CELEX: 62004CJ0437
Neîndeplinirea obligațiilor de către un stat membru
Protocol privind privilegiile și imunitățile Comunităților Europene
Imobile închiriate de Comunități
Région Bruxelles-Capitale
Taxă impusă proprietarilor

Prin cererea introductivă, Comisia Comunităților Europene solicită Curții să constate că, prin instituirea unei taxe (denumită
în continuare „taxă regională”) care încalcă imunitatea fiscală a Comunităților Europene, Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit
obligațiile care îi revin în temeiul articolului 3 din Protocolul din 8 aprilie 1965 privind privilegiile și imunitățile Comunităților
Europene, anexat inițial Tratatului de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților Europene
(JO 1967, 152, p. 13), ulterior anexat Tratatului CE în temeiul Tratatului de la Amsterdam (denumit în continuare „protocolul”).

Cadrul juridic

Reglementarea comunitară
În temeiul articolului 28 alineatul (1) din Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților
Europene și, în urma intrării în vigoare a Tratatului de la Amsterdam, în temeiul articolului 291 CE, precum și potrivit unicului
considerent al protocolului, Comunitatea Europeană se bucură pe teritoriul statelor membre de privilegiile și imunitățile
necesare pentru îndeplinirea misiunii sale în condițiile definite de protocolul menționat.
Articolul 3 din protocol prevede:
„Comunitățile, activele acestora, veniturile și alte bunuri sunt scutite de orice impozit direct.
Guvernele statelor membre iau, ori de câte ori este posibil, măsuri corespunzătoare în vederea anulării sau rambursării sumei
reprezentând impozitele indirecte și taxele pe vânzări care intră în prețul bunurilor fixe și mobile atunci când Comunitățile,
pentru uz oficial, fac achiziții importante al căror preț cuprinde impuneri și taxe de această natură. Totuși, aplicarea acestor
măsuri nu trebuie să aibă drept efect distorsionarea concurenței în cadrul Comunității.
Nu se acordă nicio scutire cu privire la impozitele, taxele și impunerile care nu constituie decât simpla remunerare a serviciilor
de utilitate publică.”
Conform articolului 13 din protocol:
„În condițiile și respectând procedura stabilită de către Consiliu, hotărând la propunerea Comisiei, toate indemnizațiile,
salariile și retribuțiile plătite de Comunități funcționarilor și altor agenți ai acestora sunt impozitate de acestea.
Sunt scutite de impozite naționale indemnizațiile, salariile și retribuțiile plătite de Comunități propriilor funcționari
și agenți.”
Articolul 19 din protocol prevede:
„În aplicarea prezentului protocol, instituțiile Comunităților acționează de comun acord cu autoritățile responsabile ale
statelor membre interesate.”

Reglementarea națională
Articolul 2 din ordonanța din 23 iulie 1992 privind taxa regională datorată de ocupanții de clădiri și de titularii de drepturi
reale asupra anumitor imobile din Région Bruxelles‑Capitale (Regiunea Bruxelles‑Capitală) (
Moniteur belge
din 1 august 1992, p. 17334, denumită în continuare „ordonanța”) prevede:
„Începând cu exercițiul financiar 1993, se instituie o taxă anuală datorată de ocupanții de clădiri situate pe teritoriul
Regiunii Bruxelles‑Capitală și de titularii de drepturi reale asupra imobilelor care nu sunt destinate locuirii; această taxă
este datorată în temeiul situației existente la data de 1 ianuarie a anului fiscal.”
Articolul 3 alineatul 1 din această ordonanță prevede:
„Taxa [regională] este datorată de:
a)       orice întreținător de familie care ocupă, ca reședință principală sau secundară, în întregime sau în parte, o clădire situată
pe teritoriul Regiunii Bruxelles­‑Capitală.
[…]
b)       orice ocupant, în întregime sau în parte, al unei clădiri situate pe teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală și care exercită
în aceasta, în nume propriu, o activitate lucrativă sau nelucrativă, inclusiv o profesiune liberală, și de orice persoană
juridică sau asociație de fapt care ocupă clădirea respectivă ca sediu social, administrativ, de exploatare sau de activitate.
[…]
c)      proprietarul care deține în deplină proprietate sau, în lipsa acestuia, de emfiteotul, de uzufructuarul sau de titularul dreptului
de folosință a clădirii, în întregime sau în parte, situate pe teritoriul Regiunii Bruxelles‑Capitală, nedestinată folosinței
prevăzute la litera a) de mai sus.”
În temeiul articolului 8 alineatul 1 primul paragraf din această ordonanță, taxa regională impusă persoanelor menționate la
articolul 3 alineatul 1 litera c) din ordonanța respectivă este stabilită, pentru fiecare clădire, la 6,36 euro pe metru pătrat
de suprafață a podelei care depășește primii 300 de metri pătrați sau primii 2 500 de metri pătrați în cazul suprafețelor
destinate activităților industriale sau artizanale, fără ca această taxă să poată depăși o sumă corespunzătoare unui procentaj
de 14 % din venitul cadastral indexat, aferent suprafețelor întregii sau unei părți a clădirii supuse acestei taxe.

Procedura precontencioasă
Comunitatea și SA Vita (denumită în continuare „Vita”), ale cărei drepturi și obligații au fost preluate de SA Zurich, au
încheiat la 3 februarie 1988 un contract de închiriere a unui imobil situat în Ixelles (comună care face parte din Regiunea
Bruxelles‑Capitală, Belgia). Acest contract prevede că, de la intrarea sa în vigoare, toate impozitele și taxele, de orice
natură ar fi, care grevează imobilul închiriat, datorate oricărei autorități publice, și toate celelalte sarcini de aceeași
natură vor fi suportate de către locatar, cu excepția cazului în care acesta obține de la autoritățile publice competente,
în temeiul statutului său special, astfel cum este reglementat, printre altele, de articolul 3 din protocol, scutirea de la
plata acestora pentru locator.
În temeiul ordonanței, Regiunea Bruxelles‑Capitală a impus în sarcina societății Vita diverse sume corespunzătoare taxei regionale
datorate pentru perioada 1992-1997. Pusă în întârziere de Vita pentru plata acestor sume astfel impuse ei, Comunitatea, reprezentată
de Comisie, a refuzat să facă această plată. Societatea Vita a supus litigiul judecătorului de pace din primul canton al comunei
Ixelles, care, prin hotărârea din 26 mai 1998, a obligat Comunitatea la plata către Vita a sumelor de 20 000 277 BEF și 290 211
BEF. Apelul său fiind respins de tribunal de première instance de Bruxelles (Tribunalul de Primă Instanță din Bruxelles),
Comunitatea a introdus un recurs pentru anularea acestei decizii, dar recursul său a fost respins printr‑o decizie a Cour
de cassation (Curtea de Casație) din 1 martie 2002.
În cursul acestei proceduri, Cour de cassation nu a considerat necesar să adreseze Curții întrebarea preliminară sugerată
de Comunitate prin care se urmărea să se stabilească dacă articolul 28 din Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și
a unei Comisii unice ale Comunităților Europene și articolul 3 din protocol, aceste dispoziții fiind, dacă este cazul, coroborate
cu articolul 23 din Convenția de la Viena din 18 aprilie 1961 privind relațiile diplomatice (denumită în continuare „Convenția
de la Viena”), ar trebui interpretate în sensul că interzic adoptarea oricărei legi sau a oricărei alte norme naționale care
instituie un impozit direct care, în aparență, vizează persoanele care au relații contractuale cu persoane juridice de drept
internațional (printre care Comunitatea Europeană), dar care, în realitate, are în mod necesar ca obiectiv sau ca efect ca
sarcina efectivă a impozitului respectiv să fie suportată de sau să fie transferată asupra persoanelor juridice de drept internațional
(printre care Comunitatea Europeană).
Prin scrisoarea de punere în întârziere din 2 aprilie 2003, Comisia a inițiat procedura prevăzută la articolul 226 CE și a
invitat Regatul Belgiei să îi comunice observațiile sale privind neîndeplinirea obligațiilor care îi revin în temeiul articolului
3 din protocol.
În răspunsul lor din 3 iunie 2003, autoritățile belgiene au considerat că taxa regională nu vizează nici direct, nici indirect
instituțiile internaționale, ci orice proprietar al unei clădiri nedestinate locuirii a cărei suprafață depășește un anumit
prag și că, prin urmare, Regiunea Bruxelles‑Capitală nu a încălcat cu nimic principiul îndeplinirii cu bună‑credință a tratatelor.
Printr‑un aviz motivat din 16 decembrie 2003, Comisia a invitat Regatul Belgiei să se conformeze avizului menționat în termen
de două luni de la primirea acestuia. Printr‑o scrisoare din 30 iulie 2004, autoritățile belgiene au răspuns că Regatul Belgiei
își menținea poziția.
În consecință, Comisia a hotărât să introducă prezenta acțiune.
Prin ordonanța președintelui Curții din 6 aprilie 2005, a fost admisă intervenția Consiliului în sprijinul concluziilor Comisiei.

Cu privire la acțiune

Argumentele părților
Comisia și Consiliul susțin că reglementarea în cauză încalcă imunitatea fiscală de care se bucură Comunitățile. Această imunitate
fiscală, consacrată de articolul 28 din Tratatul de instituire a unui Consiliu unic și a unei Comisii unice ale Comunităților
Europene și reglementată la articolul 3 din protocol, s‑ar opune ordonanței în litigiu.
Comisia și Consiliul subliniază că această ordonanță permite să se eludeze imunitatea fiscală de care beneficiază Comunitățile,
prin impunerea în mod indirect asupra acestora, în calitate de locatari, a unei taxe a cărei plată directă este interzisă
de această imunitate. Voința legiuitorului regional ar reieși atât din articolul 3 alineatul 1 din ordonanță, care definește
persoanele obligate la plata taxei regionale, cât și din lucrările pregătitoare.
Într‑adevăr, în timp ce reglementarea anterioară nu ar fi vizat decât ocupanții, ordonanța ar fi adăugat o taxă la plata căreia
ar fi obligați proprietarii imobilelor destinate activităților profesionale și care depășesc o anumită suprafață. Aceasta
ar rămâne totuși o taxă pe ocuparea imobilului, întrucât plata finală de către ocupant ar fi garantată prin faptul că proprietarul
obligat la plata ei ar transfera această taxă asupra locatarului său.
Comisia consideră semnificativ faptul că scutirile de care poate beneficia proprietarul unui astfel de imobil depind de calitatea
ocupantului. Astfel, dacă un ocupant ar fi scutit, proprietarul ar fi și el scutit. Consiliul deduce de asemenea din faptul
că scutirile ar fi determinate în funcție de calitatea ocupantului că reglementarea urmărește în realitate să taxeze ocupanții
imobilelor.
În această privință, Comisia face referire la declarația ministrului finanțelor, bugetului și funcției publice din Regiunea
Bruxelles‑Capitală, care a explicat că sectorul public, inclusiv cel de natură internațională, ar contribui de asemenea la
noua taxă regională, ceea ce nu era posibil înainte. Obiectivul urmărit prin introducerea acestei taxe este, prin urmare,
creșterea veniturilor fiscale, în special prin taxarea imobilelor pentru care nu ar fi putut fi perceput niciun impozit, întrucât
erau ocupate de persoane sau de instituții scutite de impozit.
În plus, Consiliul susține că, spre deosebire de locatarii particulari, Comunitățile nu beneficiază de deducerea fiscală a
chiriei și a costurilor eventuale de întreținere, astfel încât aceste costuri constituie o sarcină relativ mare pentru Comunități.
De asemenea, locațiunea imobilelor către Comunități ar fi din punct de vedere fiscal foarte avantajoasă pentru Regatul Belgiei,
având în vedere că acesta din urmă ar percepe impozite pe chiriile încasate de locator, fără a trebui să acorde deduceri fiscale
locatarului.
În ceea ce privește articolul 23 din Convenția de la Viena, Consiliul arată că acesta nu consacră decât versiunea minimală
a principiului imunității fiscale și că textul articolului 3 din protocol se îndepărtează de la aceasta. Mai mult, imunitatea
fiscală a Comunităților, în contextul unei organizații internaționale cu caracter instituțional, ar justifica, dacă nu chiar
ar impune, o aplicare largă a acestui principiu. Consiliul reamintește că privilegiile și imunitățile Comunităților au un
caracter funcțional și urmăresc să evite să intervină un obstacol în calea funcționării sau independenței lor. Potrivit acestuia,
orice măsură care afectează resursele bugetare disponibile pentru îndeplinirea misiunii Comunităților ar trebui considerată
o măsură ce împiedică funcționarea acestora.
Potrivit Comisiei și Consiliului, în ceea ce privește taxa regională, același rezultat ar putea fi obținut prin taxarea ocupantului
sau a proprietarului. Legiuitorul regional, atunci când a ales debitorul, ar fi trebui să o facă în conformitate cu obligația
sa de cooperare loială cu Comunitățile, ale căror resurse nu trebuie să servească la creșterea veniturilor statului membru
gazdă. Într‑adevăr, ar trebui evitată situația ca un stat membru în care își au sediul Comunitățile să obțină avantaje nejustificate
față de alte state membre. În orice caz, situația imobilelor destinate folosinței de către Comunități ar fi trebuit adăugată
cazurilor de scutire a proprietarilor prevăzute de ordonanța în cauză.
Astfel cum subliniază guvernul belgian, Comunitățile sunt excluse din sfera de aplicare a ordonanței, întrucât, în temeiul
protocolului, sunt scutite de taxa regională atât în calitate de proprietar, cât și în calitate de locator. Astfel, nu poate
fi vorba despre o obligație fiscală a Comunităților.
Guvernul belgian este de părere că această taxă nu contravine prin nimic principiului îndeplinirii cu bună‑credință a tratatelor,
în măsura în care nu încalcă imunitatea fiscală a Comunităților. Într‑adevăr, obligația eventuală de plată în cauză nu ar
fi de natură fiscală, ci ar rezulta dintr‑un contract încheiat cu proprietarul obligat la plata acestei taxe. Guvernul belgian
reamintește că s‑a stabilit de către Cour de cassation că acest transfer se bazează pe un contract de drept privat și că ar
fi excesiv ca o organizație internațională să poate solicita scutirea de o parte din chiria care rezultă din mărirea generală
a impozitelor.
Guvernul belgian reamintește că, în temeiul articolului 23 alineatul (2) din Convenția de la Viena, scutirea fiscală nu se
aplică dacă statul acreditant este locatar și dacă impozitul este datorat de locator. Imunitatea prevăzută de protocol, inspirată
din această convenție, care trebuie interpretată din prisma dreptului internațional general, nu poate fi invocată împotriva
transferului sarcinii efectuat în temeiul unei clauze contractuale.
Guvernul belgian adaugă faptul că scutirea fiscală de care beneficiază organizațiile internaționale nu are ca obiectiv să
reducă costurile chiriilor acestora, ci indică pur și simplu că ele nu sunt impozabile în calitate de persoane de drept internațional
public. Acesta subliniază că regiunea în cauză nu obține niciun avantaj fiscal ca urmare a prezenței organizațiilor internaționale,
întrucât nu contează dacă imobilul este închiriat de o instituție a Comunităților, de o persoană particulară sau chiar nu
este închiriat deloc, taxa regională fiind datorată numai de către proprietar. Or, tocmai imunitatea fiscală în discuție ar
fi cea care ar afecta egalitatea de tratament între proprietari, întrucât cei care își închiriază bunurile imobiliare Comunităților
ar fi favorizați față de ceilalți proprietari.
Referitor la jurisprudența invocată de Comisie, guvernul belgian remarcă faptul că, în ceea ce privește pretinsa imunitate
fiscală a Comunităților, în cazul în care impozitul ar fi datorat de proprietarul unui bun al cărui locatar este o instituție
a Comunităților și în cazul în care această sarcină s‑ar răsfrânge asupra prețului chiriei, Curtea nu s‑a pronunțat niciodată.
Cu toate acestea, la modul general, jurisprudența ar confirma faptul că privilegiile și imunitățile recunoscute Comunităților
prin protocol ar avea un caracter strict funcțional, întrucât ele ar urmări să evite să intervină un obstacol în calea funcționării
și independenței Comunităților. De altfel, Comisia nu ar fi demonstrat în ce măsură taxa regională poate constitui un obstacol
în calea funcționării și independenței Comunităților, iar plata unui supliment la chirie de către instituțiile europene în
niciun caz nu ar putea fi considerată ca o măsură care afectează resursele bugetare disponibile pentru îndeplinirea misiunilor
lor.
Guvernul belgian subliniază că, în ceea ce privește jurisprudența referitoare la articolul 13 din protocol, Comisia susține
că aceasta ar fi aplicabilă și articolului 3 din același protocol, fără însă a preciza legătura între cele două dispoziții
sau diferențele între obiectivele lor și domeniile lor respective de aplicare
rationae materiae
și
rationae personae
. Dimpotrivă, Curtea ar fi făcut în mod explicit distincția între jurisprudența privind articolul 13 și cea privind articolul
3 din protocol.
În plus, potrivit guvernului belgian, încercând să fie scutită de taxa regională, Comisia nu ar ține seama, în același timp,
de principiul cooperării loiale care decurge din articolul 10 CE, care ar implica nu numai o obligație pentru statele membre
de a lua toate măsurile pentru a garanta valabilitatea și eficacitatea dreptului comunitar, dar ar impune și instituțiilor
Comunităților obligații reciproce de cooperare loială cu statele membre.

Aprecierea Curții
Cu titlul preliminar, trebuie determinat cadrul prezentei cauze.
În ceea ce privește articolul 23 din Convenția de la Viena, la care se referă părțile, trebuie reamintit că această convenție
este un acord de drept internațional încheiat de statele membre și de state terțe în exercițiul competenței lor în domeniul
relațiilor diplomatice. Ea privește, în principiu, relațiile bilaterale dintre state, iar nu relațiile dintre Comunitate,
care, de altfel, nu este parte la această convenție, și statul care găzduiește sediul unei instituții a Comunităților, în
speță Regatul Belgiei.
În orice caz, după cum a subliniat avocatul general la punctele 35-37 din concluziile sale, chiar dacă Comunitatea trebuie
să își exercite competențele respectând dreptul internațional (hotărârea din 24 noiembrie 1992, C‑286/90, Poulsen și Diva
Navigation, Rec., p. I‑6019, punctul 9), Convenția de la Viena nu are o importanță determinantă în această cauză.
Întinderea imunității fiscale a Comunităților, fiind parte a dreptului comunitar, este cu prioritate determinată de articolul
3 din protocol, în mod special redactat cu luarea în considerare a caracteristicilor Comunităților.
Trebuie să se constate că articolul 3 din protocol stabilește două regimuri de imunitate, în funcție de categoria de impozite,
directe sau indirecte. Articolul 3 primul paragraf din protocol este consacrat imunității Comunităților cu privire la impozite
directe, în timp ce al doilea paragraf al acestui articol se referă la taxele și drepturile indirecte.
În ceea ce privește regimul privind impozitele directe, imunitatea este necondiționată și generală, întrucât Comunitățile,
precum și activele acestora, veniturile și alte bunuri sunt scutite de orice impozitare directă la nivel național. În ceea
ce privește regimul privind impozitele indirecte, imunitatea nu este nelimitată; dimpotrivă, ea este circumscrisă și supusă
unor condiții (a se vedea în acest sens hotărârea din 26 octombrie 2006, Comunitatea Europeană, C‑199/05, Rec., p. I‑10485,
punctul 31).
Având în vedere că această diferență de regim este esențială pentru a aprecia o imunitate, este indispensabil să se determine
în care dintre cele două regimuri se înscrie un litigiu privind o pretinsă scutire fiscală.
În plus, în cadrul unei proceduri de constatare a neîndeplinirii obligațiilor, îi revine Comisiei să indice, deja în cursul
fazei precontencioase, dispoziția concretă care definește o obligație a cărei nerespectare de către statul membru este invocată.
Această obligație a Comisiei decurge, printre altele, din două cerințe, și anume din protecția dreptului la apărare al statului
membru implicat într‑o astfel de procedură, precum și din necesitatea unei delimitări clare a obiectului litigiului.
De fapt, procedura precontencioasă are ca obiectiv în special să acorde statului membru implicat posibilitatea să valorifice
în mod util mijloacele sale de apărare împotriva obiecțiilor formulate de Comisie (hotărârea din 15 ianuarie 2002, Comisia/Italia,
C‑439/99, Rec., p. I‑305, punctul 10, și hotărârea din 24 iunie 2004, Comisia/Țările de Jos, C‑350/02, Rec., p. I‑6213, punctul
18) și să asigure că procedura contencioasă eventuală are ca obiect un litigiu clar definit (hotărârile din 20 iunie 2002,
Comisia/Germania, C‑287/00, Rec., p. I‑5811, punctul 17, și Comisia/Țările de Jos, citată anterior, punctul 19).
În ceea ce privește obiectul prezentei cauze, trebuie notat că, făcând trimitere la articolul 3 din protocol în avizul său
motivat, precum și în cererea sa introductivă de instanță, Comisia nu specifică pe care dintre cele trei paragrafe își întemeiază
acțiunea. Cu toate acestea, deși Comisia nu precizează în mod specific dispoziția care definește obligația pe care Regatul
Belgiei nu a respectat‑o, avizul motivat și cererea conțin elemente care permit să se deducă în mod clar motivarea concluziilor
sale.
În primul rând, trebuie constatat că articolul 3 al treilea paragraf din protocol nu ar putea în mod vădit să fie folosit
ca temei pentru orice fel de imunitate fiscală. În al doilea rând, trebuie să se constate că, nici în avizul motivat, nici
în cererea sa, Comisia nu prezintă argumente specifice pentru a susține în ce fel Regatul Belgiei nu și‑a îndeplinit obligațiile
care decurg din articolul 3 al doilea paragraf din acest protocol. În schimb, în cursul procedurii în fața Cour de cassation,
după cum reiese din punctul 11 din prezenta hotărâre, Comisia a propus să se adreseze Curții de Justiție întrebarea dacă imunitatea
fiscală a Comunităților se opune instituirii unui impozit direct, cum este taxa regională.
Din faptul că, în avizul său motivat și în cererea sa, Comisia reia și citează cererea pe care a adresat‑o Cour de cassation,
în care califică în mod clar taxa regională ca „impozit direct”, reiese că obiecția prezentată de Comisie se înscrie în cadrul
regimului imunității privind impozitele directe.
De altfel, chiar dacă protocolul nu conține definiția impozitului direct și nu există în acest sens dispoziții adoptate pentru
punerea în aplicare a protocolului, anumite elemente de interpretare a acestei noțiuni sunt furnizate de Directiva 77/799/CEE
a Consiliului din 19 decembrie 1977 privind asistența reciprocă acordată de autoritățile competente din statele membre în
domeniul impozitării directe (JO L 336, p. 15, Ediție specială, 09/vol. 1, p. 21). Această directivă, a cărei sferă de aplicare,
înainte de a fi modificată prin Directiva 79/1070/CEE a Consiliului din 6 decembrie 1979 (JO L 331, p. 8, Ediție specială,
09/vol. 1, p. 32) era exclusiv rezervată impozitelor directe, a definit în articolul 1 alineatul (2) impozitul pe venit și
taxa pe capital incluzând în această noțiune impozitele pe capitalul total și pe elementele de capital, indiferent de modul
în care sunt percepute. În ceea ce privește taxa care, potrivit Comisiei și Consiliului, este impusă Comunităților, este evident
că ea se bazează pe articolul 3 alineatul 1 litera c) din ordonanță și că privește titularii de drepturi reale asupra imobilelor.
Având în vedere că această taxă se aplică direct persoanelor în funcție de patrimoniul lor sau de drepturile lor reale cu
valoare patrimonială, ea poate fi considerată ca fiind percepută asupra unui element de capital, în sensul Directivei 77/799.
În ceea ce privește articolul 3 alineatul 1 litera c) din ordonanță, trebuie în egală măsură reamintit că trăsăturile taxei
regionale trebuie determinate ținând seama de toate persoanele care sunt obligate la plata acesteia, adică persoanele fizice
și juridice în sarcina cărora este instituită taxa, și nu în funcție de consecințele financiare care decurg pentru Comunități
în mod eventual și indirect din această taxă.
În consecință, taxa regională în discuție prezintă natura unui impozit direct și acțiunea Comisiei trebuie apreciată în contextul
articolului 3 primul paragraf din protocol.
Este evident faptul că, în temeiul articolului 3 primul paragraf din acest protocol, Comunitățile sunt scutite de taxa instituită
prin ordonanță atât în calitate de ocupant, cât și în calitate de proprietar sau locator al unui imobil. În sfera de aplicare
a acestei ordonanțe, ele nu pot, prin urmare, să fie considerate contribuabili potrivit dreptului fiscal.
Comisia și Consiliul susțin, cu toate acestea, că reglementarea în cauză, care, fără a obliga în mod expres Comunitățile la
plata acestei taxe, are ca efect și ca obiectiv să determine Comunitățile să suporte, chiar în mod indirect, dar totuși în
mod necesar, taxa respectivă, este contrară principiului imunității fiscale. Prin neluarea în considerare a acestei imunități,
autorul ordonanței ar determina Comunitățile să participe la o contribuție de natură fiscală, prin intermediul stipulațiilor
contractuale care transferă într‑o manieră generală și sistematică asupra Comunităților sarcina impozitelor impuse asupra
proprietarilor de imobile atunci când imobilele sunt închiriate Comunităților sau prin simpla răsfrângere a taxei în prețul
chiriei.
Această argumentare nu poate fi reținută.
Dacă este stabilit că articolul 3 primul paragraf din protocol scutește Comunitățile de impozitele directe, în schimb, acesta
nu prevede o astfel de scutire pentru cocontractanții acestora din urmă. Mai mult, această dispoziție nu prevede nimic cu
privire la consecințele economice ale impozitelor directe la plata cărora sunt obligați cocontractanții respectivi. În consecință,
transferul taxei regionale nu poate fi contestat de Comisie și Consiliu în temeiul articolului 3 primul paragraf din protocol.
Într‑adevăr, pe de o parte, dacă acest transfer se realizează printr‑o clauză contractuală care figurează în contractul de
închiriere, el este în mod necesar conform voinței părților contractante, având în vedere că includerea unei astfel de clauze
ține de libertatea contractuală a acestora din urmă. Pe de altă parte, atunci când transferul taxei regionale se face prin
mărirea prețului chiriei, el ține tot de libertatea contractuală a părților, deoarece definirea conținutului contractului,
inclusiv determinarea unui element al contractului cum este cuantumul chiriei, necesită consimțământul acestora. În acest
ultim caz, în plus, taxa regională impusă proprietarilor nu ar fi în mod necesar transferată, automat și integral, de către
aceștia asupra locatarilor.
Este adevărat că poate exista o situație pe piața închirierilor imobiliare susceptibilă să inducă sau chiar să constrângă
Comisia să accepte o astfel de clauză contractuală sau să plătească un preț al chiriei care ar neutraliza sau ar diminua pentru
cocontractantul său sarcina unui impozit direct.
Cu toate acestea, o oarecare situație a pieței nu ar putea genera o imunitate fiscală, având în vedere că aceasta trebuie
să rezulte dintr‑un act de drept internațional, comunitar sau național.
Mai mult, dacă s‑ar accepta argumentarea Comisiei și a Consiliului, s‑ar putea șterge diferența între situațiile care țin
și cele care nu țin de imunitatea fiscală, deschizând posibilitatea cererilor de imunitate fiscală privind orice fel de impozite
directe, inclusiv impozitul pe venit și impozitul pe profit.
Această interpretare a articolului 3 primul paragraf din protocol, potrivit căreia această dispoziție nu poate servi ca temei
pentru o scutire de la plata taxei regionale, nu poate fi infirmată, contrar a ceea ce susțin Comisia și Consiliul, nici prin
finalitatea imunității fiscale a Comunităților, nici prin circumstanțele instituirii acestei taxe.
În ceea ce privește finalitatea acestei imunități, trebuie reamintit că ea rezultă din necesitatea de a garanta independența
Comunităților față de statele membre și buna lor funcționare (hotărârea din 28 martie 1996, AGF Belgia, C‑191/94, Rec., p. I‑1859,
punctul 19). Cu toate acestea, chiar dacă scutirea cocontractanților de la plata taxei regionale ar constitui un avantaj financiar
pentru Comunități, trebuie să se constate că nu a fost prezentat de către Comisie niciun element concludent de natură să stabilească
faptul că răsfrângerea asupra sa a acestei taxe ar putea să aducă atingere independenței Comunităților sau să împiedice buna
lor funcționare (hotărârea Comunitatea Europeană, citată anterior, punctul 43). În plus, o interpretare prin prisma finalității
unei dispoziții nu poate avea ca rezultat să lipsească de orice efect util textul clar și precis al acestei dispoziții (a
se vedea în acest sens hotărârea Comunitatea Europeană, citată anterior, punctul 42, și, în ceea ce privește privilegiile
și imunitățile Băncii Centrale Europene, hotărârea din 8 decembrie 2005, BCE/Germania, C‑220/03, Rec., p. I‑10595, punctul
31).
În ceea ce privește circumstanțele instituirii taxei regionale, trebuie admis faptul că obiectivul urmărit de legiuitorul
regional a fost, fără îndoială, creșterea veniturilor fiscale. În această privință, trebuie reamintit că, în temeiul unei
jurisprudențe constante, dacă fiscalitatea directă este de competența statelor membre, acestea din urmă trebuie totuși să
o exercite cu respectarea dreptului comunitar (hotărârea din 26 octombrie 2006, C‑345/05, Comisia/Portugalia, Rec., p. I‑10633,
punctul 10, și hotărârea din 14 noiembrie 2006, C‑513/04, Kerckhaert și Morres, Rec., p. I‑10967, punctul 15). Or, în măsura
în care nu există o încălcare a acestuia din urmă, această competență permite statelor membre, în principiu, să introducă
noi impozite, să determine alți contribuabili și alte scutiri decât cele prevăzute într‑o reglementare analogă anterioară
sau să mărească nivelul impozitării.
Această concluzie nu este infirmată de împrejurarea că, în timpul discuțiilor prilejuite de adoptarea ordonanței respective,
ministrul competent al Regiunii Bruxelles‑Capitală a menționat probabilitatea ca modificările pe care această ordonanță le
va aduce legislației anterioare să ducă la o situație în care anumiți proprietari de imobile ar fi în măsură să reflecte această
taxă în prețul plătit, printre alții, de Comunități, în calitate de locatari. Într‑adevăr, nu poate fi reproșată unui stat
membru creșterea veniturilor fiscale prin includerea în sfera de aplicare a unei taxe a unor persoane susceptibile să acționeze
drept cocontractanți ai Comunităților pentru simplul motiv că aceștia, în anumite împrejurări ale pieței, pot fi în măsură
să reflecte în parte sau în întregime această taxă în prețurile bunurilor sau serviciilor furnizate Comunităților.
Trebuie adăugat că taxa regională se aplică, în temeiul articolului 3 alineatul 1 litera c) din ordonanță, proprietarilor
imobilelor care depășesc o anumită suprafață și că acest tip de impozitare directă introdus de către legiuitorul regional
este răspândit în statele membre.
În sfârșit, trebuie respinse argumentele Comisiei și ale Consiliului întemeiate, pe de o parte, pe jurisprudența Curții privind
articolul 13 din protocol, care ar apăra scutirea fiscală împotriva tentativelor statelor membre de a aduce atingere acestui
principiu în mod direct sau indirect (hotărârea din 24 februarie 1988, Comisia/Belgia, 260/86, Rec., p. 955, și hotărârea
din 14 octombrie 1999, Vander Zwalmen și Massart, C‑229/98, Rec., p. I‑7113), și, pe de altă parte, pe faptul că, față de
locatarii particulari care beneficiază de deducerea fiscală a chiriei și a costurilor, Comisia ar suporta o sarcină financiară
mai mare.
Într‑adevăr, după cum relevă guvernul belgian, această jurisprudență privește interpretarea dispozițiilor protocolului care
îi scutesc pe funcționari și pe alți agenți ai Comunităților de impozitele naționale pe indemnizațiile, salariile și retribuțiile
lor. Această scutire îi privește în mod special pe agenții Comunităților și se limitează la impunerile naționale care pot
fi aplicate pe veniturile provenite din exercitarea funcțiilor lor, venituri care fac obiectul unei impozitări comunitare.
În schimb, în cauza de față nu există impozitare la nivel comunitar și, în plus, nu sunt în discuție decât dispozițiile protocolului
care scutesc înseși Comunitățile de orice impozite directe (a se vedea în acest sens hotărârea AGF Belgia, citată anterior,
punctul 14).
În ceea ce privește deductibilitatea din baza impozabilă a chiriei și a costurilor aferente locațiunii unui imobil pentru
persoanele obligate la plata impozitului pe profit, trebuie să se constate că acest argument nu ar putea avea niciun efect
în ceea ce privește soluționarea acestei acțiuni, având în vedere că instituțiile Comunităților nu urmăresc un scop lucrativ
și au o natură complet diferită de cea a întreprinderilor care sunt supuse impozitului pe profit.
Având în vedere aceste motive, trebuie să se constate că introducerea taxei regionale nu este contrară nici formulării, nici
obiectivelor articolului 3 primul paragraf din protocol.
În consecință, acțiunea Comisiei trebuie respinsă.

Cu privire la cheltuielile de judecată
În temeiul articolului 69 alineatul (2) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere,
la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât Regatul Belgiei a solicitat obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată,
iar Comisia a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată. În conformitate cu articolul
69 alineatul (4) primul paragraf din același regulament, instituția care a intervenit în litigiu suportă propriile cheltuieli
de judecată. Consiliul, parte intervenientă, va suporta, prin urmare, propriile cheltuieli de judecată.
Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:
1)
Respinge acțiunea.
2)
Obligă Comisia Comunităților Europene la plata cheltuielilor de judecată.
3)
Consiliul Uniunii Europene suportă propriile cheltuieli de judecată.
Semnături
*
Limba de procedură: franceza.