CELEX: 61987CJ0158
Bruxelles-konventionen
enekompetence

Ved dom af 23. marts 1987, indgået til Domstolen den 26. maj samme år, har Gerechtshof Arnhem i medfør af protokollen af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, stillet et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af konventionens artikel 16 nr. 1.
Dette spørgsmål er blevet rejst under en sag mellem Scherrens og Maenhout m. fl. om spørgsmålet, om der mundtligt er indgået en forpagtningsaftale mellem Scherrens som forpagter og Maenhout og dennes mand, som senere er død, som bortforpagtere, om en gård med bygninger og et landbrugsareal på ca. 5 hektar beliggende i Maldegem (Belgien) samt fire parceller jord på i alt 12 hektar beliggende i Sluis kommune (Nederlandene).
Det fremgår af sagens akter, at parcellerne i Nederlandene ikke støder op til parcellen i Belgien, men ligger 7 km fra denne.
Den tvist, der er opstået vedrørende forpagtningen, blev af Scherrens indbragt for fredsdommeren i Eeklo (Belgien) for den i Belgien beliggende jord, men også for pachtkamer (afdeling for forpagtningssager) ved Kantongerecht Oostburg (Nederlandene) for den i Nederlandene beliggende jord. Kantongerecht fandt, at der ikke var ført tilstrækkeligt bevis for, at der var indgået en forpagtningsaftale, og frifandt sagsøgte, hvorefter Scherrens ankede til Gerechtshof Arnhem, afdelingen for forpagtningssager.
Ifølge forlæggelsesdommen har forpagteren, sagsøgeren, gjort gældende, at der består en enkelt forpagtningsaftale for gården og alle jordparceller. Da Gerechtshof antog, at det ikke var udelukket, at den belgiske ret og den nederlandske ret kunne komme til modstridende afgørelser, fandt den det nødvendigt at få afgjort spørgsmålet, hvilken ret, der er kompetent i henhold til konventionens artikel 16, nr. 1, i tilfælde som det foreliggende. På denne baggrund udsatte Gerechtshof sagen og anmodede Domstolen »om at afgøre spørgsmålet, hvordan artikel 16, nr. 1, i den ovenfor nævnte konvention skal fortolkes med henblik på forpagtning af en gård, hvis bygninger (med noget jord) er beliggende i den ene kontraherende stat (Belgien) og (størstedelen af) jorden i den anden (Nederlandene).«
Vedrørende sagens faktiske omstændigheder, retsforhandlingerne og de indlæg, der er indgivet for Domstolen, henvises i øvrigt til retsmøderapporten. Disse omstændigheder omtales derfor kun i det følgende, såfremt det på de enkelte punkter er nødvendigt for forståelsen af Domstolens argumentation.
Konventionens artikel 16 lyder således:
»Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:
1)
i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende;
...«
Det af den nationale ret stillede spørgsmål går ud på, om konventionens artikel 16, nr. 1, skal fortolkes således, at i en tvist, hvis genstand er at fastslå, om der består en forpagtningsaftale for en fast ejendom, der er beliggende i to kontraherende stater, er retterne i de to stater hver for sig enekompetente med hensyn til den del af den faste ejendom, der ligger i deres stat.
Det bemærkes, at Domstolen i dommen af 5. januar 1985 (Rosler,
241/83, Sml. s. 99
) har fastslået, at den i artikel 16, nr. 1, fastsatte enekompetente for retterne i den kontraherende stat, hvor den faste ejendom er beliggende, er begrundet i den nære forbindelse mellem leje og forpagtning og retsreglerne om fast ejendom og de bestemmelser af sædvanligvis præceptiv karakter, som regulerer brugen heraf, som f. eks. lovgivningen om kontrol med lejens størrelse og om beskyttelse af lejeres og forpagteres rettigheder.
Domstolen har endvidere bemærket, at artikel 16, nr. 1, skal sikre en hensigtsmæssig kompetencefordeling, idet den giver den ret, der ligger nærmest ved den faste ejendom, fortrin, fordi den bedst er i stand til at skaffe sig et direkte kendskab til de faktiske forhold i forbindelse med indgåelse og gennemførelse af lejemål og forpagtningsaftaler herover.
På grundlag af disse betragtninger har Domstolen i den nævnte sag, der vedrørte en lejekontrakt over en fast ejendom, som i sin helhed var beliggende i en enkelt kontraherende stat, statueret at artikel 16, nr. 1, finder anvendelse på enhver aftale om leje af en fast ejendom, uanset dens særlige karakteristika.
De samme betratninger gælder i princippet for aftaler om leje af fast ejendom, der er beliggende i to kontraherende stater.
Artikel 16, nr. 1, skal derfor fortolkes således, at i en tvist, hvis genstand er at fastslå, om der foreligger en forpagtningsaftale vedrørende en fast ejendom, der er beliggende i to kontraherende stater, er retterne i de to stater hver for sig i princippet enekompetente med hensyn til den del af den faste ejendom, der ligger i deres stat.
Det er dog ikke udelukket, at der kan forekomme tilfælde, hvor en fast ejendom, hvis dele er beliggende i to kontraherende stater, men er genstand for en enkelt lejekontrakt, frembyder sådanne særlige karakteristika, at der må gøres en undtagelse fra den her beskrevne hovedregel. Dette kan f. eks. være tilfældet, når den faste ejendom, der er beliggende i en kontraherende stat, grænser op til ejendommen i den anden stat, og når næsten hele ejendommen er beliggende i en af disse stater. Under sådanne omstændigheder kan det være rigtigt at betragte ejendommen som en helhed og at anse hele ejendommen for at være beliggende i en af disse stater og tillægge retterne i denne enekompetence med hensyn til lejeaftalen vedrørende ejendommen.
En gennemgang af sagens akter har dog ikke frembragt oplysninger om sådanne særlige omstændigheder i det foreliggende tilfælde, da de dele af den omtvistede faste ejendom, der er beliggende i de to kontraherende stater, ikke støder op til hinanden og heller ikke næsten helt er beliggende i den ene eller den anden af de kontraherende stater.
Det forelagte spørgsmål vil derfor være at besvare således, at konventionens artikel 16, nr. 1, skal fortolkes således, at i en tvist, hvis genstand er at fastslå, om der foreligger en forpagtningsaftale vedrørende en fast ejendom, der er beliggende i to kontraherende stater, er retterne i de to stater hver for sig enekompetente med hensyn til den del af den faste ejendom, der ligger i deres stat.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke godtgøres. Da sagens behandling i forhold til parterne i hovedsagen udgør et led i den sag, der verserer for den nationale ret, tilkommer det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger.

På grundlag af disse præmisser
kender
DOMSTOLEN (Sjette Adeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt den af Gerechtshof Arnhem ved dom af 23. marts 1987, for ret:

Artikel 16, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, skal fortolkes således, at i en tvist, hvis genstand er at fastslå, om der foreligger en forpagtningsaftale vedrørende en fast ejendom, der er beliggende i to kontraherende stater, er retterne i de to stater hver for sig enekompetente med hensyn til den del af den faste ejendom, der ligger i deres stat.

Due
Koopmans
Bahlmann
Kakouris
O'Higgins
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 6. juli 1988.
J.-G. Giraud
Justitssekretær
O.Due
Formand for Sjette Afdeling
(
*1
) – Processprog: Nederlandsk.