CELEX: 62003CJ0134
Frihet att tillhandahålla tjänster
Konkurrens
Affischeringstjänster för reklammeddelanden
Nationella bestämmelser om införande av en kommunal reklamavgift
Kommunernas tillhandahållande av en offentlig affischeringstjänst
Kommunernas behörighet att reglera tillhandahållande av affischeringstjänster för reklammeddelanden
Icke-diskriminerande intern avgift

Begäran om förhandsavgörande rör tolkningen av artiklarna 49 EG, 82 EG, 86 EG, 87 EG och 88 EG.
Begäran har framställts inom ramen för en avtalstvist mellan Viacom Outdoor Srl (nedan kallat Viacom), Milano (Italien), och
Giotto Immobilier SARL (nedan kallat Giotto), Menton (Frankrike).
Tvisten vid den nationella domstolen
Av handlingarna i målet framgår att Giotto säljer fastigheter i Frankrike och att det, genom avtal som ingicks den 9 september 2000,
gav Viacom (tidigare kallat Società Manifesti Affissioni SpA) i uppdrag att för dess räkning utföra tjänster avseende reklamaffischering
i kommunen Genua (Italien). Viacom utförde de tjänster som avtalet avsåg under oktober 2000.
Tvisten mellan Viacom och Giotto rör Giottos vägran att erlägga ersättning till Viacom med ett belopp om 439 385 ITL, det
vill säga 226,92 EUR, som Viacom erlagt till kommunen Genua som ”imposta comunale sulla pubblicità” (kommunal reklamavgift).
Enligt avtalet mellan parterna förpliktade sig Giotto att förutom priset för tjänsterna ersätta Viacom för de ”särskilda och
dokumenterade avgifter” som Viacom ådrar sig när den utför nämnda tjänster. Giotto har vid Giudice di pace di Genova-Voltri
(Italien), som handlägger målet, mot detta anfört att de italienska bestämmelserna om införande och reglering av den kommunala
affischeringsavgiften strider mot gemenskapsrätten, och särskilt mot friheten att tillhandahålla tjänster enligt artikel 49 EG
och mot konkurrensreglerna enligt artiklarna 82 EG, 86 EG, 87 EG och 88 EG.
Tillämpliga nationella bestämmelser
De kommunala avgifterna på reklam och affischering regleras i decreto legislativo nr 507 – Revisione ed armonizzazione dell’imposta
comunale sulla pubblicità e del diritto sulle pubbliche affissioni (lagdekret nr 507 – Översyn och harmonisering av de kommunala
avgifterna på reklam och affischering) av den 15 november 1993 (ordinarie tillägg till GURI nr 288 av den 9 december 1993,
nedan kallat lagdekret nr 507/93), i den version som är tillämplig i målet vid den nationella domstolen.
Artikel 1 i lagdekret nr 507/93 har följande lydelse:
”För reklam utomhus och offentlig affischering skall, i enlighet med bestämmelserna i följande artiklar, en avgift erläggas
till den kommun i vilken reklamen sätts upp eller annonseringen görs.”
I artikel 3 i nämnda lagdekret föreskrivs följande:
”1. Kommunen är skyldig att anta föreskrifter om tillämpningen av reklamavgiften och avgiften för tillhandahållande av affischeringstjänster.
2. I dessa föreskrifter skall kommunen föreskriva hur reklam får göras, varvid den kan begränsa och förbjuda vissa former
av reklam med hänsyn till det allmännas intresse.
3. I föreskrifterna skall i vart fall arten och storleken av reklamanordningarna, villkoren för att erhålla tillstånd att
installera reklamanordningar samt kriterierna för genomförandet av en allmän installationsplan fastställas. I föreskrifterna
skall kommunen också fastställa vilka områden som får användas för meddelanden med institutionella eller sociala eller i vart
fall icke-ekonomiska syften respektive vilka områden som får användas för kommersiell affischering, samt vilka platser som
skall stå till enskildas förfogande för direkt affischering.
…”
I artikel 5.1 i lagdekretet anges när reklamavgiften skall tas ut:
”Den kommunala reklamavgift som avses i förevarande dekret tas ut för spridande av reklammeddelanden i ljud- eller bildform
på allmän plats eller platser som är tillgängliga eller synliga för allmänheten, och som inte omfattas av reklamavgiften.”
Enligt artikel 6.1 i lagdekret nr 507/93 är ”den som, oavsett hur detta sker, förfogar över det medel som reklammeddelandet
sprids genom” skyldig att erlägga avgiften. Enligt artikel 6.2 är den person som tillverkar eller säljer den vara, eller tillhandahåller
den tjänst, som reklamen avser solidariskt betalningsansvarig för avgiften.
Betalningen av avgiften regleras i artikel 9 i nämnda lagdekret. Artikel 9.7 har följande lydelse:
”När anordningar på föremål som tillhör eller arrenderas av kommunen används för reklamändamål, kan utöver den kommunala reklamavgiften
dessutom en avgift för användning av allmän plats samt avgifter för hyra eller arrende tas ut. Dessa avgifter måste därvid
vara proportionella i förhållande till den faktiska användning av allmän mark som reklamanordningen innebär.”
Vad gäller den offentliga affischeringstjänsten föreskrivs vidare följande i artikel 18 i lagdekret nr 507/93:
”1. Den kommunala affischeringstjänsten har till syfte särskilt att säkerställa den affischering, oavsett beskaffenhet, som
kommunen utför på för detta ändamål avsedda anläggningar med affischer av alla slag, innehållande meddelanden med institutionella
eller sociala eller i vart fall icke-ekonomiska syften, eller i förekommande fall och i den mån som fastställts i det regelverk
som avses i artikel 3, meddelanden som sprids inom ramen för utövandet av ekonomisk verksamhet.
2. Nämnda tjänst skall obligatoriskt tillhandahållas i de kommuner som den 31 december under det år som föregår det som föregår
det innevarande har en bosatt befolkning som överstiger 3 000 invånare. I övriga kommuner är det frivilligt att tillhandahålla
tjänsten.
3. Storleken på de anordningar som skall användas för allmän affischering skall fastställas genom kommunala föreskrifter och
i proportion till antalet invånare, och får i vart fall inte vara mindre än 18 kvadratmeter per 1 000 invånare i de kommuner
där befolkningen överstiger 30 000 invånare respektive 12 kvadratmeter per 1 000 invånare i övriga kommuner.”
I artikel 19.1 i nämnda lagdekret föreskrivs när en affischeringsavgift skall erläggas:
”Den som beställer en tjänst avseende offentlig affischering och den i vars intresse en sådan tjänst begärs skall vara solidariskt
betalningsskyldiga för en avgift som inkluderar reklamavgiften till den kommun som tillhandahåller tjänsten.”
I kommunen Genua antogs vid kommunalt sammanträde den 21 december 1998 nuovo regolamento per l’applicazione dell’imposta sulla
pubblicità e per l’effettuazione del servizio delle pubbliche affissione (nya föreskrifter om tillämpning av reklamavgiften
samt av avgiften för tillhandahållande av affischeringstjänster), genom vilken bestämmelserna i lagdekret nr 507/93 genomfördes.
Dessa kommunala föreskrifter ändrades år 1999 respektive år 2000 och har därefter ersatts genom föreskrifter som antogs vid
kommunalt sammanträde den 26 mars 2001.
Förfarandet före begäran om förhandsavgörande och frågorna till domstolen
Giudice di pace di Genova-Voltri hänsköt, inom ramen för det vid den nationella domstolen anhängiga målet, genom beslut av
den 9 april 2002 en första begäran om förhandsavgörande till EG‑domstolen, rörande tolkningen av artiklarna 2 EG, 3.1 a, b
och c EG, 23 EG, 27 a, b och d EG, 31.1 och 31.3 EG, 49 EG, 50 EG, 81 EG, 82 EG, 86 EG och 87 EG.
Domstolen fann i beslut av den 8 oktober 2002 i mål C‑190/02, Viacom (REG 2002, s. I‑8287), att denna begäran skulle avvisas.
För det första konstaterade den i punkterna 13–21 i sitt beslut att begäran om förhandsavgörande inte innehöll de uppgifter
som var nödvändiga för att domstolen skulle kunna göra en tolkning av gemenskapsrätten som var användbar för den nationella
domstolen. Domstolen angav vidare att de frågor som Giudice di pace ställt uppenbarligen skulle avvisas, eftersom den nationella
domstolen inte i själva begäran om förhandsavgörande hade klargjort den faktiska och rättsliga bakgrunden till tvisten vid
den nationella domstolen samt varför den begärde tolkning av just vissa regler i gemenskapsrätten, och vilket samband som
det enligt den nationella domstolen fanns mellan dessa regler och de nationella regler som var tillämpliga i tvisten (beslut
i det ovannämnda målet Viacom, punkterna 24 och 26).
Giudice de pace beslutade den 18 december 2002 att handläggningen av det vid den nationella domstolen anhängiga målet skulle
återupptas. Efter att ha hört parterna fann den att vissa skäl som hade föranlett den föregående begäran om förhandsavgörande
till EG‑domstolen fortfarande förelåg och att en ny begäran om förhandsavgörande skulle göras till domstolen, vilken skulle
begränsas till tolkningen av bestämmelserna i EG‑fördraget om fritt tillhandahållande av tjänster och om konkurrens. Giudice
de pace fann således att otillräckligheten i de uppgifter som lämnats till domstolen skulle rättas till samt att de faktiska
och rättsliga omständigheterna i det mål som är anhängigt vid den nationella domstolen skulle specificeras bättre i ett nytt
beslut om hänskjutande.
Vad gäller frågan huruvida de frågor som anges i detta nya beslut har någon relevans för utgången i det mål som är anhängigt
vid den, har Giudice di pace preciserat att om de nationella bestämmelser som reglerar reklam- och affischeringsavgiften är
oförenliga med fördraget, är nämnda bestämmelser rättsstridiga och får inte tillämpas. Viacoms yrkande om att betalning skall
erläggas saknar då grund och skall ogillas.
Efter den rättsliga analysen sammanfattade Giudice di pace sina slutsatser på följande sätt:
”­­–

Enligt den ordning som regleras genom lagdekret nr 507/93 i ändrad lydelse, samt enligt de kommunala tillämpningsföreskrifterna
utgör kommunerna, som är lokala och regionala enheter, offentliga företag som i förevarande fall utövar en ekonomisk verksamhet
(affischering).
–

Den utövade verksamheten (affischering) utgör en ekonomisk verksamhet som utövas i konkurrens med privata företag och som
kan påverka handeln inom gemenskapen.
–

Av vad som ovan anförts följer att de avgifter som kommunerna erhåller vid administrationen av tjänsten rimligen kan antas
utgöra särskilda rättigheter i den mening som avses i artikel 86 EG.
–
Det kan följaktligen ifrågasättas huruvida den ifrågavarande ordningen är förenlig med gemenskapsrätten. Skall den ifrågavarande
ordningen anses vara oförenlig med gemenskapsrätten innebär det att den del av Viacoms fordran mot Giotto som avser de tjänster
som det förstnämnda bolaget tillhandahållit det sistnämnda är rättsstridig, vilket innebär att kärandens yrkande är ogrundat.”
Mot bakgrund av dessa överväganden beslutade Giudice di pace di Genova-Voltri att vilandeförklara målet och ställa följande
tolkningsfrågor till domstolen:
”1)

Utgör

a)	artikel 86 EG jämförd med artikel 82 EG, eller

b)	artikel 86 EG jämförd med artikel 49 EG,
hinder för att ge ett offentligt företag (en kommun) ansvaret för förvaltningen av avgifter, sådana som dem som angetts ovan,
som avser en marknad som utgör en väsentlig del av den gemensamma marknaden på vilken det offentliga företaget har en dominerande
ställning?
2)

Strider det mot

a)	artikel 86 EG jämförd med artikel 82 EG, eller

b)	artiklarna 87 EG och 88 EG,
att låta kommunerna erhålla intäkterna från ifrågavarande avgifter, på grund av att de utgör ett statligt stöd som är rättsstridigt
(ej anmält) och oförenligt med den gemensamma marknaden?”
Huruvida frågorna kan tas upp till sakprövning
Den italienska regeringen har ifrågasatt huruvida begäran om förhandsavgörande kan tas upp till sakprövning, och har anfört
att särskilt de faktiska omständigheterna i målet vid den nationella domstolen inte är tillräckligt tydligt beskrivna i beslutet
om hänskjutande. Europeiska gemenskapernas kommission har i sitt skriftliga yttrande även den yrkat att begäran om förhandsavgörande
skall avvisas i sin helhet, med hänsyn till olika brister, motsägelser och tvetydigheter som finns i beslutet om hänskjutande.
Den faktiska och rättsliga bakgrund som beskrivs i nämnda beslut är så vag att kommissionen inte kan lämna något förslag till EG‑domstolen
om hur tolkningsfrågorna skall besvaras i sak. Kommissionen har vid förhandlingen emellertid anfört att det, med hänsyn till
vissa klargöranden som parterna i målet vid den nationella domstolen samt den italienska regeringen har gjort i sina yttranden
och sina svar på de skriftliga frågor som ställts av domstolen, numera är möjligt att lämna ett användbart svar på de frågor
som avser tolkningen av artiklarna 49 EG och 87 EG.
Det skall inledningsvis anges att det, till skillnad från vad som var fallet i den begäran om förhandsavgörande som låg till
grund för beslutet i det ovannämnda målet Viacom, av förevarande begäran om förhandsavgörande inte uppenbart framgår att Giudice
di pace har underlåtit att tillhandahålla EG‑domstolen tillräckliga uppgifter om skälen till att frågan har uppkommit om hur
vissa gemenskapsrättsliga bestämmelser skall tolkas, och om vilket samband som den anser att det finns mellan dessa bestämmelser
och de nationella lagbestämmelser som är tillämpliga i målet. I sistnämnda beslut har den nationella domstolen nämligen uttryckligen
angett att den anser att det är nödvändigt att domstolen tolkar fördragsbestämmelserna om friheten att tillhandahålla tjänster
(artikel 49 EG), om beviljandet av särskilda och exklusiva rättigheter (artiklarna 86 EG och 82 EG) och om beviljande av statligt
stöd (artiklarna 87 EG och 88 EG), eftersom om de nationella bestämmelser som reglerar reklam- och affischeringsavgiften anses
vara oförenliga med nämnda gemenskapsbestämmelser, skall de avgifter till kommunen Genua som har införts genom italiensk lagstiftning
anses vara rättsstridiga, vilket skulle innebära att Viacoms yrkande om att betalning skall erläggas saknar grund och skall
ogillas.
Enligt rättspraxis krävs det emellertid att den nationella domstolen klargör den faktiska och rättsliga bakgrunden till de
frågor som ställs, eller att den åtminstone förklarar de faktiska omständigheter som ligger till grund för dessa frågor, så
att domstolen kan lämna ett användbart svar på de frågor som ställts till den (beslutet i det ovannämnda målet Viacom, punkt 15,
och där angiven rättspraxis).
I syfte att säkerställa att de uppgifter som Giudice di pace lämnat uppfyller dessa krav skall arten och räckvidden av de
ställda frågorna beaktas. Eftersom kravet på tydlighet vad gäller det faktiska och rättsliga sammanhanget är av särskild betydelse
inom konkurrensområdet, som kännetecknas av komplicerade faktiska och rättsliga förhållanden (beslutet i det ovannämnda målet Viacom,
punkt 22, och där angiven rättspraxis), skall det först prövas huruvida beslutet om hänskjutande innehåller tillräckliga uppgifter
för att domstolen skall kunna lämna användbara svar på de frågor som avser tolkningen av artiklarna 82 EG, 86 EG, 87 EG och
88 EG.
Vad gäller den rättsliga bakgrunden konstaterar domstolen att beslutet om hänskjutande innehåller en tillräckligt klar och
fullständig beskrivning av de bestämmelser i nationell lag som är relevanta för prövningen av tolkningsfrågorna, trots de
tvetydiga och motsägelsefulla hänvisningar till de tillämpningsföreskrifter till lagdekret nr 507/93 som har antagits av kommunen
Genua. Såsom generaladvokaten har anfört i punkt 39 i sitt förslag till avgörande, är det bestämmelserna i lagdekret nr 507/93,
vilka är tillämpliga på nationell nivå, som utgör den väsentliga delen av de relevanta tillämpliga bestämmelserna, medan de
kommunala föreskrifterna endast syftar till att förtydliga vissa av dessa bestämmelser. Inom ramen för denna väsentliga del
av de tillämpliga bestämmelserna återfinns bland annat bestämmelser om uttag av en kommunal reklam- eller affischeringsavgift,
bestämmelser om den offentliga affischeringstjänstens syften samt bestämmelser som ger kommunerna behörighet att närmare reglera
tillämpningen av reklamavgiften och avgiften på tillhandahållande av affischeringstjänster.
Vad gäller den faktiska bakgrunden skall det konstateras att sådan information som är nödvändig för att domstolen skall kunna
lämna användbara svar på frågorna om tolkningen av artiklarna 86 EG och 82 EG inte lämnas i beslutet om hänskjutande.
Det skall erinras om att genom dessa bestämmelser i fördraget förbjuds medlemsstaterna i princip att vidta eller bibehålla
en åtgärd som gör det möjligt för offentliga företag och de företag som de beviljar särskilda eller exklusiva rättigheter
att missbruka en dominerande ställning på den gemensamma marknaden eller inom en väsentlig del av denna.
Såsom generaladvokaten har påpekat i punkt 44 i sitt förslag till avgörande, utgör avgränsningen av den relevanta produktmarknaden
och den relevanta geografiska marknaden, samt beräkningen av marknadsandelar för olika företag som är verksamma på denna marknad,
utgångspunkt för alla konkurrensrättsliga bedömningar av en situation.
I förevarande fall har Giudice di pace endast lämnat några få upplysningar om affischeringstjänsterna eller om kommunernas
tillhandahållande av områden för reklam och bekräftat att dessa tjänster helt kan bytas ut mot tjänster som tillhandahålls
av privata aktörer. Av dessa upplysningar framgår emellertid inte att de kunder som använder sig av den offentliga affischeringstjänsten
faktiskt kan jämföras med de kunder som använder sig av privata företags tjänster, särskilt vad gäller huruvida innehållet
i deras reklamkampanjer är kommersiellt eller inte och vad gäller den budget som de har för kampanjerna. Beslutet om hänskjutande
innehåller inte heller några upplysningar om antalet aktörer som tillhandahåller de ifrågavarande tjänsterna eller om aktörernas
respektive marknadsandelar, även om det av beslutet förefaller framgå att det geografiska område som anses relevant är begränsat
till kommunen Genua. Denna avgränsning av den relevanta geografiska marknaden förefaller dock vara föga övertygande, mot bakgrund
av att Giudice di pace i övrigt har grundat sitt resonemang avseende inverkan på handeln inom gemenskapen på det förhållandet
att det system som införts genom lagdekret nr 507/93 avser samtliga italienska kommuner. De faktiska omständigheter som anges
i beslutet om hänskjutande förefaller i vart fall vara alltför ofullständiga för att det skall vara möjligt att dra slutsatsen
att kommunen Genua har en dominerande ställning på den relevanta marknaden.
Mot denna bakgrund är det omöjligt att fastställa huruvida artiklarna 86 EG och 82 EG utgör hinder för en kommunal reklamavgift
under sådana förhållanden som föreligger i målet vid den nationella domstolen. De frågor som avser tolkningen av nämnda artiklar
skall således avvisas.
Den nationella domstolen har också ställt frågor om tolkningen av artiklarna 87 EG och 88 EG. Domstolen erinrar om att dessa
bestämmelser är tillämpliga på stöd som ges av en stat eller med hjälp av statliga medel, av vilket slag det än är, som snedvrider
eller hotar att snedvrida konkurrensen genom att gynna vissa företag eller viss produktion.
Det skall i detta avseende konstateras att beslutet om hänskjutande inte innehåller tillräckligt precisa uppgifter vare sig
om användningen av intäkterna från den kommunala reklamavgiften eller om de konkreta villkoren för organisationen av den offentliga
affischeringstjänsten, som i enlighet med artikel 18.2 i lagdekret nr 507/93 obligatoriskt måste tillhandahållas i de italienska
kommuner som har en bosatt befolkning som överstiger 3 000 invånare. Följaktligen är det på grundval av de upplysningar som
lämnats av Giudice di pace inte möjligt att utläsa vilken grad av rättslig och budgetmässig självständighet som kommunen Genua
och andra italienska kommuner ger de personalresurser och de tekniska resurser som de använder för att tillhandahålla nämnda
offentliga tjänst, och det är inte heller möjligt att dra slutsatsen att de intäkter som härrör från den omtvistade avgiften
helt eller delvis används för att finansiera driftskostnaderna avseende nämnda tjänst. I motsats till vad kommissionen anfört
vid förhandlingen förefaller det således inte möjligt att med säkerhet fastslå att intäkterna i fråga endast används för att
finansiera kommunens allmänna budget och att de inte i något fall kan användas för att bevilja ett statligt stöd i den mening
som avses i artikel 87 EG.
Härav följer att även frågan om tolkningen av artiklarna 87 EG och 88 EG skall avvisas.
De upplysningar som lämnats i beslutet om hänskjutande, avseende frågan huruvida den kommunala reklamavgiften utgör ett hinder
för friheten att tillhandahålla tjänster som är oförenligt med artikel 49 EG, är däremot tillräckliga för att ett användbart
svar på den frågan skall kunna lämnas.
Frågan rörande tolkningen av artikel 49 EG
Genom sin fråga vill Giudice di pace i huvudsak att EG‑domstolen skall klargöra huruvida artikel 49 EG utgör hinder för en
sådan avgift som den kommunala reklamavgift som införts genom lagdekret nr 507/93, som tas ut bland annat för affischeringstjänster
som är gränsöverskridande på grund av den plats där den som tillhandahåller tjänsterna eller tjänstemottagaren finns.
Enligt domstolens rättspraxis skall enligt artikel 49 EG all inskränkning av friheten att tillhandahålla tjänster avskaffas,
även om denna inskränkning utan åtskillnad är tillämplig på inhemska företag och på företag från andra medlemsstater som tillhandahåller
tjänster, när den kan innebära att tjänster som tillhandahålls av ett tjänsteföretag som är etablerat i en annan medlemsstat,
där detta företag lagligen utför liknande tjänster, förbjuds eller på annat sätt hindras. Dessutom avser friheten att tillhandahålla
tjänster såväl den som tillhandahåller tjänster som den som mottar dessa (domar av den 13 juli 2004 i mål C‑262/02, kommissionen
mot Frankrike, REG 2004, s. I‑0000, punkt 22, och i mål C‑429/02, Bacardi, REG 2004, s. I‑0000, punkt 31).
Det skall vidare erinras om att domstolen redan har godtagit att en nationell beskattningsåtgärd som hindrar utövandet av
friheten att tillhandahålla tjänster kan utgöra en förbjuden åtgärd, oavsett om den vidtas av själva staten eller av en kommun
(se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 november 2001 i mål C‑17/00, De Coster, REG 2001, s. I‑9445, punkterna 26
och 27).
Vad gäller frågan huruvida de kommunala myndigheternas uttag av en sådan avgift som reklamavgiften utgör ett hinder som är
oförenligt med artikel 49 EG, skall det först och främst konstateras att en sådan avgift utan åtskillnad är tillämplig på
samtliga tjänster som innefattar reklam utomhus och offentlig affischering i den aktuella kommunen. I reglerna rörande uttag
av denna avgift föreskrivs således inte att någon åtskillnad skall göras beroende på vare sig den plats där antingen den som
tillhandahåller affischeringstjänsterna eller tjänstemottagaren finns eller på ursprunget för de produkter eller tjänster
som avses i de reklammeddelanden som sprids.
Det skall därefter konstateras att en sådan avgift endast är tillämplig på sådan reklamverksamhet utomhus som kräver att en
offentlig plats som förvaltas av kommunala myndigheter används, samt att avgiftens storlek fastställts till en nivå som kan
anses vara låg i förhållande till värdet av de tjänster som avgiften omfattar. Under sådana förhållanden innebär en sådan
avgift i vart fall inte att tillhandahållandet av reklamtjänster inom de berörda kommunerna förbjuds, hindras eller på annat
sätt görs mindre attraktivt, även om dessa tjänster skulle vara gränsöverskridande på grund av den plats där antingen den
som förmedlar tjänsterna eller tjänstemottagaren finns.
Av ovanstående överväganden följer att artikel 49 EG skall tolkas så, att den inte utgör hinder för en sådan avgift som den
kommunala reklamavgift som införts genom lagdekret nr 507/93.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i målet vid den nationella domstolen utgör ett led i beredningen av samma
mål, ankommer det på den nationella domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till
domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.
På dessa grunder beslutar domstolen (tredje avdelningen) följande dom:
1)
Frågorna rörande tolkningen av artiklarna 82 EG, 86 EG, 87 EG och 88 EG avvisas.
2)
Artikel 49 EG utgör inte hinder för en sådan avgift som den kommunala reklamavgift som införts genom decreto legislativo nr 507
– Revisione ed armonizzazione dell’imposta comunale sulla pubblicità e del diritto sulle pubbliche affissioni (lagdekret nr 507
– Översyn och harmonisering av de kommunala avgifterna på reklam och affischering) av den 15 november 1993.
Underskrifter
–
Rättegångsspråk: italienska.