CELEX: 61992CJ0245
Appel
Rettens procesreglement
Genåbning af den mundtlige forhandling
Kommissionens forretningsorden
Proceduren for vedtagelse af en beslutning i kommissærkollegiet

1 Ved appelskrift indleveret til Domstolens Justitskontor den 26. maj 1992 har Chemie Linz GmbH i medfoer af artikel 49 i EF-statutten for Domstolen ivaerksat appel af den dom, som Retten i Foerste Instans afsagde den 10. marts 1992 i sagen Chemie Linz mod Kommissionen (sag T-15/89, Sml. II, s. 1275, herefter »den appellerede dom«).
Faktiske omstaendigheder og retsforhandlinger ved Retten
2 De faktiske omstaendigheder, der ligger til grund for appellen, og som fremgaar af den appellerede dom, er foelgende.
3 En raekke virksomheder i den europaeiske petrokemiske industri anlagde sag ved Retten med paastand om annullation af Kommissionens beslutning 86/398/EOEF af 23. april 1986 vedroerende en procedure i henhold til EOEF-traktatens artikel 85 (IV/31.149 - Polypropylen, EFT L 230, s. 1, herefter »polypropylen-beslutningen«).
4 Kommissionen fastslog, hvilket Retten tiltraadte paa dette punkt, at polypropylen-markedet foer 1977 blev daekket af ti producenter, hvoraf fire (Montedison SpA (herefter »Monte«), Hoechst AG, Imperial Chemical Industries plc og Shell International Chemical Company Ltd) tilsammen havde en markedsandel paa 64%. Efter udloebet af de patenter, som Monte var indehaver af, kom der nye producenter paa markedet i 1977, hvilket indebar en betydelig foroegelse af produktionskapaciteten uden dog at medfoere en tilsvarende stigning i efterspoergslen. Dette medfoerte en udnyttelse af produktionskapaciteten paa mellem 60% i 1977 og 90% i 1983. Hver enkelt af de producenter, der var etableret i Faellesskabet paa det paagaeldende tidspunkt, solgte i alle eller i naesten alle medlemsstaterne.
5 Chemie Linz AG, det tidligere Chemische Werke Linz AG og sagsoeger i foerste instans, i hvis rettigheder Chemie Linz GmbH er indtraadt (herefter »Chemie Linz«), var blandt de nye producenter, der kom ind paa markedet i 1977. Selskabets markedsandel i Vesteuropa laa paa mellem 3,2 og 3,9%.
6 Efter en raekke undersoegelser foretaget samtidig i flere af sektorens virksomheder fremsatte Kommissionen til flere polypropylen-producenter anmodninger om oplysninger i medfoer af artikel 11 i Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81). Det fremgaar af praemis 6 i den appellerede dom, at Kommissionen paa grundlag af de tilvejebragte oplysninger konkluderede, at de paagaeldende producenter fra 1977-1983 ved en raekke prisinitiativer i strid med EF-traktatens artikel 85 (nu artikel 81 EF) regelmaessigt havde fastsat maalpriser og udviklet et system med aarlig kontrol af salgsmaengder med henblik paa at fordele det til raadighed vaerende marked ud fra aftalte maengder eller procentsatser. Kommissionen besluttede derfor at indlede proceduren efter artikel 3, stk. 1, i forordning nr. 17 og at fremsende en skriftlig meddelelse om klagepunkterne til flere virksomheder, herunder Chemie Linz.
7 Efter procedurens afslutning vedtog Kommissionen polypropylen-beslutningen, ved hvilken den fastslog, at Chemie Linz havde overtraadt traktatens artikel 85, stk. 1, ved, sammen med andre virksomheder - hvad Chemie Linz angaar - fra november 1977 og mindst til november 1983 at have deltaget i en aftale og samordnet praksis, der havde sin oprindelse i 1977, og hvorved de producenter, der leverer polypropylen til Faellesskabets omraade:
- kontaktede hinanden og regelmaessigt (fra begyndelsen af 1981 to gange om maaneden) moedtes paa en raekke hemmelige moeder for at droefte og fastlaegge deres forretningspolitik
- fra tid til anden fastsatte »maalpriser« (eller minimumspriser) for salg af produktet i hver af EF's medlemsstater
- vedtog forskellige foranstaltninger med det formaal at lette ivaerksaettelsen af saadanne maalpriser, omfattende (hovedsagelig) midlertidige produktionsbegraensninger, udveksling af detaljerede oplysninger om deres leverancer, afholdelse af lokale moeder og fra udgangen af 1982 et »kundeledelsessystem« med henblik paa gennemfoerelse af prisforhoejelser over for bestemte kunder
- indfoerte samtidige prisforhoejelser for at virkeliggoere disse maal
- delte markedet ved at tildele hver producent et aarligt salgsmaal eller en aarlig »kvote« (1979, 1980 og i det mindste en del af 1983) eller, i mangel af en endelig aftale for hele aaret, kraevede, at producenterne begraensede deres salg i hver maaned paa basis af salget i en foregaaende periode (1981 og 1982) (polypropylen-beslutningens artikel 1).
8 Kommissionen opfordrede derpaa de forskellige virksomheder til omgaaende at bringe disse overtraedelser til ophoer og for fremtiden at afstaa fra enhver aftale eller samordnet praksis med samme eller tilsvarende formaal eller virkning. Kommissionen paalagde dem tillige at afstaa fra enhver udveksling af oplysninger af en art, der normalt betragtes som forretningshemmeligheder og paase, at enhver udveksling af generelle oplysninger (f.eks. via Fides) skulle vaere udformet saaledes, at der ikke meddeles oplysninger, hvoraf individuelle producenters adfaerd kan udledes (polypropylen-beslutningens artikel 2).
9 Chemie Linz blev paalagt en boede paa 1 000 000 ECU, eller 1 471 590 000 ITL (polypropylen-beslutningens artikel 3).
10 Den 11. august 1986 rejste Chemie Linz annullationssoegsmaal til proevelse af beslutningen for Domstolen, som ved kendelse af 15. november 1989 henviste sagen til Retten i medfoer af Raadets afgoerelse 88/591/EKSF, EOEF, Euratom af 24. oktober 1988 om oprettelse af De Europaeiske Faellesskabers Ret i Foerste Instans (EFT L 319, s. 1).
11 For Retten nedlagde Chemie Linz paastand om annullation af polypropylen-beslutningen, i det omfang den vedroerer sagsoegeren, og subsidiaert om annullation af beslutningens artikel 3, for saa vidt som den boede, der var paalagt sagsoegeren, beloebsmaessigt er urimelig. Sagsoegeren nedlagde tillige paastand om, at Retten fastsatte boeden og tilpligtede Kommissionen at betale sagens omkostninger.
12 Kommissionen nedlagde paastand om frifindelse og om, at sagsoegeren tilpligtedes at betale sagens omkostninger.
13 Ved saerskilt dokument af 28. februar 1992 begaerede Chemie Linz datoen for dommens afsigelse udsat, genaabning af den mundtlige forhandling og foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagen samt bevisoptagelse i henhold til procesreglements artikel 62, 64, 65 og 66 paa grund af de af Kommissionen fremsatte erklaeringer under retsmoedet i sagen BASF m.fl. mod Kommissionen (dom af 27.2.1992, forenede sager T-79/89, T-84/89, T-85/89 og T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89, T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, Sml. II, s. 315, herefter »Rettens PVC-dom«).
Den appellerede dom
14 Vedroerende den i praemis 393 naevnte begaering om genaabning af den mundtlige forhandling fandt Retten, efter paa ny at have hoert generaladvokaten, i praemis 394, at det var ufornoedent at genaabne den mundtlige forhandling i overensstemmelse med procesreglementets artikel 62 og at foranstalte den af Chemie Linz oenskede bevisoptagelse.
15 I praemis 395 udtalte Retten:
»Det skal for det foerste fastslaas, at ovennaevnte dom af 27. februar 1992 ikke kan begrunde en genaabning af den mundtlige forhandling i denne sag. Desuden har sagsoegeren under den foreliggende sag indtil afslutningen af den mundtlige forhandling end ikke antydningsvis gjort gaeldende, at den anfaegtede beslutning er en nullitet paa grund af de fejl, der blev konstateret i ovennaevnte dom af 27. februar 1992. Man maa derfor rejse det spoergsmaal, om sagsoegeren i tilstraekkeligt omfang har begrundet, hvorfor selskabet ikke tidligere paaberaabte sig disse haevdede mangler, der under alle omstaendigheder maa have foreligget forud for sagens anlaeg. Selv om det paahviler Faellesskabets retsinstanser i forbindelse med annullationssoegsmaal i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, ex officio at undersoege spoergsmaalet, om den anfaegtede retsakt foreligger, betyder dette imidlertid ikke, at der i alle sager i henhold til EOEF-traktatens artikel 173, stk. 2, ex officio skal foranstaltes undersoegelser vedroerende den anfaegtede retsakts eventuelle nullitet. Det er kun, for saa vidt som parterne fremfoerer tilstraekkelige holdepunkter for, at den anfaegtede retsakt er en nullitet, at retsinstanserne er forpligtet til at undersoege dette spoergsmaal ex officio. I denne sag indeholder sagsoegerens argumentation ikke tilstraekkelige beviser til at godtgoere, at beslutningen er en nullitet. Det fremgaar af Kommissionens befuldmaegtigedes erklaeringer under retsmoedet i de forenede sager T-79/89, T-84/89 - T-86/89, T-89/89, T-91/89, T-92/89, T-94/89 - T-96/89, T-98/89, T-102/89 og T-104/89, som sagsoegeren har paaberaabt sig, at der heller ikke i denne sag foreligger en original af beslutningen, som er forskriftsmaessigt undertegnet. Selv om det antages, at denne fejl foreligger, foerer det imidlertid ikke i sig selv til, at den anfaegtede beslutning maa anses for en nullitet. Sagsoegeren har intet fremfoert, der kan forklare, hvorfor Kommissionen skulle have foretaget en efterfoelgende aendring af beslutningen af 1986, dvs. i en normal situation, som adskilte sig vaesentligt fra de saerlige omstaendigheder ved PVC-proceduren, der var karakteriseret ved den omstaendighed, at Kommissionens mandat udloeb i januar 1989. Forbeholdelsen af ret til at fremfoere argumenter herom er ikke tilstraekkelig. Der er herefter ikke grund til at antage, at princippet om, at er ikke maa aendres i en udstedt retsakt, er blevet tilsidesat efter vedtagelsen af den anfaegtede beslutning, og at denne saaledes - til gunst for sagsoegeren - skulle have mistet den gyldighedsformodning, der formelt tilkom den. Det forhold, at der ikke foreligger en bekraeftet original, medfoerer derfor ikke i sig selv, at den anfaegtede retsakt er en nullitet. Der er derfor ikke grundlag for at genaabne den mundtlige forhandling med henblik paa at ivaerksaette en ny bevisoptagelse. Da sagsoegerens argumentation ikke har kunnet begrunde en begaering om ekstraordinaer genoptagelse, kan anmodningen om genaabning af den mundtlige forhandling ikke imoedekommes.«
16 Retten frifandt sagsoegte og paalagde Chemie Linz at betale sagens omkostninger.
Appellen
17 I appelsagen har Chemie Linz nedlagt foelgende paastande:
- Principalt:
- Den appellerede dom ophaeves, og polypropylen-beslutningen annulleres, for saa vidt som den vedroerer appellanten.
- Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
- Subsidiaert:
- Den appellerede dom ophaeves, og sagen hjemvises til Retten til fornyet behandling.
18 Chemie Linz har ligeledes for Domstolen fremsat begaering om, at den paalaegger Kommissionen at fremlaegge de eksisterende versioner af polypropylen-beslutningen, da den blev vedtaget, de stadfaestede originaler af beslutningen og protokollen fra Kommissionens moede den 23. april 1986 vedroerende beslutningen.
19 Ved Domstolens kendelse af 30. september 1992 har det nederlandske selskab DSM NV (herefter »DSM«) faaet tilladelse til at intervenere til stoette for Chemie Linz' paastande. DSM har nedlagt foelgende paastande:
- Den appellerede dom ophaeves.
- Det fastslaas, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres.
- Det fastslaas, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres for samtlige adressater, i hvert fald for DSM uafhaengigt af, om adressaterne for polypropylen-beslutningen har anlagt sag til proevelse af den appellerede dom, eller om deres appel er blevet forkastet.
- Subsidiaert hjemvises sagen til Retten med henblik paa dennes afgoerelse af, om polypropylen-beslutningen er en nullitet eller om den boer annulleres.
- Under alle omstaendigheder tilpligtes Kommissionen at betale sagens omkostninger saavel i sagen for Domstolen som i sagen for Retten, herunder DSM's omkostninger ved interventionen.
20 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
- Appellen afvises, subsidiaert frifindes appelindstaevnte.
- Chemie Linz tilpligtes at betale appelsagens omkostninger.
- Interventionsbegaeringen afvises i det hele.
- Subsidiaert afvises interventionspaastandene om, at Domstolen boer fastslaa, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller at den boer annulleres for samtlige adressater, dog i hvert fald for DSM, uafhaengigt af, om beslutningens adressater har ivaerksat appel til proevelse af den dom, der vedroerer dem, eller om deres appel er blevet forkastet, ligesom interventionspaastandene boer foere til frifindelse, da de er uden grundlag.
- Mest subsidiaert gives der ikke adgang til intervention, da denne ikke har fornoedent grundlag.
- Under alle omstaendigheder tilpligtes DSM at betale omkostningerne ved interventionen.
21 Til stoette for appellen har Chemie Linz paaberaabt sig anbringender om rettergangsfejl og om tilsidesaettelse af faellesskabsretten efter betydningen i artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, hvilket staar i forbindelse med Rettens afslag paa at genaabne den mundtlige forhandling og at anordne foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse.
22 Paa begaering af Kommissionen og uden hensyn til Chemie Linz' protest blev sagens behandling udsat ved beslutning af 27. juli 1992 fra Domstolens praesident indtil den 15. september 1994 med henblik paa at undersoege, hvilke konsekvenser der skal drages af dommen af 15. juni 1994 i sagen Kommissionen mod BASF m.fl. (sag C-137/92 P, Sml. I, s. 2555, herefter »Domstolens PVC-dom«), som blev afsagt i en appelsag indledt til proevelse af Rettens PVC-dom.
Spoergsmaalet, om interventionen boer admitteres
23 Ifoelge Kommissionen boer DSM's interventionsbegaering afvises. DSM har forklaret, at man som intervenient har en interesse i, at dommen vedroerende Chemie Linz ophaeves. Efter Kommissionens opfattelse kan ophaevelsen ikke vaere til fordel for samtlige individuelle adressater for en beslutning, men alene for dem, der har rejst soegsmaal med henblik herpaa. Det er netop en af forskellene mellem annullation af en retsakt og retsaktens karakter af nullitet. At bortse fra denne sondring betyder, at man frakender enhver bindende virkning af de frister, inden for hvilke annullationssoegsmaal skal rejses. DSM kan derfor ikke paaberaabe sig en eventuel annullation, eftersom selskabet undlod at rejse sag ved Domstolen til proevelse af Rettens dom af 17. december 1991 i sagen DSM mod Kommissionen (sag T-8/89, Sml. II, s. 1833), som angaar selskabet. Med sin intervention soeger DSM blot at komme uden om en bindende soegsmaalsfrist.
24 Den foernaevnte kendelse af 30. september 1992, der tillod DSM at intervenere, blev afsagt paa et tidspunkt, hvor Domstolen endnu ikke havde udtalt sig om spoergsmaalet om annullation eller nullitet i sin PVC-dom. Ifoelge Kommissionen kan, efter afsigelsen af den paagaeldende dom, de paaberaabte mangler, saafremt de maatte vaere reelle, alene medfoere annullation af polypropylen-beslutningen, ikke en fastslaaelse af, at den er en nullitet. Under disse omstaendigheder har DSM ikke laengere interesse i at intervenere.
25 I oevrigt har Kommissionen gjort indsigelse mod realitetspaakendelsen af den paastand fra DSM, hvorefter Domstolens dom efter sit indhold skal fastslaa nullitet eller annullation af polypropylen-beslutningen for samtlige adressater, dog i det mindste for DSM, uafhaengigt af spoergsmaalet, om disse har ivaerksat appel til proevelse af dommen vedroerende dem eller om appellen er blevet forkastet. Denne paastand kan ikke tages under paakendelse, da DSM soeger at rejse et spoergsmaal, som kun angaar dette selskab, men det kan kun beskaeftige sig med tvisten, saaledes som den foreligger. I medfoer af artikel 37, stk. 4, i EF-statutten for Domstolen kan en intervenient kun understoette en anden parts paastande, men ikke selv nedlaegge paastande. Dette punkt i DSM's paastande bekraefter, at selskabet vil benytte interventionen for at komme uden om den udloebne frist for at ivaerksaette appel af dommen i sagen DSM mod Kommissionen, som vedroerer selskabet.
26 Med hensyn til den formalitetsindsigelse, der er blevet fremsat mod interventionen i det hele, maa det indledningsvis bemaerkes, at kendelsen af 30. september 1992, ved hvilken Domstolen gav DSM adgang til at intervenere til stoette for Chemie Linz' paastande, ikke er til hinder for, at der foretages en fornyet undersoegelse af, om interventionen kan admitteres (jf. i denne retning dom af 29.10.1980, sag 138/79, Roquette Frères mod Raadet, Sml. s. 3333).
27 I den forbindelse maa det paapeges, at retten til at indtraede i retstvister indbragt for Domstolen ifoelge artikel 37, stk. 2, i EF-statutten for Domstolen tilkommer alle personer, der godtgoer at have en berettiget interesse i afgoerelsen af tvisten. I medfoer af samme bestemmelses stk. 4 kan de paastande, der fremsaettes i interventionsbegaeringen, kun gaa ud paa at understoette parternes paastande.
28 De af Chemie Linz nedlagte paastande under appellen tager navnlig sigte paa at opnaa ophaevelse af den appellerede dom med den begrundelse, at Retten undlod af fastslaa, at polypropylen-beslutningen var en nullitet. Det fremgaar af praemis 49 i Domstolens PVC-dom, at det som en undtagelse fra den formodning om lovlighed, som gaelder for institutionernes retsakter, boer retsakter, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, anses for ikke at have affoedt nogen som helst, end ikke foreloebig, retsvirkning, dvs. at de juridisk boer anses for nulliteter.
29 I modsaetning til det af Kommissionen antagne bortfaldt DSM's interesse ikke efter afsigelsen af den dom, ved hvilken Domstolen ophaevede Rettens PVC-dom og fandt, at de mangler, Retten havde antaget, ikke var af en saadan karakter, at den i PVC-sagerne anfaegtede beslutning maatte anses for at vaere en nullitet. Domstolens PVC-dom vedroerte ikke nulliteten af polypropylen-beslutningen og fjernede derfor ikke DSM's interesse i at soege fastslaaet, at nullitet forelaa.
30 Det er vel korrekt, at Chemie Linz i replikken har frafaldet en del af sine anbringender for at tage hensyn til Domstolens PVC-dom vedroerende spoergsmaalet, om polypropylen-beslutningen er en nullitet.
31 For saa vidt som Chemie Linz fortsat paastaar ophaevelse af den appellerede dom og til stoette herfor goer gaeldende, at beslutningen blev udstedt paa ulovlig vis, og at Retten burde have foretaget de noedvendige undersoegelser for at bringe disse mangler paa det rene, er det imidlertid berettiget, at DSM stoetter disse paastande i forbindelse med interventionen med den begrundelse, at disse mangler burde have foranlediget Retten til at fastslaa, at naevnte beslutning var en nullitet.
32 Ifoelge fast retspraksis (jf. bl.a. dom af 19.11.1998, sag C-150/94, Det Forenede Kongerige mod Raadet, Sml. I, s. 7235, praemis 36) er artikel 37, stk. 4, i EF-statutten for Domstolen ikke til hinder for, at en intervenient paaberaaber sig andre argumenter end dem, der er fremsat af den part, der stoettes, forudsat at intervenienten stoetter den paagaeldende parts paastande.
33 Konkret tager DSM's argumentation vedroerende spoergsmaalet om nullitet af polypropylen-beslutningen navnlig sigte paa at bevise, at Retten, ved at afslaa Chemie Linz' begaering om genaabning af den mundtlige forhandling og om bevisoptagelse, undlod at tage stilling til, om beslutningen var en nullitet og hermed tilsidesatte faellesskabsretten. Samtidig med, at DSM argumenterer anderledes end Chemie Linz, indeholder intervenientens argumentation foelgelig bemaerkninger vedroerende de af Chemie Linz fremsatte anbringender under appellen og tager sigte paa at stoette Chemie Linz' paastand om ophaevelse af den appellerede dom, saaledes at der maa tages stilling til argumentationen.
34 Vedroerende Kommissionens formalitetsindsigelse mod den del af paastandene, i hvilken DSM kraever, at Domstolen fastslaar, at polypropylen-beslutningen er en nullitet eller annullerer beslutningen for samtlige adressater, dog i det mindste for DSM, maa det fastslaas, at denne paastand specifikt angaar DSM og ikke er i overensstemmelse med de af Chemie Linz nedlagte paastande. Foelgelig opfylder paastanden ikke betingelserne i artikel 37, stk. 4, i EF-statutten for Domstolen, saaledes at paastanden maa afvises.
Formalitetsspoergsmaalet vedroerende appellen
35 Kommissionen har gjort gaeldende, at appellen boer afvises i det hele. Ifoelge Kommissionen fremlaegger Chemie Linz for foerste gang et stort antal faktiske omstaendigheder og argumenter, som ikke blev behandlet for Retten. Sagsoegeren henviser selv til nye faktiske omstaendigheder, saasom Kommissionens appel i PVC-sagerne og procedurerne for Retten i de saakaldte sager om »polyethylen med lav vaegtfylde« (dom af 6.4.1995, forenede sager T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89, T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 og T-112/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 729, herefter »polyethylen-sagerne«). Chemie Linz haevder for foerste gang, at polypropylen-beslutningen ikke blev vedtaget og affattet paa nederlandsk og italiensk, ligesom Chemie Linz har fremlagt forhold, der angiveligt skal vise, at der a posteriori er blevet aendret i de af Kommissionen vedtagne tekster.
36 Kommissionen fremhaever, at appellen ikke kan aendre sagens genstand, og at ethvert nyt anbringende foelgelig maa afvises fra paakendelse. Da appelproceduren har til formaal retligt at kontrollere den i foerste instans afsagte dom, skal den angaa sagen, som den forelaa paa det tidspunkt, da Retten afsagde dom (Domstolens dom af 19.6.1992, sag C-18/91 P, V. mod Parlamentet, Sml. I, s. 3997).
37 Herved maa der for det foerste laegges vaegt paa, at appel i medfoer af EF-traktatens artikel 168 A (nu artikel 225 EF), og artikel 51, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen kun kan stoettes paa, at Retten har tilsidesat retsregler, idet enhver bedoemmelse af faktisk karakter er udelukket. Rettens vurdering af beviser, der er fremfoert for den, udgoer ikke - medmindre de er gengivet forkert - et retsspoergsmaal og er dermed ikke undergivet Domstolens proevelsesret (jf. navnlig dom af 2.3.1994, sag C-53/92 P, Hilti mod Kommissionen, Sml. I, s. 667, praemis 10 og 42).
38 For det andet bemaerkes, at en appel ifoelge artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement ikke kan aendre genstanden for sagen for Retten.
39 Heraf foelger, at appellantens klagepunkter ikke kan paakendes under appel, for saa vidt som de tager sigte paa den bedoemmelse, Retten skal have foretaget af de elementer, den havde faaet forelagt inden for rammerne af begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling. Der kan ej heller finde realitetspaakendelse sted af de anbringender, der for foerste gang er fremsat under appellen.
40 Derimod maa Domstolen tage stilling til, om Retten har begaaet en retlig fejl ved at undlade at fastslaa de mangler, polypropylen-beslutningen skal vaere behaeftet med, eller ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og foranstalte bevisoptagelse, saaledes som appellanten har begaeret.
41 Heraf foelger, at appellen ikke skal afvises i det hele, men at det skal undersoeges fra tilfaelde til tilfaelde, om klagepunkterne og de af Chemie Linz fremsatte paastande kan realitetsbehandles under appel.
Anbringenderne til stoette for appellen: rettergangsfejl og tilsidesaettelse af faellesskabsretten
42 Til stoette for appellen har Chemie Linz med henvisning til den appellerede doms praemis 393, 394 og 395 gjort gaeldende, at Retten - for saa vidt som den afslog Chemie Linz' begaering om genaabning af den mundtlige forhandling og om noedvendige foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse - har gjort sig skyldig i rettergangsfejl til skade for appellantens interesser og har tilsidesat faellesskabsretten, naermere bestemt EF-traktatens artikel 164 (nu artikel 220 EF) og 173 (efter aendring nu artikel 230 EF), samt artikel 48, stk. 2, artikel 49, 62, 64 og 65 i Rettens procesreglement.
43 Chemie Linz har i foerste raekke kritiseret Retten for, at den ikke ville imoedekomme virksomhedens begaering om genaabning af den mundtlige forhandling og om at foranstalte bevisoptagelse. Artikel 62, 64 og foelgende i Rettens procesreglement hjemler den mulighed for at traeffe saadanne foranstaltninger, men pligten til at vaerne om lov og ret, der fastslaas i EF-traktatens artikel 164, indebaerer, at foranstaltningerne ikke er undergivet Rettens frie skoen, men derimod er en bundet kompetence. Retten har pligt til at genaabne den mundtlige forhandling, naar en part paaberaaber sig nye afgoerende faktiske omstaendigheder for afgoerelsen, som parten ikke havde mulighed for at paaberaabe sig inden afslutningen af den mundtlige forhandling. Tilsvarende skal Retten indlede bevisoptagelse, naar den er stillet over for praecise indicier for, at der foreligger afgoerende faktiske omstaendigheder, som ikke kan bevises af den part, der paaberaaber sig dem.
44 Den argumentation, Retten benyttede for at afslaa Chemie Linz' begaering den 28. februar 1992, holder ikke til en retlig proevelse. De paaberaabte mangler var saa alvorlige, at de maatte medfoere annullation af polypropylen-beslutningen, ligesom Retten paa baggrund af disse mangler havde pligt til at klarlaegge dem ved at foranstalte bevisoptagelse. Hvis det, som Kommissionen bemaerker, anerkendes, at Faellesskabets retsinstanser skal genaabne den mundtlige forhandling med henblik paa bevisoptagelse, enten naar der er tale om ex officio at praecisere vigtige faktiske omstaendigheder i relation til afgoerelsen, eller naar parterne er uenige om en vigtig faktisk omstaendighed i relation til afgoerelsen, der er fremlagt inden for den fastsatte frist, maa det fastslaas, at den foerste af disse betingelser rent konkret helt aabenbart er opfyldt.
45 Ifoelge Chemie Linz kunne man ikke fremsaette begaeringen tidligere. Det er fejlagtigt af Kommissionen at argumentere paa grundlag af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement eller at konkludere, at praeklusion var indtraadt som foelge af den periode, der var forloebet mellem den 10. december 1991 og den 28. februar 1992. For det foerste henviser Retten ikke til denne bestemmelse. For det andet er en dom, hvorefter en i en given sag anfaegtet afgoerelse er behaeftet med indtil da ukendte mangler, der foerer til at antage dens nullitet, i en anden sag et faktisk eller retligt anbringende i artikel 48, stk. 2's forstand, saafremt der herved indtraeder direkte retsvirkninger for sidstnaevnte sag. Endelig har Chemie Linz ikke i foerste raekke paaberaabt sig Rettens PVC-dom, men det forhold, at det under polyethylen-sagen kom frem, at en original til den anfaegtede beslutning i den paagaeldende sag tillige ikke forelaa.
46 Ifoelge Chemie Linz kan der ikke laegges vaegt paa klagepunktet om forsinket fremsaettelse af begaeringen om genaabning i analogi med artikel 125 i Rettens procesreglement, som vedroerer proceduren til ekstraordinaer genoptagelse. En analog anvendelse af praeklusionsfristerne er allerede udelukket i medfoer af de almindelige retsgrundsaetninger. Grunden til at indfoere en praeklusionsfrist i forbindelse med en sag om ekstraordinaer genoptagelse maa hindre, at den analogt anvendes paa det i artikel 62 i Rettens procesreglement omhandlede tilfaelde: Fristen maa ses i forbindelse med beskyttelsen af etablerede retsforhold, hvis grundlag er en dom med retskraft, der garanterer retssikkerheden, idet dommen kun paa ny kan anfaegtes paa meget strenge betingelser og inden for meget korte frister. Der kan ikke paaberaabes nogen grund, der paa tilsvarende maade kan gaa i retning af en begraensning af muligheden for at paaberaabe sig nye faktiske omstaendigheder eller fremsaette begaering om genaabning af den mundtlige forhandling i denne type tilfaelde. Tvaertimod boer noedvendigheden af at raade over en fuldstaendig undersoegelse af de faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning foere til en vid fortolkning af de ved procesreglementet hjemlede rettigheder bortset fra det tilfaelde, hvor der foretages bevidst forhalende manoevrer.
47 Chemie Linz understreger, at Retten admitterede de nye faktiske omstaendigheder, man havde fremfoert, uden at forkaste dem som for sent fremsat. Rettens bedoemmelse i denne henseende maa ogsaa foelges af Domstolen med det forbehold, at Domstolen boer proeve, om Retten har udoevet et urigtigt skoen.
48 I oevrigt bestrider Chemie Linz Kommissionens udtalelse om, at appellanten var bekendt med de af institutionens befuldmaegtigede afgivne erklaeringer kort tid efter den mundtlige forhandling i PVC-sagerne. Chemie Linz, der ikke var part i de paagaeldende sager og ikke var repraesenteret under retsmoedet, fik oplysning om de erklaeringer, Kommissionens befuldmaegtigede havde fremsat under dette retsmoede, paa et senere tidspunkt, der ikke laengere kan fastslaas, ligesom appellanten foerst fik noejagtigt kendskab til denne oplysning den 27. februar 1992, da Retten afsagde dom i PVC-sagen. Foer denne dato havde Chemie Linz ikke haft nogen grund til at betvivle lovligheden af beslutningsprocessen i Kommissionen. Det kan derfor ikke foreholdes Chemie Linz, at man afventede Rettens PVC-dom for at fremsaette begaeringen.
49 Kommissionens argument om, at Chemie Linz i begaeringen ikke fremlagde tilstraekkelige indicier for en tilsidesaettelse af artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, maa forkastes. De faktiske omstaendigheder, som paaberaabes, var tilstraekkeligt noejagtige til, at Retten havde pligt til at genaabne den mundtlige forhandling. Under ingen omstaendigheder havde Chemie Linz paa dette tidspunkt kunnet paaberaabe sig mere praecise indicier. Da Kommissionen generelt har erkendt, at naevnte artikel 12 ikke blev overholdt, er denne grund til at antage nullitet ikke knyttet til saerlige omstaendigheder ved PVC-sagerne, der har relation til nyudnaevnelsen af Kommissionen.
50 Chemie Linz fremhaever, at Kommissionens fortolkning, hvorefter overholdelsen af reglen om stadfaestelse af polypropylen-beslutningen kun havde betydning, saafremt praecise indicier var paaberaabt - indicier, der kaster tvivl over den eksakte ordlyd af den vedtagne tekst - har den konsekvens, at tilsidesaettelsen af de vaesentlige formkrav, der fremgaar af artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, ikke faar retsvirkning, saa laenge det ikke i det praecise tilfaelde kan bevises, at der blev aendret efter den definitive vedtagelse. Denne fortolkning strider desuden mod praemis 76 i Domstolens PVC-dom, hvorefter stadfaestelse af retsakter er et vaesentligt formkrav i traktatens artikel 173's forstand. Foelgelig skal det i det enkelte tilfaelde sikres, at den endelige udgave af en beslutning kan fastslaas, og at den er forsynet med underskrifterne fra Kommissionens formand og dens generalsekretaer.
51 Eftersom senere kendskab til en nullitetsgrund er en grund til ekstraordinaer genoptagelse, burde appellanten have faaet medhold i begaeringen om genaabning, for den nye eksisterende faktiske omstaendighed ville, saafremt den var blevet kendt senere, ogsaa have vaeret en grund til ekstraordinaer genoptagelse. Chemie Linz tilfoejer, at man i forbindelse med genaabningen af den mundtlige forhandling, af procesoekonomiske hensyn, boer laegge vaegt paa flere faktiske forhold, end det er tilfaeldet i forbindelse med proceduren om ekstraordinaer genoptagelse. Omvendt boer en grund til ekstraordinaer genoptagelse altid vaere en grund til genaabning af den mundtlige forhandling. Opdagelsen af, at Kommissionens forretningsordens artikel 12 er blevet tilsidesat, er en grund til ekstraordinaer genoptagelse og boer saa meget desto mere derfor vaere en grund til genaabning af den mundtlige forhandling.
52 Chemie Linz foreholder tillige Retten, at den ikke har opfyldt sin pligt til at klarlaegge de faktiske omstaendigheder, saaledes som det fremgaar af artikel 64, stk. 3, litra d), i procesreglementet, hvorefter Retten kan anmode om fremlaeggelse af dokumenter eller aktstykker vedroerende sagen. I den forbindelse anfoerer Kommissionen urigtigt, at Chemie Linz af traktatens artikel 173 udleder en almindelig oplysningspligt hvad angaar de faktiske omstaendigheder, som er blevet fremlagt for sent og upraecist. Chemie Linz har ikke paaberaabt sig faktiske omstaendigheder med forsinkelse eller paa utilstraekkelig praecis maade, og Retten havde pligt til at anordne foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagen, der maatte vaere noedvendige for at afklare de relevante faktiske omstaendigheder.
53 Chemie Linz haevder, at man foerst efter en saadan undersoegelse kunne blive i stand til at paaberaabe sig tilstraekkelig praecise argumenter for yderligere at konkretisere den tilsidesaettelse af vaesentlige formkrav, Kommissionen havde gjort sig skyldig i. At antage det modsatte er det samme som at naegte retsbeskyttelse. Saafremt praecise beviser allerede var noedvendige for, at der kunne imoedekommes en begaering om genaabning, selv om det ifoelge Chemie Linz drejer sig om interne forhold i Kommissionen, som altsaa principielt ikke er til raadighed for de interesserede, ville reglerne om bevistilbud blive uden genstand, ligesom Kommissionen hermed ville faa et privilegium, der goer det muligt for den at ignorere de procedureregler, som det dog maa paahvile den at iagttage.
54 Det er berettiget, at Retten ikke systematisk tager stilling til, om Kommissionen faktisk har overholdt samtlige formaliteter, men kun goer det, naar den er stillet over for tilstraekkelige indicier. Imidlertid maa kravene i den forbindelse ikke vaere for strenge, for der er her tale om interne kommissionsdokumenter, som saaledes ikke er til raadighed for de personer, der beroeres af dens beslutninger. Under disse omstaendigheder maatte Kommissionens erklaeringer i PVC-sagerne for Retten have vaeret en tilstraekkelig grund til at undersoege, om Kommissionen havde handlet paa samme maade, da den vedtog polypropylen-beslutningen.
55 I oevrigt har den samme afdeling ved Retten i andre sager imoedekommet anmodninger om oplysninger i denne betydning, uanset at de var baseret paa indicier, som ikke var mere praecise. Paa dette punkt tilslutter Chemie Linz sig DSM's argumentation. Forskelsbehandlingen paa sagsbehandlingsplanet er tydelig i de sager, der foerte til dommene af 29. juni 1995 (sag T-30/91, Solvay mod Kommissionen, Sml. II, s. 1775, og sag T-36/91, ICI mod Kommissionen, Sml. II, s. 1847, herefter »soda-sagerne«), der angik en kommissionsbeslutning vedtaget paa et tidspunkt, hvor Kommissionen ikke var i tidnoed. Rettens Foerste Afdeling antog i disse sager, at de indsigelser, der ogsaa blev fremsat efter Rettens PVC-dom, var tilstraekkeligt vigtige til at begrunde et krav til Kommissionen om fremlaeggelse af en stadfaestet original af beslutningen. Pligten til at klarlaegge de faktiske omstaendigheder blev saaledes opfyldt af Retten paa to forskellige og indbyrdes modstridende maader.
56 For det andet oensker Chemie Linz, at Domstolen undersoeger de tilsidesaettelser af procedurereglerne, Kommissionen har gjort sig skyldig i, uden at den til Retten hjemviser spoergsmaalet om fastlaeggelse af de faktiske forhold, der er grundlaget for at antage nulliteten af polypropylen-beslutningen. Procesretlige og procesoekonomiske grunde taler herfor. I den forbindelse kan Domstolen ex officio foretage de konstateringer, der bliver noedvendige paa grund af foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagen. Ifoelge Chemie Linz skal Domstolen, for saa vidt som den beslutter sig for selv at afgoere tvisten, goere dette paa de samme betingelser som en ret i foerste instans, saaledes at den kan undersoege samtlige de tilsidesaettelser af procedurereglerne, Kommissionen har gjort sig skyldig i, forudsat at tilsidesaettelserne var kendt efter Rettens afgoerelse. Dette gaelder ogsaa i tilfaeldet med omstaendigheder, som kunne vaere paaberaabt foer afslutningen af droeftelserne. Chemie Linz boer saaledes for Domstolen vaere stillet i samme situation, man ville vaere stillet i, saafremt sagen var blevet genaabnet. I en saadan situation havde parterne, med forbehold af artikel 48 i Rettens procesreglement, tilladelse til at paaberaabe sig andre faktiske omstaendigheder, som de havde kunnet paaberaabe sig lige indtil retsmoedet, for saa vidt som de paagaeldende faktiske omstaendigheder stod i forbindelse med spoergsmaalet om beslutningens gyldighed, der er forelagt for Domstolen. Ifoelge Chemie Linz har Domstolen kompetence til, selv under appel, at anordne de noedvendige foranstaltninger til sagens oplysning og til fastslaaelse af de faktiske forhold, alt i overensstemmelse med artikel 60 i Domstolens procesreglement.
57 DSM har bemaerket, at en ny udvikling fandt sted i de oevrige sager for Retten. Disse forhold bekraefter, at det paahviler Kommissionen at bevise, at den fulgte de vaesentlige procedureregler, den selv har fastsat, og at Retten for at afklare dette punkt enten ex officio eller paa begaering af en part skal anordne bevisoptagelse for at faa undersoegt de relevante dokumentbeviser. I soda-sagerne gjorde Kommissionen gaeldende, at det tillaeg til replikken, som Imperial Chemical Industries plc (herefter »ICI«) fremlagde i disse sager efter Rettens afsigelse af PVC-dommen, intet bevis indeholdt vedroerende Kommissionens tilsidesaettelse af sin forretningsorden, og at ICI's begaering om bevisoptagelse udgjorde et nyt anbringende. Ikke desto mindre stillede Retten spoergsmaal til Kommissionen og ICI vedroerende konsekvenserne af Domstolens PVC-dom, ligesom den ikke desto mindre anmodede Kommissionen om, hvorvidt den henset til praemis 32 i Domstolens PVC-dom var i stand til at fremlaegge uddragene af protokollen og de autentiske tekster til de anfaegtede beslutninger. Efter en yderligere udvikling i proceduren erkendte Kommissionen til slut, at de dokumenter, der var fremlagt som autentiske, foerst var blevet det, efter at Retten havde fremsat krav om fremlaeggelse.
58 Ifoelge DSM paalagde Retten i polyethylen-sagerne ogsaa Kommissionen at fremlaegge en bekraeftet udgave af den anfaegtede beslutning. Kommissionen erkendte, at der ikke fandt stadfaestelse sted under det moede, hvor kommissaerkollegiet skulle vedtage beslutningen. Foelgelig fremhaever DSM, at proceduren for stadfaestelse af Kommissionens retsakter maa vaere sket efter marts maaned 1992. Heraf foelger, at den samme mangel, der foreligger i forbindelse med manglende stadfaestelse, maa haefte ved polypropylen-beslutningen.
59 DSM tilfoejer, at Retten argumenterede paa samme maade, som den gjorde i polypropylen-sagerne i dommene af 27. oktober 1994, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen (sag T-34/92, Sml. II, s. 905, praemis 24-27),og Deere mod Kommissionen (sag T-35/92, Sml. II, s. 957, praemis 28-31), da den forkastede sagsoegernes anbringender med den begrundelse, at de ikke havde fremlagt det mindste bevis, der kunne afkraefte formodningen om gyldighed af den beslutning, som de anfaegtede. I Rettens dom af 7. juli 1994, Dunlop Slazenger mod Kommissionen (sag T-43/92, Sml. II, s. 441), forkastedes sagsoegerens argumentation med henvisning til, at beslutningen var blevet vedtaget og meddelt i overensstemmelse med Kommissionens forretningsorden. I ingen af de naevnte sager forkastede Retten sagsoegernes argumentation om, at der forelaa en mangel i forbindelse med vedtagelsen af den anfaegtede retsakt med den begrundelse, at procedurereglerne ikke var blevet overholdt.
60 De eneste undtagelser fremgaar af kendelsen af 26. marts 1992 i sagen BASF mod Kommissionen (sag T-4/89 REV., Sml. II, s. 1591) og af 4. november 1992 i sagen DSM mod Kommissionen (sag T-8/89 REV., Sml. II, s. 2399); dog er forholdet det, at sagsoegerne i disse sager ikke havde paaberaabt sig Rettens PVC-dom som en ny faktisk omstaendighed, men andre omstaendigheder. I dommen af 15. december 1994, Bayer mod Kommissionen (sag C-195/91 P, Sml. I, s. 5619), forkastede Domstolen argumentet om, at Kommissionen havde tilsidesat sin egen forretningsorden, for dette var ikke gyldigt blevet fremlagt for Retten. I polypropylen-sagen blev det samme anbringende derimod fremlagt for Retten, men Retten forkastede det med den begrundelse, at det ikke havde tilstraekkeligt grundlag.
61 Det er DSM's opfattelse, at Kommissionens indsigelser i denne sag hviler paa proceduremaessige argumenter, der er irrelevante henset til indholdet af den appellerede dom, som i alt vaesentligt vedroerer spoergsmaalet om bevisbyrde. Ifoelge DSM maa det antages, at naar Kommissionen i polypropylen-sagerne ikke selv har fremlagt bevis for lovligheden af de procedurer, der skal foelges, skyldes det, at den ikke er i stand til at bevise, at den har overholdt sin egen forretningsorden.
62 Kommissionen har gjort gaeldende, at artikel 62 i Rettens procesreglement ikke paalaegger denne at genaabne den mundtlige forhandling, saaledes som appellanten haevder, men giver den mulighed herfor. Retten forklarede paa overbevisende maade grundene til, at det ikke burde komme til en genaabning af den mundtlige forhandling eller til anordning af bevisoptagelse, for der var ikke tale om ex officio at praecisere de vaesentlige fakta for beslutningen eller klargoere et vaesentligt faktisk forhold, der var fremlagt inden for den fastsatte frist, og som der mellem parterne var uenighed om.
63 For det foerste havde en klargoerelse ex officio kun vaeret noedvendig, saafremt parterne havde fremfoert tilstraekkelige indicier til at lade formode, at polypropylen-beslutningen var en nullitet. I den forbindelse haevder Chemie Linz med urette, at Retten formodede, at der ikke forelaa en original, mens den i realiteten blot gentog, hvad der var blevet gjort gaeldende uden at foretage nogen bedoemmelse paa dette punkt. Kommissionen tilfoejer, at Retten, som det principielt tilkommer at bedoemme, om det er noedvendigt at foranstalte sagen oplyst, selv inden for rammerne af en undersoegelse ex officio kunne lade spoergsmaalet om eksistensen af et behoerigt underskrevet originaldokument staa aabent, for en saadan mangel ville under ingen omstaendigheder have vaeret relevant. Efter afsigelsen af Domstolens PVC-dom er det tillige klart, at den manglende stadfaestelse af en beslutning, jf. artikel 12 i Kommissionens forretningsorden, kan foere til annullation af den anfaegtede beslutning, men ikke til at antage, at den er en nullitet. Imidlertid fremfoerte Chemie Linz ikke tilstraekkelig praecist og i rimelig tid noget anbringende, hvis grundlag var en tilsidesaettelse af denne bestemmelse, og Retten var derfor ikke pligtig, selv ikke ud fra synsvinklen om annullation af polypropylen-beslutningen, at tage stilling til spoergsmaalet om tilstedevaerelsen af et behoerigt underskrevet originaldokument.
64 I Chemie Linz' begaering af 28. februar 1992 henvises der til den manglende eksistens af polypropylen-beslutningen, ikke til spoergsmaalet om dens ugyldighed. Selv om dette anbringende maatte forstaas som et anbringende om ugyldighed, var det ikke tilstraekkelig praecist og begrundet, ligesom det var for sent fremsat. Til stoette for anbringendet burde Chemie Linz have fremsat indicier om, saaledes som Retten fastslog i tilsvarende sager efter afsigelsen af Domstolens PVC-dom (Rettens domme i sagerne Dunlop Slazenger mod Kommissionen, Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen og Deere mod Kommissionen). Derimod er et anbringende, hvorved en sagsoeger blot haevder, at der aldrig har eksisteret et behoerigt underskrevet, originalt dokument til en beslutning, ikke tilstraekkeligt begrundet og vil derfor ikke kunne rokke ved den formodning om gyldighed, der knytter sig til enhver beslutning. Vedroerende de af Retten anordnede foranstaltninger i andre sager udtaler Kommissionen, at de blev truffet under tilstedevaerelse af praecise indicier imod formodningen om gyldighed. I PVC-sagerne fremlagde sagsoegerne praecise oplysninger i relation til disse sager. Det forholder sig paa samme maade i andre sager (jf. kendelse af 25.10.1994, forenede sager T-30/91 og T-36/91, Solvay og ICI mod Kommissionen, og af 10.3.1992, forenede sager T-80/89, T-81/89, T-83/89, T-87/89, T-88/89, T-90/89, T-93/89, T-95/89, T-97/89, T-99/89, T-100/89, T-101/89, T-103/89, T-105/89, T-107/89 og T-112/89, BASF m.fl. mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, som klart henviser til saerlige forhold i de enkelte sager). Noget tilsvarende fandt ikke sted under den sagsbehandling, der foerte til den appellerede dom.
65 For det andet gennemgik Retten den af Chemie Linz den 28. februar 1992 fremsatte begaering, men den fandt, at sagsoegeren ikke havde fremfoert relevante forhold inden for den fastsatte frist. Retten rejste helt rigtigt spoergsmaalet, om anbringendet om angivelige mangler ved polypropylen-beslutningen var blevet fremsat rettidigt under sagen, henset til reglen i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement, i medfoer af hvilken nye anbringender ikke maa fremsaettes under sagens behandling, medmindre de stoettes paa retlige eller faktiske omstaendigheder, som er kommet frem under retsforhandlingerne.
66 Rettens PVC-dom kan ikke antages at udgoere en grund, der er kommet frem under retsforhandlingerne, da retspraksis vedroerende proceduren for ekstraordinaer genoptagelse, jf. artikel 41, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, ogsaa gaelder for artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement. Ifoelge denne retspraksis (Rettens kendelse i sagen BASF mod Kommissionen, praemis 12, og Domstolens dom af 19.3.1991, sag C-403/85 REV., Ferrandi mod Kommissionen, Sml. I, s. 1215) kan en dom afsagt af en anden instans ikke begrunde ekstraordinaer genoptagelse af en dom.
67 Vedroerende de forklaringer, Kommissionens befuldmaegtigede afgav under den mundtlige forhandling i PVC-sagerne i november 1991, henviser Kommissionen til, at Chemie Linz var repraesenteret under retsmoedet, og det maa formodes, at virksomheden fik kendskab til de af Kommissionens befuldmaegtigede afgivne forklaringer kort efter den mundtlige forhandling i disse sager. Chemie Linz' udtalelse om, at man foerst fik sikkert kendskab til, hvad Kommissionens befuldmaegtigede havde udtalt i PVC-sagerne, da Rettens PVC-dom forelaa, er i modstrid med virksomhedens begaering om genaabning af 28. februar 1992, i hvilken den henviste til oplysninger fra deltagerne i den mundtlige forhandling i PVC-sagerne. Foelgelig blev anbringendet om ugyldighed ikke fremsat af Chemie Linz rettidigt, men mere end tre maaneder senere. Kommissionen paapeger, at i det analoge tilfaelde med ekstraordinaer genoptagelse af en dom er den fastsatte frist, jf. artikel 125 i Rettens procesreglement, tre maaneder beregnet fra den dag, paa hvilken den, der begaerer genoptagelse, fik kendskab til de af ham paaberaabte omstaendigheder.
68 Kommissionen bemaerker, at anbringendet om den manglende original til polypropylen-beslutningen ikke burde foranledige Retten til at anordne foranstaltninger til sagens oplysning, hverken ud fra synsvinklen om den manglende eksistens, som der henvises til i den appellerede dom, eller ud fra synspunktet om den naevnte beslutnings mulige ugyldighed. Retten fastslog, at Chemie Linz ikke havde fremlagt noget tilstraekkeligt holdepunkt, der lod formode, at der forelaa en tilsidesaettelse af princippet om, at vedtagne retsakter skal bestaa uberoert. Hertil kommer, at anbringendet blev fremsat for sent under tilsidesaettelse af bestemmelserne i artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement. Modsat det af Chemie Linz haevdede antog Retten paa ingen maade, at sagsoegerens argumentation var blevet fremsat rettidigt. Tvaertimod gav den udtryk for tvivl uden at afgoere spoergsmaalet, for den undersoegte, ud fra synsvinklen om kontrol ex officio, spoergsmaalet om, hvorvidt polypropylen-beslutningen er en nullitet.
69 Med hensyn til Chemie Linz' argument om, at der tillige forelaa en grund til ekstraordinaer genoptagelse, hvilket burde have medfoert genaabning af den mundtlige forhandling, fastslaar Kommissionen, at erklaeringen fra Kommissionens befuldmaegtigede i PVC-sagen ikke i sig selv foerte til en anden beslutning i polypropylen-sagen. Det gaelder imidlertid efter artikel 41 i EF-statutten for Domstolen, at alene omstaendigheder, der er af afgoerende betydning, kan begrunde ekstraordinaer genoptagelse.
70 Vedroerende Rettens angivelige tilsidesaettelse af pligten til at oplyse de faktiske omstaendigheder, fremhaever Kommissionen, at hverken artikel 49 eller artikel 64, stk. 3, litra d), i Rettens procesreglement fastsaetter betingelserne for at begaere foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse. Af de samme grunde, der foranledigede den til at afslaa begaeringen om genaabning af de mundtlige forhandlinger, boer det antages at vaere berettiget, at Retten ikke anordnede foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagen som begaeret af Chemie Linz. Formaalet med foranstaltningerne til tilrettelaeggelse af sagen, saaledes som det omtales i artikel 64, stk. 1, i Rettens procesreglement, er at sikre sagens fremme og retsforhandlingernes forloeb, ikke at reparere paa undladelser begaaet af sagsoegeren ved dennes fremsaettelse af anbringenderne.
71 Endelig rejser Kommissionen spoergsmaalet, i hvilket omfang Retten kan have tilsidesat artikel 65 i sit procesreglement, eftersom denne artikel kun fastlaegger de bevismidler, der kan admitteres i en sag.
72 Vedroerende DSM's argumenter anfoerer Kommissionen, at der i dem er indbygget en uhelbredelig mangel, eftersom de ikke tager hensyn til forskellene mellem PVC-sagerne og naervaerende sag, samt at de hviler paa en daarlig fortolkning af Domstolens PVC-dom.
73 I oevrigt fastholder Kommissionen, at sagsoegerne i soda-sagerne ikke havde fremlagt tilstraekkelige indicier for at begrunde det krav om udlevering af dokumenter, som Retten tilstillede Kommissionen. I oevrigt udtalte Retten sig saavel i de naevnte sager som i polyethylen-sagerne, som DSM ogsaa har paaberaabt sig, i relation til de saerlige omstaendigheder i den sag, den havde faaet forelagt. I polypropylen-sagen havde man kunnet goere opmaerksom paa de angivelige ufuldstaendigheder ved polypropylen-beslutningen allerede fra 1986, men intet blev gjort.
74 Naar Retten i de ovennaevnte domme i sagerne Fiatagri og New Holland Ford mod Kommissionen og Deere mod Kommissionen forkastede sagsoegernes rettidigt fremsatte anfoersler og begrundede dette med, at disse ikke var ledsaget af beviser, maa samme loesning saa meget mere traenge sig paa i sagen her, hvori argumenterne om formelle mangler ved polypropylen-beslutningen blev fremsat for sent og uden beviser.
75 Anbringenderne om rettergangsfejl og om tilsidesaettelse af faellesskabsretten boer paakendes samlet. Den af Chemie Linz paaberaabte tilsidesaettelse af faellesskabsretten - hvad enten det drejer sig om traktatens artikel 164 og 173 eller de forskellige bestemmelser i Rettens procesreglement, der er paaberaabt her - angaar reelt Rettens afslag paa at genaabne den mundtlige forhandling og traeffe foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse, hvorfor det saaledes falder sammen med anbringendet om rettergangsfejl.
76 Det maa undersoeges, om Retten ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og traeffe foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse har gjort sig skyldig i retlige fejl.
77 Med hensyn foerst til foranstaltningerne til tilrettelaeggelse af sagen maa det paapeges, at Domstolen i medfoer af artikel 21 i EF-statutten for Domstolen kan forlange, at parterne fremlaegger ethvert dokument og meddeler enhver oplysning, som den finder oenskelig. Artikel 64, stk. 1, i Rettens procesreglement bestemmer, at foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse tilsigter at tilvejebringe de bedst mulige betingelser for sagens fremme, retsforhandlingernes forloeb og bilaeggelse af tvister.
78 Ifoelge artikel 64, stk. 2, litra a) og b), i Rettens procesreglement har foranstaltninger med henblik paa sagens tilrettelaeggelse navnlig til formaal at sikre, at den skriftlige og mundtlige forhandling forloeber bedst muligt, og at lette bevisoptagelsen, samt at afklare de punkter, paa hvilke parterne boer uddybe deres argumentation, eller paa hvilke der er behov for bevisoptagelse. Ifoelge artikel 64, stk. 3, litra d), og artikel 64, stk. 4, kan foranstaltningerne bestaa i at anmode om fremlaeggelse af dokumenter eller aktstykker vedroerende sagen, og hver part kan paa et hvilket som helst trin i sagen foreslaa disse foranstaltninger.
79 Som Domstolen fastslog i dommen af 17. december 1998 (sag C-185/95 P, Baustahlgewebe mod Kommissionen, Sml. I, s. 8417, praemis 93) kan en part for Retten fremsaette begaering om, at det som foranstaltning til sagens tilrettelaeggelse paalaegges modparten at fremlaegge dokumenter, parten er i besiddelse af.
80 Det fremgaar imidlertid paa samme tid af formaalet med og genstanden for foranstaltningerne til sagens tilrettelaeggelse, saaledes som de naevnes i artikel 64, stk. 1 og 2, i Rettens procesreglement, at de indgaar i forskellige faser i sagsbehandlingen for Retten, som de tager sigte paa at lette.
81 Heraf foelger, at en part efter afslutningen af den mundtlige forhandling kun kan begaere foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagen, saafremt Retten beslutter at genaabne den mundtlige forhandling. Foelgelig havde Retten ikke pligt til at traeffe afgoerelse vedroerende en saadan begaering, medmindre den havde imoedekommet begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling, saaledes at der ikke er anledning til saerskilt at paadoemme de af Chemie Linz i den forbindelse fremsatte klagepunkter.
82 Vedroerende begaeringen om bevisoptagelse fremgaar det af Domstolens praksis (jf. isaer dom af 16.6.1971, sag 77/70, Prelle mod Kommissionen, Sml. 1971, s. 149, org. ref.: Rec. s. 561, praemis 7, og af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman, Sml. I, s. 4921, praemis 53), at en parts begaering om bevisoptagelse efter afslutning af de mundtlige forhandlinger kun kan imoedekommes, hvis den angaar forhold, som kan faa afgoerende betydning, og som den paagaeldende ikke kunne have gjort gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.
83 Samme loesning traenger sig paa hvad angaar begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling. I medfoer af artikel 62 i Rettens procesreglement raader den paa dette omraade vel over et frit skoen. Men Retten er ikke pligtig at imoedekomme en saadan begaering, medmindre den paagaeldende part paaberaaber sig faktiske omstaendigheder af afgoerende betydning, som parten ikke havde kunnet goere gaeldende foer afslutningen af den mundtlige forhandling.
84 Konkret var begaeringen om genaabning af den mundtlige forhandling og om bevisoptagelse, der blev fremsat for Retten, begrundet med henvisning til Rettens PVC-dom samt til erklaeringer afgivet af Kommissionens befuldmaegtigede under retsmoedet i PVC-sagerne og til forhold, som kom frem under behandlingen af polyethylen-sagerne.
85 I den forbindelse maa det fastslaas, for det foerste, at bemaerkninger i almindelige vendinger vedroerende en formodet praksis hos Kommissionen, som fremgik af en dom afsagt i andre sager eller af erklaeringer fremsat under andre sager, ikke som saadanne kunne betragtes som afgoerende for loesningen af den tvist, Retten skulle paadoemme.
86 For saa vidt som Chemie Linz har gjort gaeldende, at de faktiske omstaendigheder, der paaberaabes til stoette for begaeringen af 28. februar 1992, boer medfoere ekstraordinaer genoptagelse af den appellerede dom, eller i hvert fald foranledige Retten til at imoedekomme begaeringen, bemaerkes blot, at de paaberaabte forhold, af de ovennaevnte grunde, ikke var af en saadan karakter, at de kunne antages at have afgoerende betydning i den forstand, hvori udtrykket maa forstaas i artikel 41 i EF-statutten for Domstolen, og derfor ikke kunne begrunde ekstraordinaer genoptagelse af naevnte dom.
87 For det andet maa det bemaerkes, at appellanten var i stand til allerede i staevningen at forelaegge Retten i det mindste et minimum af elementer, der kunne godtgoere nytten af foranstaltninger til tilrettelaeggelse af sagens behandling eller til bevisforanstaltninger til brug for sagen, for at bevise, at polypropylen-beslutningen var blevet vedtaget i strid med den gaeldende sprogordning eller aendret efter vedtagelsen af kommissaerkollegiet, eller at originalerne manglede, saaledes som visse af sagsoegerne i PVC- og polyethylen-sagerne gjorde, hvortil appellanten har henvist (jf. i denne retning dommen i sagen Baustahlgewebe mod Kommissionen, praemis 93 og 94).
88 Det maa under alle omstaendigheder antages, at Chemie Linz' begaering af 28. februar 1992 var for sent fremsat, uden at det herved er noedvendigt at tage stilling til, om Chemie Linz, saaledes som Kommissionen haevder, foer afsigelsen af Rettens PVC-dom var bekendt med de faktiske omstaendigheder, der boer paaberaabes i begaeringen.
89 Herved skal der laegges vaegt paa, at Retten i modsaetning til det af Chemie Linz haevdede ikke i den appellerede dom fastslog, at de faktiske omstaendigheder, selskabet paaberaabte sig i begaeringen af 28. februar 1992, var blevet fremsat rettidigt.
90 Det maa tilfoejes, at Retten ikke var pligtig at anordne genaabning af den mundtlige forhandling paa grund af en angivelig pligt til ex officio at fremkomme med argumenter vedroerende lovligheden af proceduren for vedtagelse af polypropylen-beslutningen. En saadan pligt til ex officio at rejse argumenter af ordre public-karakter kan potentielt kun eksistere ud fra de faktiske oplysninger, som er tilfoert sagens akter.
91 Det maa saaledes konkluderes, at Retten ikke har gjort sig skyldig i nogen retlig fejl ved at afslaa at genaabne den mundtlige forhandling og at anordne foranstaltninger til sagens tilrettelaeggelse og bevisoptagelse.
92 For det tredje maa det - i betragtning af Chemie Linz' argumentation vedroerende de mangler, polypropylen-beslutningen skal have vaeret behaeftet med, samt DSM's opfattelse, hvorefter dette forhold medfoerer, at beslutningen retligt er en nullitet - tillige undersoeges, om Retten med sin fortolkning af betingelserne for at stemple en retsakt som nullitet har tilsidesat faellesskabsretten.
93 Herved fremgaar det navnlig af praemis 48, 49 og 50 i Domstolens PVC-dom, at der i princippet for Faellesskabets institutioners retsakter gaelder en formodning om lovlighed, og at de derfor affoeder retsvirkninger, ogsaa selv om de er behaeftet med mangler, saa laenge de ikke er blevet annulleret eller trukket tilbage.
94 Imidlertid boer, som en undtagelse fra dette princip, retsakter, der er behaeftet med en mangel, hvis grovhed er saa aabenlys, at den ikke kan tolereres af Faellesskabets retsorden, imidlertid anses for ikke at have affoedt nogen som helst, end ikke foreloebig, retsvirkning, dvs. at de juridisk boer anses for nulliteter. Denne undtagelse skal sikre en ligevaegt mellem to grundlaeggende, men undertiden modstridende krav, som en retsorden skal opfylde, nemlig stabiliteten i retsforhold og overholdelsen af lovens bogstav.
95 De konsekvenser, som er forbundet med konstateringen af, at en retsakt fra Faellesskabets institutioner er en nullitet, er saa alvorlige, at det af retssikkerhedsmaessige grunde maa kraeves, at denne konstatering forbeholdes fuldstaendig ekstreme tilfaelde.
96 Ligesom i PVC-sagerne maa det antages, at de angivelige, af Chemie Linz paastaaede uregelmaessigheder ved udstedelsen af polypropylen-beslutningen ikke - uanset om de betragtes isoleret eller under ét - ses at vaere saa klart grove, at beslutningen juridisk maa anses for en nullitet.
97 Hvad angaar betingelserne for at fastslaa en retsakt som en nullitet findes Retten herefter ikke at have tilsidesat faellesskabsretten.
98 For saa vidt som appellanten har fremsat begaering om, at Domstolen proever lovligheden af polypropylen-beslutningen og foranstalter bevisoptagelse med henblik paa at fastslaa de betingelser, hvorunder Kommissionen vedtog polypropylen-beslutningen, bemaerkes blot endelig, at saadanne foranstaltninger gaar ud over rammerne for en appel, der er begraenset til paadoemmelsen af retsspoergsmaal.
99 For det foerste ville en bevisoptagelse noedvendigvis foranledige Domstolen til at udtale sig om spoergsmaal af faktisk karakter og aendre genstanden for den tvist, der var forelagt Retten, hvilket ville vaere i strid med bestemmelserne i artikel 113, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
100 For det andet vedroerer appellen kun den appellerede dom, og det er alene i det tilfaelde, hvor denne maatte blive ophaevet, at Domstolen i henhold til artikel 54, stk. 1, i EF-statutten for Domstolen, ville kunne afgoere sagen selv. Heraf foelger, at saa laenge den appellerede dom ikke er ophaevet, paahviler det ikke Domstolen at paadoemme eventuelle mangler ved polypropylen-beslutningen.
101 Det foelger af det ovenstaaende, at appellen maa forkastes i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
102 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, som i medfoer af artikel 118 finder tilsvarende anvendelse paa appelsager, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, saafremt der er nedlagt paastand herom. Chemie Linz har tabt sagen og det boer derfor paalaegges selskabet at betale appelsagens omkostninger. DSM betaler sine egne omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Sjette Afdeling)
1) Appellen forkastes.
2) Chemie Linz GmbH betaler appelsagens omkostninger.
3) DSM NV betaler sine egne omkostninger.