios devynioliktoji konstatuojamoji
dalis skelbia, kad „nepažeisdama kitų Bendrijos teisės nuostatų, ši direktyva neįpareigoja suteikti teisinį pripažinimą laikino
įdarbinimo įmonėms ir netrukdo valstybėms narėms taikyti savo įstatymus dėl darbuotojų įdarbinimo ir dėl laikino įdarbinimo
įmonių ne jų teritorijoje įsisteigusioms, tačiau jų teritorijoje paslaugų teikimo sistemoje veikiančioms įmonėms“.

Dėl pirmo ir antro klausimų
Pirmu ir antru klausimu prašymą dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pateikęs teismas iš esmės klausia, ar ir kiek pagal Reglamento
Nr. 574/72 11 straipsnio 1 dalies a punktą išduota E 101 pažyma yra privaloma pagal valstybės, į kurią komandiruotas darbuotojas,
narės vidaus teisės sistemą, sprendžiant, ar komandiravimo laikotarpiu tarp darbuotoją komandiruojančios įmonės ir komandiruoto
darbuotojo buvo tiesioginis ryšys.
Šiuo požiūriu primintina, kad pagal Teisingumo Teismo praktiką, kuri pakartota Administracinės komisijos sprendime Nr. 128,
valstybėje narėje įsteigtos įmonės ir jos į kitą valstybę narę komandiruotų darbuotojų tiesioginio ryšio išsaugojimas komandiravimo
laikotarpiu yra viena iš Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto taikymui nustatytų sąlygų (šiuo klausimu žr.
minėto sprendimo
FTS
24 punktą). Pažymoje E 101 esančio pareiškimo pagrindas yra tokio ryšio buvimas.
Ši pažyma – Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkte esančios materialinės teisės normos pavyzdžiu – skirta
palengvinti laisvą asmenų judėjimą ir laisvą paslaugų teikimą (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
FTS
48 punktą).
Šioje pažymoje valstybės narės, kurioje įsteigta laikino įdarbinimo įmonė, kompetentinga įstaiga skelbia, kad komandiravimo
laikotarpiu komandiruotiems darbuotojams ir toliau bus taikoma jos socialinės apsaugos sistema. Taip, remiantis principu,
jog darbuotojai gali būti apdrausti tik pagal vieną socialinės apsaugos sistemą, tokia pažyma privalomai reiškia, kad negalima
taikyti kitos valstybės narės sistemos (minėto sprendimo
FTS
49 punktas).
EB 10 straipsnyje įtvirtintas lojalaus bendradarbiavimo principas įpareigoja pažymą išduodančią įstaigą teisingai įvertinti
su taikytinų teisės aktų socialinės apsaugos srityje nustatymu susijusius faktus ir užtikrinti pažymoje E 101 nurodytų duomenų
tikslumą (minėto sprendimo
FTS
51 punktas).
Dėl valstybės narės, į kurią komandiruojami darbuotojai, kompetentingos įstaigos iš pagal EB 10 straipsnį kylančių įsipareigojimų
matyti, kad tokie įsipareigojimai nebūtų vykdomi ir taip pat būtų pažeisti Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto
ir Reglamento Nr. 574/72 11 straipsnio 1 dalies a punkto tikslai, jeigu šios valstybės narės įstaigos manytų, kad pažymoje
nurodyti duomenys nėra privalomi ir šiems darbuotojams taikytų savo socialinės apsaugos sistemą (žr. minėto sprendimo
FTS
52 punktą).
Todėl pažyma E 101 tiek, kiek ji preziumuoja komandiruotų darbuotojų apdraudimo pagal valstybės narės, kurioje įsteigta juos
komandiravusi įmonė, socialinės apsaugos sistemą teisėtumą, privaloma valstybės narės, į kurią komandiruoti šie darbuotojai,
kompetentingai įstaigai (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
FTS
53 punktą).
Priešingas sprendimas pažeistų principą, jog pagal darbo sutartį dirbantys darbuotojai draudžiami pagal vieną socialinės apsaugos
sistemą, taip pat apsunkintų taikytinos sistemos nustatymą ir todėl pažeistų teisinį saugumą. Iš tikro, kai sudėtinga nustatyti
taikytiną sistemą, kiekviena iš dviejų atitinkamų valstybių narių kompetentingų įstaigų būtų priversta manyti, kad taikytina
jos socialinės apsaugos sistema, nors atitinkamiems darbuotojams atsirastų žala (žr. minėto sprendimo
FTS
54 punktą).
Todėl, kol E 101 pažyma nėra panaikinta arba pripažinta negaliojanti valstybės narės, į kurią komandiruoti darbuotojai, kompetentinga
įstaiga privalo atsižvelgti į tai, kad jiems jau yra taikomi valstybės, kurioje yra įsteigta juos įdarbinusi įmonė, socialinės
apsaugos teisės aktai, ir todėl ši įmonė nagrinėjamiems darbuotojams savo socialinės apsaugos sistemos taikyti negali (žr.
minėto sprendimo
FTS
55 punktą).
Tačiau valstybės narės tokią pažymą išdavusi kompetentinga įstaiga tokio išdavimo pagrįstumą privalo apsvarstyti iš naujo
ir prireikus jį panaikinti, jeigu valstybės narės, į kurią komandiruoti darbuotojai, kompetentinga įstaiga abejoja dėl tokios
pažymos išdavimo pagrindo tikslumo ir dėl joje nurodytų duomenų ypač dėl to, kad jie neatitinka Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio
1 dalies a punkte numatytų reikalavimų (minėto sprendimo
FTS
56 punktas).
Šiuo atveju, kai atitinkamoms įstaigoms nepavyksta susitarti, kaip vertinti atitinkamas specifinės situacijos aplinkybes,
ir todėl ir dėl klausimo, ar taikytinas Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punktas, teisėta, kad jos gali kreiptis
į Administracinę komisiją (žr. minėto sprendimo
FTS
57 punktą).
Jeigu pastarajai nepavyksta suderinti kompetentingų įstaigų nuomonės dėl konkrečiu atveju taikytinų teisės aktų, valstybė
narė, į kurią komandiruoti atitinkami darbuotojai, nepažeisdama pažymą išdavusioje valstybėje narėje numatytų teisinės gynybos
priemonių, bent jau turi teisę pradėti procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 227 straipsnį siekdama, kad pareiškus
tokį ieškinį Teisingumo Teismas išnagrinėtų klausimą dėl tokiems darbuotojams taikytinos teisės ir dėl pažymoje E 101 nurodytų
duomenų netikslumo (žr. minėto sprendimo
FTS
58 punktą).
Pripažinus, kad nacionalinė kompetentinga įstaiga, kreipdamasi į valstybės narės, į kurią komandiruotas darbuotojas, teismą,
galėtų pripažinti pažymą E 101 negaliojančią, kiltų pavojus kompetentingų valstybių narių įstaigų lojaliu bendradarbiavimu
grindžiamai sistemai.
Kol pažyma E 101 nėra panaikinta arba paskelbta negaliojanti, ji privaloma pagal valstybės narės, kurioje komandiruoti darbuotojai,
teisės sistemą ir todėl privaloma ir jos įstaigoms.
Iš to išplaukia, kad valstybės narės, į kurią komandiruotas darbuotojas, teismas neturi teisės nagrinėti pažymos E 101 teisėtumo,
kiek tai susiję su jos išdavimo pagrindo patvirtinimu, konkrečiai kalbant, ar yra tiesioginis darbuotoją komandiravusios įmonės
ir komandiruoto darbuotojo ryšys.
Atsižvelgiant į pirmiau nurodytus argumentus, į pirmą ir antrą pateiktus klausimus reikia atsakyti taip, kad kol pagal Reglamento
Nr. 574/72 11 straipsnio 1 dalies a punktą pažymą E 101 išdavusi valstybės narės įstaiga jos nepanaikina arba nepripažįsta
negaliojančia, ji privaloma valstybės narės, į kurią komandiruoti darbuotojai, kompetentingai įstaigai ir teismams. Todėl
tokius darbuotojus priimančiosios valstybės narės teismas neturi teisės tikrinti pažymos E 101 galiojimo, kiek tai susiję
su jos išdavimo pagrindo patvirtinimu, konkrečiai kalbant, ar yra tiesioginis valstybėje narėje įsteigtos įmonės ir jos į
kitą valstybę narę komandiruotų darbuotojų ryšys jų komandiruotės metu Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto,
skaitomo kartu su Sprendimo Nr. 128 1 punktu, prasme.

Dėl trečio klausimo
Atsižvelgiant į pateiktus atsakymus į pirmą ir antrą klausimus, į trečią klausimą atsakyti nereikia.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą dėl prejudicinio sprendimo pateikusio teismo nagrinėjamoje
byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui,
išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
Kol pagal 1972 m. kovo 21 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 574/72, nustatančio Reglamento (EEB) Nr. 1408/71 įgyvendinimo tvarką,
iš dalies pakeisto ir atnaujinto 1983 m. birželio 2 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2001/83 ir iš dalies pakeisto 1991 m.
birželio 25 d. Tarybos reglamentu (EEB) Nr. 2195/91, 11 straipsnio 1 dalies a punktą pažymą E 101 išdavusi valstybės narės
įstaiga jos nepanaikina arba nepripažįsta negaliojančia, ji privaloma valstybės narės, į kurią komandiruoti darbuotojai, kompetentingai
įstaigai ir teismams. Todėl tokius darbuotojus priimančiosios valstybės narės teismas neturi teisės tikrinti, pažymos E 101
galiojimo, kiek tai susiję su jos išdavimo pagrindo patvirtinimu, konkrečiai kalbant, ar yra tiesioginis valstybėje narėje
įsteigtos įmonės ir jos į kitą valstybę narę komandiruotų darbuotojų ryšys jų komandiruotės metu 1971 m. birželio 14 d. Reglamento
(EEB) Nr. 1408/71 dėl socialinės apsaugos sistemų taikymo pagal darbo sutartį dirbantiems asmenims, savarankiškai dirbantiems
asmenims ir jų šeimos nariams, judantiems Bendrijoje, iš dalies pakeisto ir atnaujinto Reglamentu Nr. 2001/83 ir iš dalies
pakeisto Reglamentu Nr. 2195/91, 14 straipsnio 1 dalies a punkto, skaitomo kartu su 1985 m. spalio 17 d. Darbuotojų migrantų
socialinės apsaugos administracinės komisijos sprendimo Nr. 128 dėl Reglamento Nr. 1408/71 14 straipsnio 1 dalies a punkto
ir 14c straipsnio 1 dalies taikymo 1 punktu, prasme.
Parašai.
*
Proceso kalba: olandų.