CELEX: 62004CJ0201
Közösségi Vámkódex
Behozatali vagy kiviteli vámok utólagos beszedése
Vámösszeg adóssal való közlésének kötelezettsége a vámösszeg könyvelésbe vétele után és a vámtartozás keletkezésétől számított három éves határidő eltelte előtt
A »megfelelő eljárások« fogalma

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92 (EGK) tanácsi
rendeletnek (HL 1992., L 302., 1. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 4. kötet, 307. o.) (a továbbiakban: Vámkódex)
a vámtartozás összegének beszedésére vonatkozó rendelkezései értelmezésére irányul.
A kérelmet a Belgische Staat (belga állam) és a Molenbergnatie NV vámbizományos (a továbbiakban: bizományos) közötti, behozatali
és dömpingellenes vámok utólagos beszedése tárgyában felmerült jogvita keretében terjesztették elő.

Jogi háttér
A kódex VII. címének 3. fejezete a vámtartozás összegének beszedésére vonatkozik, amelyet a 4. cikk 9. pontja valamely személynek
a hatályban lévő közösségi rendelkezések alapján az adott árura vonatkozó kiviteli vámok (kiviteli vámtartozás) vagy behozatali
vámok (behozatali vámtartozás) összegének megfizetésére való kötelezettségeként határoz meg.
A hivatkozott 3. fejezet „A vámtartozás összegének könyvelése és közlése az adóssal” című 1. szakasza a 217‑221. cikket tartalmazza.
A Vámkódex 217. cikkének (1) bekezdése értelmében:
„A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
behozatali vagy kiviteli vám összegét (a továbbiakban: »vámösszeg«), és be kell jegyeznie a könyvelési nyilvántartásba vagy
más ezzel egyenértékű adathordozóba (könyvelésbe vétel).
Az első albekezdés nem alkalmazható:
a)      átmeneti dömpingellenes vagy kiegyenlítő vám bevezetése esetén;
b)      ha a jogszabály alapján fizetendő vámösszeg túllépi a kötelező érvényű tarifális felvilágosítás alapján meghatározott összeget;
c)       ha a bizottsági eljárásnak megfelelően elfogadott rendelkezések mentesítik a vámhatóságot attól a kötelezettségtől, hogy a
meghatározott szint alatti vámösszegeket könyvelésbe vegye.
A vámhatóság eltekinthet azoktól a vámtartozásoktól, amelyeket a 221. cikk (3) bekezdése értelmében a határidő lejárta után
már nem lehetett az adóssal közölni.”
A kódex 220. cikke így rendelkezik:
„(1)      Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 218. és 219. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét (utólagos könyvelésbe vétel). Ez a határidő a 219. cikknek
megfelelően meghosszabbítható.
(2)      A 217. cikk (1) bekezdésének második és harmadik albekezdésében említett esetek kivételével nem történik utólagos könyvelésbe
vétel, ha:
a)      az eredeti, a vámösszeg könyvelésbe vételének mellőzéséről vagy a jogszerűen fizetendőnél alacsonyabb összegen való könyvelésbe
vételéről rendelkező határozatot olyan általános rendelkezések alapján hozták meg, amelyeket bírósági határozattal később
megsemmisítettek;
b)      a jogszabály szerint járó vámösszeget a vámhatóság hibájából nem vették könyvelésbe, amit a jóhiszeműen eljáró, a vámáru‑nyilatkozatra
vonatkozó hatályos jogszabályokban megállapított rendelkezéseket teljesítő, megfizetésért felelős személy nem észlelhetett;
c)      a bizottsági eljárásnak megfelelően elfogadott rendelkezések mentesítik a vámhatóságot a bizonyos értéknél kisebb vámösszegek
utólagos könyvelésbe vételének kötelezettsége alól.”
A kódex 221. cikke így rendelkezik:
„(1)      A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal.
(2)      Ha a fizetendő vámösszeget a vámáru‑nyilatkozaton tájékoztatásul feltüntették, a vámhatóság úgy rendelkezhet, hogy azt nem
kell az (1) bekezdésnek megfelelően közölni, kivéve ha a feltüntetett vámösszeg nem egyezik meg a hatóság által megállapított
összeggel.
A 218. cikk (1) bekezdése második albekezdésének sérelme nélkül, amennyiben az előző albekezdésben foglalt lehetőséget alkalmazzák,
a vámhatóság részéről az áru kiadása azonos hatású a könyvelésbe vett vámösszeg adóssal történő közlésével.
(3)      A vámtartozás keletkezésétől számított 3 év lejárta után az adóssal már nem lehet közölni a tartozás összegét. Ha azonban
a vámhatóság büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény következtében nem tudta megállapítani a jogszabály alapján fizetendő
vámtartozás pontos összegét, a hároméves határidő lejárta után is lehet azt közölni, ha a hatályos rendelkezések azt lehetővé
teszik.”
A Vámkódex VII. címe 4. fejezetének címe „A vámtartozás megszűnése”. Két cikkből áll, amelyek közül a 233. cikk az alábbiak
szerint rendelkezik:
„A vámtartozás elévülésére és az ilyen tartozásnak az adós jogerősen megállapított fizetésképtelensége miatti behajthatatlanságára
vonatkozó, hatályos rendelkezések sérelme nélkül a vámtartozás megszűnik:
a)      a vámösszeg megfizetésével;
b)      a vámösszeg elengedésével;
c)      a vámfizetési kötelezettséggel járó vámeljárásra bejelentett áru esetén, ha:
–        vámáru-nyilatkozatot a 66. cikknek megfelelően érvénytelenítik,
–        az árut a kiadása előtt lefoglalták, és ezzel egyidejűleg vagy ezt követően a vámhatóság utasítására elkobozták, megsemmisítették
vagy a 182. cikknek megfelelően megsemmisítették vagy felajánlották az államkincstár javára, illetve valódi jellege, előre
nem látható körülmények vagy
vis maior
eredményeként megsemmisült, vagy helyrehozhatatlanul károsodott;
d)      ha azt az árut, amelynek tekintetében a 202. cikknek megfelelően vámtartozás keletkezett, jogellenes beléptetés miatt lefoglalták,
és ezzel egyidejűleg vagy ezt követően elkobozták.
Lefoglalás és elkobzás esetén a vámtartozást a vámjogszabályok megsértése esetén alkalmazandó büntetőjogi előírások alkalmazásában
sem lehet megszűntnek tekinteni, ha valamely tagállam büntetőjoga értelmében a vámteher képezi a büntetés meghatározásának
alapját, vagy a vámtartozás fennállása ad alapot a büntetőeljárás megindításához.”
A Vámkódexet 253. cikkének második bekezdése értelmében 1994. január 1‑jétől kell alkalmazni.
A kódex hatályba lépése előtt a jogterületet az 1980. július 1‑jén hatályba lépett, a megfizetésért felelős személytől meg
nem követelt, az ilyen vámok megfizetésének kötelezettségével járó vámeljárás alá vont árukkal kapcsolatos behozatali, illetve
kiviteli vámok utólagos beszedéséről szóló, 1979. július 24‑i 1697/79/EGK tanácsi rendelet (HL L 197., 1. o.), és a vámok
összegének könyvelésbe vételére 1990. július 1‑jétől alkalmazandó, a vámtartozásból származó behozatali vagy kiviteli és a
megfizetésének feltételeiről szóló, 1989. június 14‑i 1854/89/EGK tanácsi rendelet (HL L 186., 1. o.) szabályozta.
Az 1697/79 rendelet 2. cikke értelmében:
„(1)      Amennyiben a hatáskörrel rendelkező hatóságok megállapítják, hogy a jogszabály szerinti behozatali vagy kiviteli vám összegének
egészét vagy egy részét vámfizetési kötelezettséggel járó vámeljárásra bejelentett áru esetén a megfizetésért felelős személytől
nem követelték meg, eljárást indítanak a be nem fizetett vám beszedésére.
Ezt az eljárást azonban a megfizetésért felelős személytől eredetileg megkövetelt összeg könyvelésének időpontjától, illetve
ha nem történt könyvelés, a szóban forgó árura vonatkozó vámtartozás keletkezésének időpontjától számított hároméves határidő
eltelte után nem lehet megindítani.
(2)      Az (1) bekezdés értelmében a beszedési eljárás a behozatali vagy kiviteli vám összegének a megfizetéséért felelős személlyel
való közlésével indul” [nem hivatalos fordítás].
A 1854/89 rendelet 1. cikke (2) bekezdésének c) pontja tartalmazza a „könyvelés” fogalmának meghatározását:
„[...] valamely vámtartozásnak megfelelő behozatali vagy kiviteli vám összegének a könyvelési nyilvántartásba vagy más ezzel
egyenértékű adathordozóba a vámhatóságok által történt bejegyzése […]” [nem hivatalos fordítás].
Ugyanezen rendelet 2. cikkének (1) bekezdése így rendelkezik:
„A vámhatóságnak, amint rendelkezésére állnak a szükséges adatok, ki kell számítania minden egyes, vámtartozásból származó
behozatali vagy kiviteli vám összegét, a továbbiakban: »vámösszeg«, és ezt könyvelésbe kell vennie” [nem hivatalos fordítás].
A 1854/89 rendelet 5. cikke értelmében:
„Ha a vámtartozásból származó vámösszeget nem vették könyvelésbe a 3. és 4. cikknek megfelelően, vagy a jogszabály szerint
fizetendő összegnél alacsonyabbat vettek könyvelésbe, a beszedendő vámösszeget vagy annak még fennmaradó részét attól a naptól
számított két napon belül kell könyvelésbe venni, amikor a vámhatóság tudomást szerez a helyzetről, ki tudja számítani a jogszabály
szerint fizetendő összeget, és meg tudja állapítani az adós személyét. Ez a határidő a 4. cikknek megfelelően meghosszabbítható”
[nem hivatalos fordítás].
A rendelet 6. cikkének (1) bekezdése előírja:
„A könyvelésbe vételt követően a vámösszeget a megfelelő eljárások szerint közölni kell az adóssal” [nem hivatalos fordítás].
A Vámkódexet különösen 2000. november 16‑i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 311., 17. o.; magyar
nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet, 239. o.) módosította.

Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
A bizományos 1992. április 9‑e és 1994. június 23‑a között egy másik társaság nevében és megbízásából Makaóból származó, Hongkongon
keresztül behozott videokazetták behozatalát jelentette be Belgiumban.
A fejlődő országokból származó árukra alkalmazandó általános preferenciális rendszer értelmében ez a behozatal vámmentes volt.
Egy Makaóban tartott vizsgálatot követően az áruk származása fogalmának közös meghatározásáról szóló, 1968. június 27‑i 802/68/EGK
tanácsi rendelet (HL L 148., 1. o.) 12. cikkében létrehozott eredetvizsgáló bizottság úgy határozott, hogy kizárja ezeket
az árukat a kedvezményes tarifa alkalmazásából, mert valójában Kínából származnak, következésképpen a harmadik országokra
alkalmazandó behozatali vámok és a dömpingellenes vámok vonatkoznak rájuk. A bizottság határozatáról 1994. augusztus 10‑én
értesítették a tagállamokat.
Az antwerpeni vám‑ és illetéknyomozási hivatal 1995. február 27‑i ajánlott levelében értesítette a bizományost a szóban forgó
vizsgálatról, és közölte vele a behozatali‑és dömpingellenesvám‑tartozások összegét.
A belga kormány szerint a szóban forgó vámösszeg 1995. március 7‑én került könyvelésre.
A regionális vám‑ és adóügyi igazgatóság (a továbbiakban: vámhatóság) 1995. szeptember 29‑i levelében értesítette a bizományost
e vámoknak a Vámkódex 220. cikke (1) bekezdésének értelmében történő utólagos beszedéséről.
A vámhatóság, amelyhez a bizományos panaszt nyújtott be, nem változtatta meg álláspontját, és 2000. július 3‑án keresetet
nyújtott be a bizományos ellen. A rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (antwerpeni elsőfokú bíróság)2002. április 22‑i
ítéletében a vámhatóság ellenkérelmét megalapozatlannak minősítette, azt állítva, hogy a vámhatóság szabálytalanul kezdeményezte
a szóban forgó vámösszeg utólagos beszedését. A bíróság úgy ítélte meg, hogy a Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében előírt
hároméves jogvesztő határidő már eltelt, amikor az 1992. április 9‑én keletkezett vámtartozás összegét a bizományossal közölték.
A vámhatóság fellebbezést nyújtott be az ítélet ellen.
E körülmények között a hof van beroep te Antwerpen (antwerpeni másodfokú bíróság) az eljárás felfüggesztéséről határozott,
és a következő kérdéseket terjesztett előzetes döntéshozatal céljából a Bíróság elé:
„1)      A Közösségi Vámkódex […] 217–232. cikke, vagyis a VII. cím („Vámtartozás”) két szakaszból (1. szakasz: „A vámtartozás összegének
könyvelése és közlése az adóssal”– 217–221. cikk, és 2. szakasz: „A vámösszeg megfizetésének határideje és módja”– 222–232. cikk)
álló 3. fejezetének („A vámtartozás összegének beszedése”) rendelkezései alkalmazandók‑e olyan, 1994. január 1‑je előtt keletkezett
vámtartozás beszedésére, amelynek beszedését azonban ezen időpont előtt nem végezték el, vagy nem kezdték meg?
2)      Az első kérdésre adott igenlő válasz esetén a Közösségi Vámkódex 221. cikke által előírt közlésnek mindenkor a vámtartozás
összegének könyvelését követően kell‑e megtörténnie, vagyis […] a Közösségi Vámkódex 221. cikke által előírt közlést mindenkor
meg kell‑e előznie a vámtartozás könyvelésének?
3)      A vámtartozásnak az adóssal annak ellenére történt késedelmes – azaz a Közösségi Vámkódex 221. cikke (3) bekezdése eredeti
[a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet módosításáról szóló, 2000. november
16‑i 2700/2000/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL L 311., 17. o.; magyar nyelvű különkiadás 2. fejezet, 10. kötet,
239. o.) 1. cikkének 17. pontja általi, 2000. december 19‑étől hatályos felváltását megelőzően hatályban volt] változata szerinti
hároméves határidő elteltét követő – közlése, hogy a vámhatóságoknak ténylegesen módjában állt ugyanezen határidő alatt meghatározni
a jog szerint fizetendő vám pontos összegét, a fizetendő vámtartozás beszedésének lehetetlenüléséhez, a tartozás megszűnéséhez
vagy más jogkövetkezményhez vezet‑e?
4)       Kötelesek‑e a tagállamok meghatározni a vámtartozás összegének az adóssal a Közösségi Vámkódex […] 221. cikke szerint történő
közlésének módját? Amennyiben igen, hivatkozhat‑e a vámtartozás összegének az adóssal a Közösségi Vámkódex […] 221. cikke
szerint történő közlésének módját meghatározni elmulasztó tagállam arra, hogy valamennyi, az adósnak (a könyvelést követően)
kézbesített, a vámösszeget megjelölő irat a vámösszegnek az adóssal a Közösségi Vámkódex […] 221. cikke szerinti közlésének
minősül akkor is, ha ezen irat semmilyen módon nem utal a Közösségi Vámkódex […] 221. cikkére, és azt sem jelzi, hogy a vámösszegnek
az adóssal való közléséről van szó?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első és a harmadik kérdésről
Első kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex VII. címének 3. fejezetében található, a vámtartozás összegének
beszedésére vonatkozó 217–232. cikk időbeli hatályáról kérdezi a Bíróságot, mivel a Vámkódexet 253. cikkének második bekezdése
értelmében 1994. január 1‑jétől kell alkalmazni.
A szóban forgó bíróság harmadik kérdésében annak megállapítására kéri a Bíróságot, hogy milyen következményekhez vezet a Vámkódex
221. cikkének (3) bekezdésében rögzített határidő elmulasztása?
Előzetesen meg kell állapítani az előzetes döntéshozatalra utaló végzés indokolásának vonatkozásában, hogy – amint arra a
főtanácsnok is hivatkozik indítványa 47. pontjában – jóllehet az első kérdés megfogalmazása szerint a Vámkódex 217–232. cikkére
együttesen vonatkozik, elsősorban a Vámkódex 221. cikkére irányul, mivel a kérdést előterjesztő bíróság különösen azt kérdezi,
hogy ez utóbbi cikk alkalmazható‑e az 1994. január 1‑je előtt keletkezett vámtartozásra, amelynek beszedésére ezen időpont
után, és a 2700/2000 rendelet hatályba lépése előtt került sor?
Következésképpen, tekintettel az első és a harmadik kérdés közötti összefüggésre, ami a Vámkódex 221. cikke jogkövetkezményeinek
általuk megkövetelt elemzését illeti, e két kérdést együttesen kell vizsgálni.
Az első kérdés tekintetében a belga kormány úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó cikkek anyagi jogi szabályokat tartalmaznak,
következésképpen nem alkalmazhatók az 1994. január 1‑je előtt keletkezett vámtartozásokra.
Az Európai Közösségek Bizottsága és a bizományos a 212/80–217/80. sz., Salumi és társai egyesített ügyekben 1981. november
12‑én hozott ítélet (EBHT 1981., 2735. o.) 9. pontjára hivatkoznak, és azt állítják, hogy ezek a cikkeket, amelyek egyaránt
tartalmaznak anyagi és eljárásjogi szabályokat, időbeli hatályuk tekintetében nem lehet külön‑külön figyelembe venni, mivel
elválaszthatatlan egységet képeznek. A két álláspont azonban eltér egymástól. A Bizottság ugyanis úgy ítéli meg, hogy kizárólag
az 1697/79 rendelet előírásait kell alkalmazni a 1994. január 1‑je előtt keletkezett vámtartozás utólagos beszedésére, amely
nem kezdődött meg ezen időpontot megelőzően. A bizományos viszont azt állítja, hogy a Vámkódex 217–232. cikkét kell alkalmazni
az ilyen vámtartozásra.
Ezzel kapcsolatban emlékeztetni kell az állandó ítélkezési gyakorlatra, amely szerint az eljárási szabályokat általában a
hatálybalépésükkor folyamatban lévő jogvitákra is alkalmazni kell, ellentétben az anyagi jogi szabályokkal, amelyeket általában
úgy értelmeznek, mint amelyek a hatálybalépésük előtt keletkezett helyzetekre nem vonatkoznak (lásd különösen a fent hivatkozott
Salumi és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 9. pontját, a C‑121/91. sz. és C‑122/91. sz., CT Control [Rotterdam] és
JCT Benelux kontra Bizottság egyesített ügyekben 1993. július 6‑án hozott ítélet [EBHT 1993., I‑3873. o.] 22. pontját, a C‑61/98. sz.
De Haan‑ügyben 1999. szeptember 7‑én hozott ítélet [EBHT 1999., I‑5003. o.] 13. pontját és a C‑251/00. sz. Ilumitrónica‑ügyben
2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10433. o.] 29. pontját).
A hivatkozott Salumi és társai egyesített ügyekben hozott ítélet 11. pontjában a Bíróság a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlattól
eltérően úgy ítélte meg, hogy a vámok utólagos beszedésére vonatkozó egységes szabályozás létrehozására irányuló 1697/79 rendelet
egyaránt tartalmaz olyan elválaszthatatlan egységet képező anyagi jogi és eljárásjogi szabályokat, amelyek egyes rendelkezéseit
időbeli hatályuk tekintetében nem lehet elkülönítve figyelembe venni. Amint azt a főtanácsnok is hangsúlyozza indítványának
42–46. pontjában, ezt az eltérést a korábbi nemzeti jogszabályok új, közösségi rendszerrel történő felváltása indokolja, mivel
a cél a vámjog területén így létrehozott közösségi rendszer koherens és egységes alkalmazásának biztosítása volt.
A jelen ügyben nem lehet alkalmazni a jelen ítélet 31. pontjában hivatkozott értelmezési elvtől való eltérést, mivel az előterjesztett
kérdés kizárólag a Vámkódex időbeli hatályára vonatkozik, amely Kódex tárgya a korábbi közösségi vámjogi szabályozás, különösen
a korábban hatályos 1697/79 és 1854/89 rendelet bizonyos módosításokkal történő megismétlése.
Különbséget kell tehát tenni az anyagi jogi és az eljárásjogi szabályok között. Következésképpen azon, az alapeljárásban szereplő
tények okán, amelyhez a Vámkódex hatálybalépése előtt keletkezett vámtartozások kapcsolódnak, a kérdést előterjesztő bíróságnak
egyrészt az ezen időpontnál korábbi szabályozás anyagi jogi szabályait, másrészt pedig a Vámkódexben szereplő eljárásjogi
szabályokat kell majd alkalmaznia (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 14. pontját és
a C‑156/00. sz., Hollandia kontra Bizottság ügyben 2003. március 13‑án hozott ítélet [EBHT 2003., I‑2527. o.] 35. és 36. pontját).
Mivel az kérdést előterjesztő bíróság kérdése a Vámkódex 221. cikkére vonatkozik, ezen a ponton azt kell megállapítani, hogy
a szóban forgó cikket alkotó szabályok anyagi, illetve eljárásjogi jellegűek‑e.
Kétségtelen, hogy a szóban forgó cikk (1) és (2) bekezdése tisztán eljárásjogi jellegű szabályokat tartalmaz.
Ami a 221. cikk (3) bekezdésében előírt szabály hatályát és következésképpen jellegét illeti, a kérdést előterjesztő bíróság
harmadik kérdése kifejezetten erre vonatkozik. A kérdést előterjesztő bíróság a vámtartozásnak az adóssal az e rendelkezésben
előírt hároméves határidő elteltét követően történt közlése jogkövetkezményeit is meg kívánja ismerni, amely rendelkezés lényegében
megismétli az 1697/79 rendelet 2. cikkének (1) bekezdésében előírtakat (lásd ebben az értelemben a fent hivatkozott Hollandia
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 6. pontját).
E tekintetben a belga kormány, a bizományos és a Bizottság azt állítják, hogy a vámtartozásnak az adóssal a Vámkódexben vagy
a korábban hatályos jogszabályokban előírt hároméves határidő elteltét követően történt közlése a vámtartozás beszedésének
lehetetlenüléséhez vezet. Véleményük szerint ennek a lehetetlenülésnek a vámtartozás elévülése a következménye.
Nem vitatható, hogy a Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében előírt, a vámtartozás összegének az adóssal történő közlésére
a vámhatóságok részére nyitva álló hároméves határidő eltelte megakadályozza e hatóságokat abban, hogy a szóban forgó vámtartozást
beszedjék, kivéve ha a vámhatóság büntetőeljárás alapjául szolgáló cselekmény következtében nem tudta megállapítani a jogszabály
alapján fizetendő vámtartozás pontos összegét. A szóban forgó rendelkezés ugyanakkor tartalmaz egy, magát a vámtartozást szabályozó
rendelkezést is, következésképpen az utóbbi elévülésére vonatkozó szabályt állapít meg.
A Vámkódex 233. cikke tehát előírja, hogy a vámtartozás megszűnése okainak az e cikk a)–d) pontjában történő felsorolására
különösen a vámtartozásokra vonatkozó rendelkezések sérelme nélkül kerül sor (lásd ebben az értelemben a C‑112/01. sz. SPKR‑ügyben
2002. november 14‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑10655. o.] 30. és 31. pontját).
Következésképpen, mivel a Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő elteltével a vámtartozás elévül, és így
megszűnik, meg kell állapítani, hogy a szóban forgó rendelkezés anyagi jogi szabálynak minősül.
A fentiekre figyelemmel az első és a harmadik kérdésre az alábbiak szerint kell válaszolni:
–        Kizárólag a Vámkódex 217–232. cikkének eljárási szabályai alkalmazhatók az olyan vámtartozás 1994. január 1‑je után történő
beszedésére, amely ezen időpont előtt keletkezett.
–        A Vámkódex 221. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő elteltével a vámtartozás beszedésére irányuló eljárás elévülés miatt
nem indítható meg az ugyanezen cikkben előírt kivétellel, ami egyben a vámtartozás elévülését, következésképpen ez utóbbi
megszűnését jelenti. E szabályra tekintettel a 221. cikkének (3) bekezdését ugyanezen cikk (1) és (2) bekezdésével ellentétben
anyagi jogi rendelkezésnek kell minősíteni, következésképpen mint ilyen, nem alkalmazható a 1994. január 1‑je előtt keletkezett
vámtartozások beszedésére. Ha a vámtartozás 1994. január 1‑je előtt keletkezett, arra kizárólag az ezen időpontban hatályos
elévülési szabályok vonatkoznak, még akkor is, ha a beszedésére irányuló eljárás 1994. január 1‑je után indult meg.

A második kérdésről
Második kérdésében a kérdést előterjesztő bíróság a Vámkódex 221. cikkének alkalmazhatósága esetén azt kérdezi, hogy az e
cikk (1) bekezdése által előírt közlést mindenkor meg kell‑e előznie a vámtartozás „könyvelésbe vételének”.
Hangsúlyozni kell, hogy a Vámkódex lényegében megismétli az 1854/89 rendeletnek a vámtartozás beszedésére irányuló eljárás
tárgyát képező behozatali vagy kiviteli vámok számítására és a „könyvelésbe vétel” fogalmára vonatkozó, valamint a vámtartozás
könyvelésbe vételét követően a vámösszegnek a megfelelő módon való közléséről szóló rendelkezéseit.
A belga kormány azt állítja, hogy a szóban forgó kérdésre a Vámkódex alkalmazhatatlansága okán nem kell válaszolni. A Bizottság
az 1697/79 rendeletre tekintettel válaszol, és úgy ítéli meg, hogy a szóban forgó vámösszeg könyvelési nyilvántartásba történő
bejegyzése nem előzetes és szükséges feltétele a beszedésre irányuló eljárás megindításának. A bizományos úgy ítéli meg, hogy
a vámösszeget mindig a könyvelésbe vétel után kell közölni.
A Vámkódex 221. cikke (1) bekezdésének szövegéből – amely mentes minden kétértelműségtől, amint arra a főtanácsnok is rámutat
indítványának 68. pontjában – következik, hogy a könyvelésbe vételnek, amely a vámösszegnek a könyvelési nyilvántartásba vagy
más ezzel egyenértékű adathordozóba a vámhatóságok által való bejegyzését jelenti, szükségszerűen meg kell előznie a behozatali
vagy kiviteli vámok összegének az adóssal történő közlését.
A könyvelésbe vétel és a vámösszeg közlésének időrendjét – amelyet a Vámkódex VII. címe 3. fejezetének „A vámtartozás összegének
könyvelése és közlése az adóssal” című 1. szakasza is megerősít – tiszteletben kell tartani annak érdekében, hogy a megfizetésért
felelős személyek ne részesüljenek eltérő bánásmódban, és ne sérüljön a vámunió harmonikus működése. Ezt a megközelítést tartalmazta
az 1854/89 irányelv is, amelynek negyedik preambulumbekezdése kiemelte azokat a „határidőket, amelyeken belül a könyvelésbe
vett behozatali vagy kiviteli vámösszegeket meg kell fizetni”.
Ez a megoldás nem mond ellent a Bíróság azon ítélkezési gyakorlatának, amelyre a Bizottság hivatkozik, és amely szerint, ha
a vámösszeg könyvelési nyilvántartásba történő bejegyzésére előírt határidőt a vámhatóságok nem tartják tiszteletben, ez nem
akadályozza meg a vámtartozás utólagos beszedését, a könyvelésbe vétel határidejének elmulasztása pedig az érintett tagállam
késedelmikamat‑fizetési kötelezettségét alapozza meg a saját források rendelkezésre bocsátása keretében (ebben az értelemben
lásd különösen a C‑370/96. sz. Covita‑ügyben 1998. november 26‑án hozott ítélet [EBHT 1999. I‑7711. o.] 36. és 37. pontját
és a fent hivatkozott De Haan‑ügyben hozott ítélet 34. pontját). Ezek az ítéletek ugyanis csak a könyvelésbe vétel késedelmének
következményeiről határoznak, és kizárólag a tagállamok és a Közösség között fennálló viszonyokat érintik.
Következésképpen a második kérdésre olyan azt a választ kell adni, hogy a Vámkódex 221. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy
a behozatali vagy kiviteli vám összegét az adóssal történő közlése előtt könyvelésbe kell venni.

A negyedik kérdésről
E kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében azt kívánja megtudni, hogy kötelesek‑e a tagállamok meghatározni a
vámtartozás összegének az adóssal a Közösségi Vámkódex 221. cikke szerint történő közlésének módját.
A belga kormány és a Bizottság arra hivatkozik, hogy a tagállamoknak nemzeti jogszabályaikban nem kell szabályozniuk a vámtartozás
közlésének módját. A bizományos szerint a tagállamoknak meg kell határozniuk e módot, és ha ezt nem tették meg, kizárólag
a Vámkódex 221. cikkére félreérthetetlenül hivatkozó dokumentum minősülhet az e cikk szerinti közlésnek.
A kérdésre adandó válasz tekintetében emlékeztetni kell arra, hogy a Közösség alapját képező, és a Közösség és a tagállamok
közötti viszonyokat szabályozó általános elveknek megfelelően az EK 10. cikk értelmében a tagállamoknak kell biztosítaniuk
területükön a közösségi jogszabályok végrehajtását. Mivel a közösségi jog – általános elveit is beleértve – e tekintetben
nem tartalmaz közös szabályokat, e jogszabályok végrehajtása során a nemzeti hatóságok saját nemzeti joguk anyagi és eljárási
szabályaiknak megfelelően járnak el (lásd különösen a C‑285/93. sz. Dominikanerinnen‑Kloster Altenhohenau ügyben 1995. november
23‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑4069. o.] 26. pontját és a C‑495/00. sz., Azienda Agricola Giorgio, Giovanni és Luciano
Visentin és társai ügyben 2004. március 25‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑2993. o.] 39. pontját).
Mivel a közösségi vámjogi szabályozás nem tartalmaz a „megfelelő eljárás” fogalmának tartalmára vonatkozó rendelkezéseket,
és valamennyi rendelkezés a tagállamok és hatóságaik hatáskörébe utalja a szóban forgó eljárások meghatározását, meg kell
állapítani, hogy ezek a tagállamok belső jogrendjébe tartoznak. Amennyiben ezeket nem szabályozzák különös eljárásjogi szabályok,
a hatáskörrel rendelkező állami hatóságok feladata olyan közlési mód biztosítása, amely lehetővé teszi a vámtartozás megfizetéséért
felelős személy számára, hogy pontosan megismerhesse jogait.
A fentiekre figyelemmel a negyedik kérdésre azt a választ kell adni, hogy a tagállamoknak nem kell elfogadniuk a behozatali
vagy kiviteli vám összegének az adóssal való közlése módjára vonatkozó speciális eljárási szabályokat, ha e közlés tekintetében
alkalmazhatók azok az általános hatályú belső eljárási szabályok, amelyek biztosítják az adós megfelelő tájékoztatását, és
lehetővé teszik számára, hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon jogainak védelméről.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás
egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült
költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (második tanács) a következőképpen határozott:
1)
Kizárólag a Közösségi Vámkódex létrehozásáról szóló, 1992. október 12‑i 2913/92/EGK tanácsi rendelet 217–232. cikkének eljárási
szabályai alkalmazhatók az olyan vámtartozás 1994. január 1‑je után történő beszedésére, amely ezen időpont előtt keletkezett.
2)
A 2913/92 rendelet 221. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a behozatali vagy kiviteli vám összegét az adóssal történő közlése
előtt könyvelésbe kell venni.
3)
A 2913/92 rendelet 221. cikkének (3) bekezdésében előírt határidő elteltével a vámtartozás beszedésére irányuló eljárás elévülés
miatt nem indítható meg az ugyanezen cikkben előírt kivétellel, ami egyben a vámtartozás elévülését, következésképpen ez utóbbi
megszűnését jelenti. E szabályra tekintettel a 221. cikkének (3) bekezdését ugyanezen cikk (1) és (2) bekezdésével ellentétben
anyagi jogi rendelkezésnek kell minősíteni, következésképpen mint ilyen, nem alkalmazható a 1994. január 1‑je előtt keletkezett
vámtartozások beszedésére. Ha a vámtartozás 1994. január 1‑je előtt keletkezett, arra kizárólag az ezen időpontban hatályos
elévülési szabályok vonatkoznak, még akkor is, ha a beszedésére irányuló eljárás 1994. január 1‑je után indult meg.
4)
A tagállamoknak nem kell elfogadniuk a behozatali vagy kiviteli vám összegének az adóssal való közlése módjára vonatkozó speciális
eljárási szabályokat, ha e közlés tekintetében alkalmazhatók azok az általános hatályú belső eljárási szabályok, amelyek biztosítják
az adós megfelelő tájékoztatását, és lehetővé teszik számára, hogy az ügy teljes ismeretében gondoskodjon jogainak védelméről.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: holland.