CELEX: 62004TJ0359
Valstybės pagalba
Aplinkosauginis nerūdinių medžiagų mokestis Jungtinėje Karalystėje
Šiaurės Airijai taikoma lengvata
Komisijos sprendimas nepateikti prieštaravimų
Dideli sunkumai
Bendrijos rekomendacijos dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai

Faktinės bylos aplinkybės
Pirmoji ieškovė
British Aggregates Association
(toliau – BAA) yra asociacija, vienijanti mažas nepriklausomas Jungtinėje Karalystėje karjerus eksploatuojančias įmones. Jai
priklauso 55 nariai, eksploatuojantys daugiau kaip 100 karjerų. Daugiausia jos narių eksploatuoja karjerus Didžiojoje Britanijoje
(išskyrus Šiaurės Airiją). Šioje byloje BAA veikia savo narių, eksploatuojančių karjerus Didžiojoje Britanijoje, vardu.
Antroji ieškovė
Healy Bros. Ltd
ir trečioji ieškovė
David K. Trotter & Sons Ltd
(toliau –
DK Trotter
) yra Airijoje įsisteigusios nerūdinių medžiagų gamintojos.
Ši byla susijusi su aplinkosaugos mokesčio lengvata, taikoma Šiaurės Airijai, kurią Europos Bendrijų Komisija pirminio patikrinimo
stadijoje 2004 m. gegužės 7 d. Sprendime C(2004) 1614 galutinis, skirtame Jungtinei Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos
Karalystei (Pagalba Nr. 2/04 – Nerūdinių medžiagų mokestis – Šiaurės Airija) (toliau – ginčijamas sprendimas), pripažino su
bendrąja rinka suderinama pagalba pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą. Šio sprendimo santrauka buvo paskelbta 2005 m.
balandžio 2 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(C 81, p. 4). Komisijos teigimu, Bendrijos rekomendacijų dėl valstybės pagalbos aplinkos apsaugai (OL C 37, 2001, p. 3, toliau
– rekomendacijos) sąlygos buvo įvykdytos.

Bendra „AGL“ schema
Bendra šio aplinkosaugos mokesčio schema, vadinama „Nerūdinių medžiagų mokesčio įvedimas Šiaurės Airijoje etapais“ („Aggreates
Levy“, toliau – AGL), Jungtinėje karalystėje buvo nustatyta
Finance Act 2001
(2001 m. Finansų įstatymas) antros dalies 16–49 straipsniais ir 4–10 priedais.
Nuostatos, kuriose numatytas AGL įvedimas, įsigaliojo 2002 m. balandžio 1 d., priėmus
Finance Act 2001
įgyvendinimo taisykles.

Finance Act 2001
iš dalies buvo pakeistas
Finance Act 2002
(2002 m. Finansų įstatymas) 129–133 straipsniais ir 38 priedu. Pakeistose nuostatose, be kita ko, numatomas pereinamasis
laikotarpis įvesti mokestį Šiaurės Airijoje.
AGL yra 1,60 svaro sterlingo (GBP) už nerūdinių medžiagų, naudojamų komerciniams tikslams, toną (2001 m. Finansų įstatymo
16 straipsnio 4 dalis).
Iš dalies pakeisto
Finance Act 2001
16 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad AGL tampa mokėtinas, kai apmokestinamas nerūdinių medžiagų kiekis panaudojamas komerciniams
tikslams Jungtinėje Karalystėje, pradedant skaičiuoti nuo šio įstatymo įsigaliojimo dienos. Jis taikomas tiek importuotoms,
tiek Jungtinėje Karalystėje išgautoms nerūdinėms medžiagoms.
Komisija patvirtino AGL 2002 m. balandžio 24 d. Sprendimu C(2002) 1478 galutinis (Pagalba Nr. 863/01 – Nerūdinių medžiagų
mokestis, (toliau – Sprendimas 2002). Šio sprendimo sntrauka buvo paskelbta 2002 m. birželio 5 d.
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(C 133, p. 11).
2002 m. Sprendime Komisija nusprendė nepateikti prieštaravimų dėl AGL, nes, jos nuomone, šio mokesčio taikymo sritis pateisinama
mokesčių sistemos logika bei bendrąja jos schema, todėl AGL nėra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme.
AGL yra ekologinis mokestis, taikomas nerūdinėms medžiagoms, tam, kad būtų sumažinta ir racionalizuota mineralų, paprastai
naudojamų kaip nerūdinės medžiagos, gavyba, skatinant jų pakeitimą perdirbtomis medžiagomis ar neapmokestinamomis neapdirbtomis
medžiagomis, taip prisidedant prie aplinkos apsaugos.
AGL taikomas tik komerciniais tikslais kaip nerūdinės medžiagos naudojamiems uolienai, smėliui ir žvirgždui. Jis netaikomas
šioms medžiagoms, naudojamoms kitiems tikslams. Tačiau AGL renkamas tik už neapdirbtas nerūdines medžiagas. Jis nerenkamas
nei už nerūdines medžiagas, išgautas kaip kitų procesų subproduktai arba atliekos, nei už perdirbtas nerūdines medžiagas.
Kalbant apie Šiaurės Airiją, 2001 m. Finansų įstatyme numatyta mažėjanti AGL lengvatos schema, paskirstyta per penkerius metus.
Pirmaisiais metais numatomas mokėtino AGL 0 % tarifas. Kiekvienas metais jis padidinamas 20 % , kol galiausiai po penkerių
metų pasiekia 100 %. Priemonės išlaidos, t. y. Jungtinės Karalystės mokestinių pajamų nuostoliai, įvertinti 45 milijonais
GBP per penkerius metus.
Jungtinė Karalystė specialų Šiaurės Airijos vertinimą pateisino siekiu užkirsti kelią laikinai rizikai Šiaurės Airijos įmonėms,
išgaunančioms ir apdorojančioms neapdorotas nerūdines medžiagas, prarasti tarptautinį konkurencingumą, kylančiai dėl specialios
Šiaurės Airijos padėties Jungtinėje Karalystėje, nes ji turi sausumos sieną su kita valstybe nare. Todėl nerūdinių medžiagų
ir perdirbtų produktų importas į Šiaurės Airiją ir eksportas iš jos yra lengvesnis nei iš kitų Jungtinės Karalystės regionų.
Taigi Komisija 2002 m. Sprendime paskelbė, kad mažėjanti lengvatos, susijusios su Šiaurės Airija, schema suderinama su bendrąja
rinka, ir nepradėjo formalios procedūros, numatytos EB 88 straipsnio 2 dalyje.
Vėliau BAA pareiškė ieškinį dėl 2002 m. Sprendimo dalinio panaikinimo Pirmosios instancijos teisme (2006 m. rugsėjo 13 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimas
British Aggregates prieš Komisiją
, T‑210/02, Rink. p. II‑2789). Šioje byloje BAA neginčijo Komisijos išvadų, kad laipsniškas AGL įvedimas Šiaurės Airijoje
buvo su bendrąja rinka suderinama pagalba, bet ginčijo Komisijos vertinimą, kad AGL nėra valstybės pagalba pagal EB 87 straipsnio
1 dalį.
Pirmosios instancijos teismas 2006 m. rugsėjo 13 d. Sprendimu
British Aggregates prieš Komisiją,
minėtu šio sprendimo 16 punkte, atmetė BAA ieškinį. Pirmosios instancijos teismas sprendime nusprendė, kad Komisija nepadarė
akivaizdžios klaidos vertindama nerūdinių medžiagų mokesčio taikymo sritį,  todėl AGL nebuvo valstybės pagalba EB 87 straipsnio
1 dalies prasme. 2006 m. lapkričio 27 d. BAA pateikė apeliacinį skundą dėl šio sprendimo.
Teisingumo Teismas 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimu
British Aggregates prieš Komisiją
(C‑487/06 P, Rink. p. I‑10505) panaikino 2006 m. rugsėjo 13 d. Sprendimą
British Aggregates prieš Komisiją
, minėtą šio sprendimo 16 punkte, ir grąžino bylą Bendrąjam Teismui.

„AGL“ pakeitimas, susijęs su Šiaurės Airijai suteikta lengvata
Pastebėjusi, kad Šiaurės Airijoje laipsniškai įvedant AGL, kaip numatyta, tikslai nebuvo pasiekti, Jungtinė Karalystė nusprendė
pakeisti mažėjančią lengvatą nerūdinėms medžiagoms Šiaurės Airijoje nauja lengvatos schema.
Net ir laipsniškai įvedus AGL buvo konstatuotas nedeklaruotų nerūdinių medžiagų importo į Šiaurės Airiją iš Airijos padidėjimas,
už kurį nebuvo mokamas AGL, dėl ko kilo didelė rizika Šiaurės Airijos nerūdinių medžiagų pramonei prarasti konkurencingumą.
Be to, aplinkosauginė nauda, kaip tikėtasi, Šiaurės Airijoje nebuvo stebima. Nuspresta, kad ši situacija susijusi su ribotu
disponavimu neapmokestinamomis perdirbtomis medžiagomis ir pakaitais Šiaurės Airijoje ir beveik neegzistuojančia šių medžiagų
surinkimo ir apdorojimo infrastruktūra. Todėl, Jungtinės Karalystės institucijų teigimu, laipsniškas AGL įvedimas buvo per
trumpas, kad Šiaurės Airijos perdibtų produktų pramonė prisitaikytų prie šių pokyčių ir pradėtų dirbti su pakaitais ar perdirbtomis
medžiagomis.
Taigi Jungtinė Karalystė mažėjančią lengvatos schemą Šiaurės Airijoje pakeitė nauja lengvatos schema. Pagal šią naują schemą
tam, kad būtų veiksmingai pasiekti aplinkosaugos tikslai, Šiaurės Airijoje įsisteigę ūkio subjektai, sudarę aplinkosaugos
sutartis su Jungtinės Karalystės institucijomis, nuo 2004 m. balandžio 1 d. iki 2011 m. kovo 31 d. moka tik 20 % nuo AGL ir
todėl gauna 80 % AGL lengvatą. Tačiau ši lengvata susijusi su sąlyga, kad įmonės turi formaliai sudaryti sutartis su Jungtinės
Karalystės vyriausybe ir jų laikytis bei pagal jas įsipareigoti per lengvatos taikymo laikotarpį dalyvauti įgyvendinant ir
tobulinant aplinkos apsaugos programą.

Procedūra Komisijoje
2004 m. sausio 5 d. Jungtinė Karalystė pranešė Komisijai apie naują lengvatos schemą.
2004 m. vasario 9 d. raštu BAA pateikė skundą dėl naujos lengvatos schemos Komisijai, kuriame visų pirma prašė pradėti formalią
tyrimo procedūrą.
2004 m. vasario 12 d. Komisija pateikė prašymą įstojusiai į bylą šaliai dėl papildomos informacijos.
Jungtinė Karalystė į šį prašymą atsakė 2004 m. kovo 11 d. ir balandžio 2 d. laiškais.

Ginčijamas sprendimas
2004 m. gegužės 7 d. Komisija priėmė ginčijamą sprendimą, kuriame nauja lengvatos schema buvo laikoma valstybės pagalba EB 87 straipsnio
1 dalies prasme, bet suderinama su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą. Taip Komisija atmetė BAA skundą,
nepradėjusi formalios tyrimo procedūros.
Ginčijamame sprendime Komsija pirmiausia nurodė, kad, kalbant apie egzistuojančią apmokestinimo tvarką Šiaurės Airijoje, ji
2002 m. sprendime konstatavo, kad laipsniškas AGL įvedimas Šiaurės Airijoje buvo suderinamas su rekomendacijų E.3.2 punkto
nuostatomis. Šiuo atžvilgiu buvo tvirtinama, kad dėl AGL Šiaurės Airijos pramonė atsidūrė tokioje padėtyje, kai buvo rizikuojama
prarasti tarptautinį konkurencingumą, būtent palyginti su Airijos nerūdinių medžiagų gamintojais.
Kalbėdama apie naują lengvatos schemą, Komisija teigė, kad Jungtinės Karalystės institucijos nurodė, jog nuo jos laipsniško
įvedimo 2002 m. dėl AGL Šiaurės Airijos nerūdinių medžiagų pramonė atsidūrė dar sunkesnėje konkurencinėje padėtyje nei numatyta.
Po įvedimo, kaip priminta šio sprendimo 20 punkte, buvo nustatytas nerūdinių medžiagų neteisėtas išgavimas ir nedeklaruotas
importas į Šiaurės Airiją iš Airijos, abiem atvejais nemokant AGL. Todėl išgaunančios įmonės, kurios paprastai moka AGL, tapo
dempingo objektu dėl šių neteisėtų neapmokestintų šaltinių ir prarado pardavimo pelną įmonių, kurios vertėsi ta neteisėta
veikla, naudai.
Ginčijamame sprendime Komisija pridūrė, kad, Jungtinės Karalystės teigimu, nors Didžiojoje Britanijoje aplinkosaugos atžvilgiu
AGL turėjo teigiamą poveikį, jo poveikis Šiaurės Airijoje, kur galimybė disponuoti neapmokestinamomis perdirbtomis medžiagomis
ar pakaitais yra labai ribota ir lokalizuota ir kur infrastruktūra tokioms medžiagoms išgauti ir apdirbti beveik neegzistuoja,
nebuvo toks, kaip tikėtasi. Jungtinės Karalystės institucijų teigimu, tai reiškia, kad lengvatos schema, numatyta 2001 m.
Finansų įstatyme, nesuteikė apdorotų produktų gamintojams Šiaurės Airijoje pakankamai laiko prisitaikyti prie AGL įvedimo,
pradedant dirbti su perdirbtomis medžiagomis ar pakaitais.
Komisija nurodo, kad norėdama veiksmingai pasiekti aplinkosauginių tikslų, Jungtinės Karalystės vyriausybė, kaip minėta šio
sprendimo 21 punkte, nustatė sąlygą, nuo kurios priklauso lengvata, t. y. įmonės turi formaliai sudaryti sutartis su Jungtinės
Karalystės vyriausybe ir jų laikytis, bei pagal jas įsipareigoti per lengvatos taikymo laikotarpį dalyvauti įgyvendinant ir
tobulinant aplinkos apsaugos programą.
Tam, kad perdirbtų produktų pramonė (t. y. įmonės, kurios komerciškai eksploatuoja neapdorotas nerūdines medžiagas) turėtų
daugiau laiko prisitaikyti ir pasiekti norimą aplinkosauginį poveikį, yra numatyta pakeisti egzistuojančią lengvatos schemą
į naują pereinamojo laikotarpio AGL lengvatos schemą, ją taikant visoms nerūdinių medžiagų rūšims ir apmokestinant tik 20 %
nuo įprastai mokėtino AGL. Ši nauja schema įsigaliojo 2004 m. balandžio 1 d. ir galios iki 2011 m. kovo 31 d. (t. y. devynerius
metus nuo apmokestinimo 2002 m. balandžio 1 d. pradžios).
Konstatavusi, kad AGL lengvata buvo suteikta Šiaurės Airijoje veikiančioms įmonėms iš valstybinių išteklių atleidimo nuo mokesčio
forma, sumažinant jų paprastai patiriamas išlaidas, Komisija padarė išvadą, kad egzistuoja valstybės narės suteikta pagalba,
dar prieš išnagrinėdama ją pagal rekomendacijas.
Šiuo klausimu Komisija primiausia pabrėžė: kadangi AGL jau buvo taikomas visoje Jungtinėje Karalystėje (įskaitant Šiaurės
Airiją) nuo 2002 m. balandžio mėn., jis turi būti laikomas egzistuojančiu mokesčiu.
Antra, ji pastebėjo, kad šis mokestis taikomas dėl aplinkosauginių priežasčių ir jo tikslas prisidėti prie neapdirbtų nerūdinių
medžiagų išgavimo mažinimo bei skatinti pakaitų naudojimą. Šiuo klausimu Komisija pridūrė, kaip nurodyta šio sprendimo 29 punkte,
kad remiantis Jungtinės Karalystės institucijų pateikta empirine informacija, nors AGL Šiaurės Airijoje neturėjo tokio poveikio,
kaip tikėtasi, jo poveikis buvo teigiamas vertinant aplinkos apsaugos Didžiojoje Britanijoje atžvilgiu. Šiuo klausimu Jungtinės
Karalystės institucijos tvirtino, kad išgautų neapdorotų nerūdinių medžiagų apimtys Didžiojoje Britanijoje 2002 m. labai sumažėjo
(t. y. 5,7 %, palyginti su praėjusių metų vidurkiu), kad apmokestinamų nerūdinių medžiagų išlaidos buvo daug didesnės nei
neapmokestinamų,  o tai reiškė, kad nerūdinių medžiagų tiekimo aplinkosauginės išlaidos buvo perduotos vartotojams (nerūdinių
medžiagų išgavimo neigiamas poveikis įskaičiuojamas į jų gamybos išlaidas) ir kad perdirbtų medžiagų ir pakaitų (pavyzdžiui,
skalūno atliekos ir kaolinas) pardavimai padidėjo bei buvo atidarytos naujos perdirbimo gamyklos.
Trečia, Komisija pastebėjo, kad pagrindinis sprendimas taikyti AGL lengvatą kai kurioms Šiaurės Airijos įmonėms jau buvo priimtas,
kai 2002 m. balandžio 1 d. įvestas šis mokestis.
Komisija nusprendė, kad rekomendacijų 51.2 punkte numatytos sąlygos yra įvykdytos.
Kalbėdama apie 51.1 punkto b papunkčio antroje įtraukoje nustatytą sąlygą, ji atkreipė dėmesį, kad schemos taikymo trukmė
apribota septyneriais metais, o sumažinimas susijęs su nacionaliniu mokesčiu, nustatytu nesant Bendrijos mokesčio. Taip pat
Komisija nusprendė, kad 20 % tarifas, kurį įmonės vis dėlto turi mokėti, yra didelė nacionalinio mokesčio dalis.
Todėl Komisija tvirtina, kad rekomendacijose nustatytos sąlygos visiškai įvykdytos, ir mano, kad lengvatos schema yra suderinama
su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
Komisija nutarė, kad pakeista AGL lengvatos schema, taikoma Šiaurės Airijai, yra suderinama su EB Sutarties nuostatomis, ir
nusprendė nepateikti prieštaravimų.

Procesas
2004 m. rugpjūčio 30 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu dokumentu ieškovės pareiškė šį ieškinį.
2005 m. sausio 5 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje užregistruotu dokumentu Jungtinė Karalystė pateikė prašymą
įstoti į šią bylą Komisijos pusėje. 2005 m. kovo 4 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininkas
pritarė šiam įstojimui į bylą. Per nustatytus terminus įstojusi į bylą šalis pateikė savo paaiškinimus, o kitos šalys – pastabas
dėl šių paaiškinimų.
Kadangi iš dalies buvo pakeista Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėtis, teisėjas pranešėjas paskirtas į penktąją kolegiją,
kuriai atitinkamai perduota ši byla.
Su ieškiniu ieškovės pateikė prašymą taikyti proceso organizavimo priemones pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 64 straipsnio 4 dalį ir 68 bei 70 straipsnius, siekdamos, kad Komisija pateiktų Jungtinės Karalystės per tyrimo
procedūrą pateiktą raštą, apimantį „empirinę informaciją“, kuria ji rėmėsi Komisijos Konkurencijos generalinio direktorato
generalinio direktoriaus 2004 m. liepos 20 d. laiške BAA teisiniam atstovui.
Pirmosios instancijos teismo penktosios kolegijos pirmininkas, išklausęs šalis, 2008 m. rugsėjo 24 d. nutartimi sustabdė šios
bylos nagrinėjimą pagal Procedūros reglamento 77 straipsnio a punktą ir Teisingumo Teismo statuto 54 straipsnio 3 dalį, kol
bus priimtas Teisingumo Teismo sprendimas byloje C‑487/06 P.
2008 m. gruodžio 22d. Teisingumo Teismas priėmė Sprendimą
British Aggregates prieš Komisiją
, minėtą šio sprendimo 18 punkte. Todėl procesas šioje byloje buvo tęsiamas.
Pirmosios instancijos teismo prašymu šalys pateikė pastabas dėl 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimo
British Aggregates prieš Komisiją
, minėto šio sprendimo 16 punkte, įtakos šiam ginčui.
Pastabose šiuo klausimu Komisija paskelbė, jog atsisako ginčyti šio ieškinio priimtinumą.
Remdamasis teisėjo pranešėjo pranešimu, Pirmosios instancijos teismas (penktoji kolegija) nusprendė pradėti žodinę proceso
dalį. Per 2009 m. birželio 3 d. posėdį išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus.
Per posėdį ieškovės atšaukė prašymą taikyti proceso organizavimo priemones pagal Procedūros reglamento 64 straipsnio 4 dalį
ir 68 bei 70 straipsnius (žr. šio sprendimo 43 punktą).
Per posėdį įstojusi į bylą šalis, priėmus šio sprendimo 18 punkte minėtą 2008 m. gruodžio 22 d. Sprendimą
British Aggregates prieš Komisiją
, taip pat atšaukė savo prieštaravimą dėl šio ieškinio priimtinumo.

Šalių reikalavimai
Ieškovės Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti ginčijamą sprendimą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija, palaikoma į bylą įstojusios šalies, Bendrojo Teismo prašo:
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš ieškovių bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Pirminės pastabos
Grįsdamos ieškinį ieškovės nurodė tris panaikinimo pagrindus. Pirmasis susijęs su EB 23 ir EB 25 straipsnių ar EB 90 straipsnio
pažeidimu, antrasis pagrindas susijęs su rekomendacijų pažeidimu, o trečiasis – su Komisijos procedūrinių pareigų pažeidimu,
būtent EB 88 straipsnio 2 dalies pažeidimu. Kalbėdamos apie trečiąjį pagrindą, ieškovės kaltino Komisiją nemotyvavus ginčijamo
sprendimo ir todėl pažeidus EB 253 straipsnį bei pareigas, kurios jai privalomos vykstant pirminiam patikrinimui.
Kalbėdamos apie pagrindą, susijusį su EB 88 straipsnio 2 dalies pažeidimu, ieškovės iš esmės tvirtina, kad suteikusi leidimą
aptariamai pagalbos schemai atlikus tik pirminį patikrinimą Komisija pažeidė EB 88 straipsnio 2 dalį ir 1999 m. kovo 22 d.
Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [EB 88] taikymo taisykles (OL 83, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas
lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 4 straipsnio 4 dalį, pagal kurią institucija privalo pradėti formalią tyrimo procedūrą,
nes priemonės, apie kurias pranešta, sukėlė didelių sunkumų, susijusių su jų suderinamumu su bendrąja rinka. Tačiau BAA pateikti
argumentai ir įrodymai, pagrindžiantys skundą, parodė, kad buvo didelių abejonių, susijusių su, pirma, faktu, jog nauja lengvatos
schema nebuvo suderinama su bendrąja rinka,  būtent su EB 23 ir EB 25 straipsniais ar EB 90 straipsniu (pirmasis pagrindas)
ir kad, antra, rekomendacijose numatytos sąlygos nebuvo įvykdytos (antrasis pagrindas).
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 88 straipsnio 2 dalyje nustatyta formali tyrimo procedūra yra privaloma, jei Komisija
patiria didelių sunkumų vertindama, ar valstybės pagalba suderinama su bendrąja rinka. Taigi Komisija, priimdama palankų sprendimą
dėl pagalbos, gali apsiriboti EB 88 straipsnio 3 dalyje nustatyta pirminio patikrinimo stadija tik tuo atveju, jeigu ji po
pirmo patikrinimo gali įsitikinti, kad ta pagalba suderinama su bendrąja rinka. Ir, atvirkščiai, jei po pirmo patikrinimo
Komisija padaro priešingą išvadą arba jei per pirminį patikrinimą nesugebėjo įveikti visų sunkumų, kilusių dėl šios pagalbos
suderinamumo su bendrąja rinka vertinimo, ji privalo surinkti visas reikalingas nuomones ir pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje
nustatytą procedūrą (1984 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 84/82, Rink. p. 1451, 13 punktas; 1993 m. gegužės 19 d. Sprendimo
Cook prieš Komisiją
, C‑198/91, Rink. p. I‑2487, 29 punktas; 1993 m. birželio 15 d. Sprendimo
Matra prieš Komisiją
, C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 33 punktas ir 2009 m. balandžio 2 d. Sprendimo
Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją
, C‑431/07 P, Rink. 2009 p. I‑2665, 61 punktas; taip pat žr. 1995 m. rugsėjo 18 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
SIDE prieš Komisiją
, T‑49/93, Rink. p. II‑2501, 58 punktą).
Didelių sunkumų sąvoka yra objektyvaus pobūdžio. Tokių sunkumų egzistavimas turi būti nustatytas tiek iš ginčijamo akto priėmimo
aplinkybių, tiek iš jo turinio, objektyviai susiejant sprendimo motyvus su įrodymais, kuriuos Komisija turėjo tuo metu, kai
priėmė sprendimą dėl ginčijamos pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka (55 punkte minėtų Sprendimo
Bouygues ir Bouygues Télécom prieš Komisiją
63 punktas ir Sprendimo
SIDE prieš Komisiją
60 punktas). Iš to matyti, kad Bendrojo Teismo vykdoma teisėtumo kontrolė, susijusi su didelių sunkumų nustatymu, dėl savo
pobūdžio aprėpia daugiau nei vien patikrinimą, ar nepadaryta akivaizdžios vertinimo klaidos (šiuo klausimu žr. 55 punkte minėto
Sprendimo
Cook prieš Komisiją
31–38 punktus ir 55 punkte minėto Sprendimo
Matra prieš Komisiją
34–39 punktus; 2001 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prayon-Rupel prieš Komisiją
, T‑73/98, Rink. p. II‑867, 47 punktą).
Iš teismo praktikos taip pat matyti, kad tai, jog per pirminį patikrinimą Komisijos atliktas tyrimas buvo nepakankamas ar
neišsamus, yra požymis, kad kilo didelių sunkumų (šiuo klausimu žr. 55 punkte minėto Sprendimo
Cook prieš Komisiją
37 punktą; 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C‑204/97, Rink. p. I‑3175, 46–49 punktus; 56 punkte minėto Sprendimo
Prayon-Rupel prieš Komisiją
108 punktą).
Kadangi ginčijamas sprendimas buvo priimtas nepradėjus formalios tyrimo stadijos, Komisija galėjo jį teisėtai priimti tik
tada, jeigu pirminis patikrinimas nekėlė didelių sunkumų. Iš tikrųjų, jeigu tokių sunkumų buvo, sprendimas galėtų būti panaikintas
dėl vienintelio motyvo, t. y. dėl to, kad nebuvo atliktas EB sutartyje numatytas išsamus tyrimas, kuriam taikomas rungimosi
principas, net jeigu nebūtų įrodyta, jog Komisijos pateikti vertinimai dėl esmės buvo klaidingi teisės ar fakto klausimais.
Todėl reikia išnagrinėti visus ieškovių pateiktus pagrindus dėl ginčijamo sprendimo, kad būtų įvertinta, ar jie leidžia nustatyti
didelius sunkumus, dėl kurių Komisija būtų turėjusi pradėti formalaus tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalyje
(šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 13 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Thermenhotel Stoiser Franz ir k. prieš Komisiją
, T‑158/99, Rink. p. II‑1, 91 punktą ir 2007 m. rugsėjo 20 d. Sprendimo
Fachvereinigung Mineralfaserindustrie prieš Komisiją
, T‑375/03, Rink. p. II‑0000, 67 ir 77 punktus). Šiuo atveju pirmiausia reikia išnagrinėti pirmąjį pagrindą, susijusį su EB 23
ir EB 25 straipsnių ar EB 90 straipsnio pažeidimu.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio EB 23 ir EB 25 straipsnių ar EB 90 straipsnio pažeidimu
Šalių argumentai
Ieškovių teigimu, naujos AGL lengvatos schemos pasekmė yra ta, kad iš Airijos importuotos nerūdinės medžiagos apmokestinamos
visu AGL (1,60 GBP už toną), o Šiaurės Airijoje pagaminti identiški produktai apmokestinami tik 0,32 GBP už toną, t. y. tik
20 % nuo viso AGL tarifo. Be to, Airijoje įsisteigę gamintojai, priešingai nei Šiaurės Airijoje įsisteigę gamintojai, negali
prisiimti aplinkosaugos įsipareigojimų, kad jiems būtų taikoma lengvatos schema. Iš to kyla fiskalinė diskriminacija, prieštaraujanti
EB 23 ir EB 25 straipsniams ar EB 90 straipsniui, kuriais siekiama vieno tikslo, t. y. neiškreiptos konkurencijos bendrojoje
rinkoje.
Ieškoves dar labiau stebina aplinkybė, kad Komisija patvirtino naują lengvatos schemą, nes ji ginčijamame sprendime aiškiai
konstatavo, kad šios schemos tikslas buvo apsaugoti Šiaurės Airijos pramonės konkurencingumą Airijos gamintojų atžvilgiu,
nepaisant Teisingumo Teismo praktikos, pagal kurią Komisija negali pripažinti suderinama su bendrąja rinka pagalbos, kuri
prieštarauja kitoms EB sutarties nuostatoms, ypač jei šiomis nuostatomis, kaip antai šiuo atveju EB 23 ir EB 25 straipsniais
ar EB 90 straipsniu, taip pat siekiama neiškreiptos konkurencijos rinkoje. Todėl yra didelių abejonių dėl naujos lengvatos
schemos suderinamumo su bendrąja rinka.
Dublike ieškovės pabrėžė, kad EB sutarties nuostatos, kuriomis draudžiami muitai ir lygiaverčio poveikio mokėjimai (EB 23
ir EB 25 straipsniai), ir vidaus diskriminuojantys prekybos mokesčiai (EB 90 straipsnis) negali būti taikomi kumuliatyviai.
Tačiau šios nuostatos papildo viena kitą tiek, kiek EB 90 straipsnio tikslas visų pirma yra išvengti, kad muitų ir lygiaverčio
poveikio mokėjimų draudimas būtų apeinamas taikant vidaus mokesčius. Todėl tiksli riba tarp EB 23 ir EB 25 straipsnių bei
EB 90 straipsnio taikymo sričių nėra visada aiški. Bet kuriuo atveju pagal Teisingumo Teismo praktikoje nustatytus kriterijus
dėl diskriminacinio pobūdžio AGL patenka į vienos iš šių nuostatų taikymo sritį. Ieškovės per posėdį pabrėžė, kad pagal šią
teismo praktiką pateikusios savo pirmąjį pagrindą jos rėmėsi, pirma, EB 23 ir EB 25 straipsnių pažeidimu arba, antra, EB 90 straipsnio
pažeidimu.
Kalbėdamos apie EB 23 ir EB 25 straipsnių pažeidimą, ieškovės tvirtina, kad pagal šiuos straipsnius draudžiamas bet koks piniginis
mokestis importuotiems produktams, nebent šie mokesčiai priklauso bendrai vidaus mokesčių sistemai, sistemiškai taikomai nacionaliniams
ir importuotiems produktams pagal tuos pačius kriterijus, arba tai yra mokestis už realiai importuotojams suteiktas paslaugas.
Teismas nusprendė: kad importuotam produktui taikomas mokestis priklausytų bendrai vidaus mokesčių sistemai, jis turi būti
vienodai taikomas vidaus ir importuotam produktui tame pačiame prekybos etape ir apmokestinimo įvykis taip pat turi būti vienodas
abiejų produktų atveju.
Tačiau Šiaurės Airijoje AGL buvo taikomas ne tik kitokio tarifo (0,32 GBP vietoj 1,60 GBP), bet ir skirtinguose prekybos etapuose,
todėl jis nėra bendros vidaus mokesčių sistemos dalis. Iš to kyla diskriminacija, nes importuotos nerūdinės medžiagos pagal
savo pobūdį buvo visada apmokestinamos remiantis kitokiu apmokestinamuoju įvykiu nei vidaus nerūdinės medžiagos. Iš tiesų,
ieškovių teigimu, iš teismo praktikos matyti, kad EB 23 ir EB 25 straipsniai yra pažeidžiami, jei vidaus ir importuotiems
produktams taikomi skirtingi apmokestinamieji įvykiai, nepaisant to, kad importuotiems produktams taikomas mokestis yra iš
tiesų mažesnis nei vidaus produktams. Todėl AGL, specialiu būdu taikomas importuotiems produktams, yra muitams lygiaverčio
poveikio mokėjimas.
Be to, AGL buvo muitui lygiaverčio poveikio mokėjimas, nes jis specialiai taikytas importuotiems, o ne vidaus produktams.
Jungtinėje Karalystėje AGL moka kai kurie nerūdinių medžiagų gamintojai, kurie neprivalo jo perleisti vartotojams, bet jį
visą ar jo dalį gali įskaičiuoti į veiklos išlaidas. Kadangi Jungtinė Karalystė negali apmokestinti ne jos teritorijoje įsisteigusių
gamintojų, ji apmokestina importuotus produktus.
Jei Bendrasis Teismas nuspręstų, kad AGL taikymas importui į Šiaurės Airiją „priklauso bendrai vidaus mokesčių sistemai“ ir
todėl nėra muitams lygiaverčio poveikio mokėjimas, ieškovių tvirtinimu tai pažeistų EB 90 straipsnį.
Šiuo klausimu ieškovės teigia, kad ne Šiaurės Airijoje įsisteigę gamintojai negali sudaryti aplinkosaugos sutarčių tam, kad
joms būtų taikomas 20 % nuo AGL tarifas. Kadangi aptariami produktai yra identiški, šis skirtingas vertinimas prieštaravo
EB 90 straipsnio pirmajai pastraipai, apsaugodamas Šiaurės Airijos gamintojus nuo konkurencijos.
Tai neatitinka nusistovėjusios teismo praktikos, pagal kurią valstybės narės gali nustatyti diferencijuotą mokesčio schemą
kai kuriems produktams, tik jei ši diferenciacija suderinama su Bendrijos teise. Aptariama pagalbos schema prieštarauja šiai
praktikai, nes pagal apibrėžtį mažesnio mokesčio taikymo kriterijai taikomi tik vidaus produktams.
Komisija pirmiausia tvirtina, kad ieškovės aiškiai neapibrėžė ieškinio pagrindo. Nebuvo aiškiai nustatyta, ar ieškinys pagrįstas
EB 23 ir EB 25 straipsnių, ar EB 90 straipsnio pažeidimu, ar visų šių nuostatų pažeidimu. Nepakako tvirtinti, kad šiuo atveju
šios nuostatos nagrinėtinos, nepateisinant, kaip kiekviena iš jų turi būti nagrinėjama.
Šiuo klausimu Komisija visų pirma pabrėžia, kad nurodyti straipsniai susiję su skirtingais klausimais: EB 23 ir EB 25 straipsniais
draudžiami tarp valstybių narių muitai, importui ir eksportui ar lygiaverčio poveikio mokėjimai, o EB 90 straipsnis susijęs
su produktų iš kitos valstybės narės fiskaliniu diskriminavimu. Pagal nusistovėjusią teismo praktiką nuostatos, susijusios
su lygiaverčio poveikio mokėjimais ir su vidaus fiskaline diskriminacija, neturėtų būti taikomos kumuliatyviai, nes tas pats
apmokestinimas kartu negali priklausyti abiem kategorijoms. Kadangi ieškovės turi nurodyti tariamai pažeistas nuostatas, Komisija
mano, kad toks netikslus ir prieštaringas pagrindas neturėtų būti pateiktas dubliko stadijoje, ypač su tokiais detaliais,
kaip antai ieškovių pateikti, argumentais. Tik dėl šios priežasties pagrindas turėjo būti atmestas kaip nepriimtinas taikant
Procedūros reglamento 44 straipsnį.
Triplike Komisija dar tvirtino, kad ieškovių argumentas, jog AGL buvo muitams lygiaverčio poveikio mokėjimas EB 25 straipsnio
prasme, buvo naujas, ir todėl buvo pažeista Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalis.
Tuo atveju, jei Bendrasis Teismas nuspręstų neatmesti ieškinio pagrindo kaip nepriimtino, Komisija pirmiausia pabrėžia, kad
atrodo, jog EB 23 ir EB 25 straipsniai nesvarstytini, nes ginčijamas sprendimas nesusijęs su muitu, taikomu iš Airijos importuojamoms
nerūdinėms medžiagoms. Komisijai AGL nėra piniginė prievolė, taikoma importuotiems produktams, bet, kaip mokestis, taikomas
nerūdinėms medžiagoms, yra sektoriui taikomas mokestis. Kadangi šiuo atveju Šiaurės Airijos gamintojai moka bent jau 20 %
nuo AGL, bet už tai negauna nieko, faktai neatitinka nei EB 23 ir EB 25 straipsnių, nei ieškovių nurodytos teismo praktikos.
Kalbėdama apie EB 90 straipsnį, Komisija mano, kad ieškovių kaltinimas dėl diskriminacijos yra nepagrįstas. Ji pabrėžia, kad
diskriminacija yra tik tada, kai skirtingos taisyklės taikomos panašioms situacijoms. Tačiau šiuo atveju nebuvo nei tiesioginės,
nei netiesioginės diskriminacijos.
Kalbant apie mokesčius, tai reiškia, kad mokesčio lengvata, nesuteikiama ne rezidentui, gali sukelti skirtingą dviejų mokesčių
mokėtojų rūšių vertinimą, todėl – ir diskriminaciją EB sutarties prasme, kai nėra objektyvių skirtumų tarp situacijų, kurie
pateisintų skirtingą dviejų rūšių mokesčių mokėtojų vertinimą. Tačiau šiuo atveju buvo objektyvių priežasčių, susijusių su
aptariamų produktų pobūdžiu, aptariamos pramonės lokaliu pobūdžiu ir specialia Šiaurės Airijos situacija.
Papildomai Komisija primena, kad įmonių fiskalinė diferenciacija gali būti pateisinama aptariamos sistemos bendru pobūdžiu
ir schema. Kadangi lengvatos schema buvo specialiai sukurta, kad atsvertų Šiaurės Airijos nerūdinių medžiagų pramonės sunkumus,
pagal ją nustatytos sistemos pobūdį tik Šiaurės Airijoje įsisteigusios įmonės gali prisiimti aplinkosaugos įsipareigojimų
pagal sutartis su Jungtinės Karalystės institucijomis.
Todėl, Komisijos nuomone, ji nepatyrė didelių sunkumų, o atvirkščiai, buvo padėtyje, kai galėjo pirminės stadijos pabaigoje
padaryti išvadą, kad pagalba, apie kurią pranešta, buvo suderinama su bendrąja rinka.
Įstojusi į bylą šalis sutinka su Komisijos pastabomis ir tvirtina, kad pirmasis pagrindas nėra pakankamai tikslus ir yra nepagrįstas.
Ši byla nėra susijusi nei su muitu, nei su lygiaverčio poveikio mokėjimu, nei su vidaus fiskaline diskriminacija.
Įstojusi į bylą šalis priduria, kad ne visoms Šiaurės Airijoje įsteigtoms įmonėms taikoma 80 % dalinė lengvata. Ji taikoma
tik formalias sutartis, kurių dalykas yra įgyvendinti pagerinimus, susijusius su aplinkos apsaugos tikslais, pasirašiusioms
ir jų besilaikančioms įmonėms. Iš tiesų aplinkosaugos sutarčių laikymasis sukelia papildomų įgyvendinimo išlaidų, kurias kompensuoja
lengvata, o ne Šiaurės Airijoje įsisteigę ūkio subjektai neprivalo patirti tokių išlaidų.
Be to, šioje srityje Jungtinėje Karalystėje įgyvendinta bendra vidaus apmokestinimo sistema vienodai taikoma nacionaliniams
ir importuotiems produktams. Todėl Airijoje įsteigtos įmonės nevertinamos kitaip nei Jungtinėje Karalystėje įsteigtos įmonės,
kurios neprivalo prisiimti išlaidų, susijusių su aplinkos pagerinimu, ir negauna kompensacijos dalinės AGL lengvatos forma.
Bendrojo Teismo vertinimas
–       Dėl pirmojo pagrindo priimtinumo
Komisija, kaip ir įstojusi į bylą šalis, tvirtina, pirma, kad pirmasis pagrindas, netikslus ir prieštaringas, turi būti atmestas
kaip nepriimtinas pagal Procedūros reglamento 44 straipsnį. Klausimas, kuriomis nuostatomis ieškovės grindžia ieškinį, nėra
aiškus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo statuto 21 straipnį ir Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punktą ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka. Šis nurodymas turi būti pakankamai
aiškus ir tikslus, kad atsakovė galėtų pasirengti gynybai, o Bendrasis Teismas – priimti sprendimą dėl jo, prireikus – be
jokios kitos pagrindžiančios informacijos. Siekiant užtikrinti teisinį saugumą ir gerą teisingumo vykdymą, kad ieškinys būtų
priimtinas, reikia, jog esminės jį pagrindžiančios faktinės ir teisinės aplinkybės išplauktų – kad ir glaustai, tačiau sklandžiai
ir suprantamai – iš pačio ieškinio teksto (2000 m. liepos 25 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
RJB Mining prieš Komisiją
, T‑110/98, Rink. p. II‑2971, 23 punktas ir 2005 m. vasario 3 d. Pirmosios instancijos teismo nutarties
Chiquita Brands ir kt. prieš Komisiją
, T‑19/01, Rink. p. II‑315, 64 punktas).
Reikia konstatuoti, kad ieškinyje vartojamas žodis „ar“ aiškiai reiškia, kad ieškovės alternatyviai tvirtina, jog buvo pažeistos,
viena vertus, EB 23 ir EB 25 straipsnių nuostatos ir, kita vertus, EB 90 straipsnio nuostatos.
Šios ieškinyje esančios nuorodos buvo pakankamai aiškios ir tikslios Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies c punkto
prasme, kad leistų Komisijai pasirengti  gynybai.
Per posėdį ieškovės pabrėžė, kad pateikdamos savo pirmąjį pagrindą jos primiausia tvirtino, jog pažeisti EB 23 ir EB 25 straipsniai,
ir tik po to, kad pažeistas EB 90 straipsnis.
Šiomis aplinkybėmis pirmąjį pagrindą reikia laikyti pakankamai aiškiu ir tiksliu Procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies
c punkto prasme.
Antra, Komisija tvirtina, kad ieškovių argumentas, jog AGL buvo muitui lygiaverčio poveikio mokėjimas EB 25 straipsnio prasme,
pirmą kartą buvo pateiktas dubliko stadijoje. Taigi jis buvo naujas, ir todėl buvo pažeista Procedūros reglamento 48 straipsnio
2 dalis.
Pagal teismo praktiką proceso metu negali būti pateiktas naujas pagrindas, nebent jis pagrįstas per procesą paaiškėjusiomis
teisinėmis ar faktinėmis aplinkybėmis, kaip numatyta Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies pirmoje pastraipoje (šio
sprendimo 81 punkte minėtos Nutarties
RJB Mining prieš Komisiją
24 punktas). Tačiau pagrindas, kuris tiesiogiai ar netiesiogiai papildo anksčiau pradiniame ieškinyje nurodytą pagrindą ir
su juo yra glaudžiai susijęs, yra priimtinas (žr. 199 m. kovo 9 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Hubert prieš Komisiją
, T‑212/97, Rink. VT, p. I‑A‑41 ir II‑185, 87 punktą ir nurodytą teismo praktiką bei 81 punkte mintėtos Nutarties
RJB Mining prieš Komisiją
24 punktą).
Šioje byloje aišku, kad EB 25 straipsnis tiesiogiai nebuvo nurodytas ieškinyje. Tačiau ieškovės ieškinyje nurodė EB 23 straipsnio
pažeidimą tiek, kiek fiskalinė diskriminacija kilo iš naujos lengvatos schemos. Tačiau reikia priminti, kad pagal EB 23 straipsnio
1 dalį Bendrija grindžiama visą prekybą prekėmis apimančia muitų sąjunga. Šioje sąjungoje tarp valstybių narių draudžiami
importo ir eksporto muitai bei visi lygiaverčio poveikio mokėjimai, o jų santykiams su trečiosiomis šalimis nustatomas bendrasis
muitų tarifas (2007 m. birželio 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑173/05, Rink. p. I‑4917, 27 punktas).
Todėl EB 23 straipsnis, kuriuo draudžiami muitai, ir EB 25 straipsnis, kuriuo draudžiami lygiaverčio poveikio mokėjimai, kartu
yra būtini bendro draudimo priedai (šiuo klausimu žr. 88 punkte minėto 1962 m. gruodžio 14 d. Teisingumo Tesimo sprendimo
Komisija prieš Liuksemburgą ir Italiją
28 punktą ir nurodytą teismų praktiką bei 2007 m. lapkričio 8 d. Sprendimo
Stadtgemeinde Frohnleiten ir Gemeindebetriebe Frohnleiten
, C‑221/06, Rink. p. I‑9643, 27 punktą ir nurodytą teismų praktiką). Todėl šis argumentas papildo anksčiau nurodytą pagrindą
ir yra priimtinas pagal Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalies antrą pastraipą.
–       Dėl pirmojo pagrindo pagrįstumo
Iš šio sprendimo 57 punkte minėtos teismo praktikos matyti, kad Komisijos per pirminio patikrinimo procedūrą atlikto tyrimo
nepakankamas ar neišsamus pobūdis įrodo didelių sunkumų egzistavimą.
Taip pat iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, kad jei pagal EB 87 ir EB 88 straipsnius Komisijai suteikiama diskrecija
priimti sprendimą dėl valstybės pagalbos schemos suderinamumo su bendrosios rinkos reikalavimais, iš bendros EB sutarties
struktūros matyti, kad šia procedūra niekada neturi būti pasiekiamas specialioms EB sutarties nuostatoms prieštaraujantis
rezultatas (šiuo klausimu žr. 1980 m. gegužės 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Italiją,
73/79, Rink. p. 1533, 11 punktą; 200 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑156/98, Rink. p. I‑6857, 78 punktą ir 2001 m. sausio 31 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Weyl Beef Products ir kt. prieš Komisiją
, T‑197/97 ir T‑198/97, Rink. p. II‑303, 75 punktą). Ši Komisijos pareiga užtikrinti, kad EB 87 ir EB 88 straipsniai bei kitos
EB sutarties nuostatos būtų taikomos darniai, iškyla ypač tuo atveju, kai ir šiose kitose nuostatose numatytas neiškreiptos
konkurencijos bendrojoje rinkoje tikslas, kaip šiuo atveju, viena vertus, EB 23 ir EB 25 straipsniuose ir, kita vertus, EB 90 straipsnyje,
kuriais siekiama išsaugoti laisvą prekių judėjimą ir konkurenciją tarp nacionalinių ir importuotų produktų. Iš tiesų priimdama
sprendimą dėl pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka Komisija neturėtų ignoruoti grėsmės privačių ūkio subjektų konkurencijai
bendrojoje rinkoje rizikos (55 punkte minėto Sprendimo
Matra prieš Komisiją
42 ir 43 punktai).
Todėl valstybės pagalba, kurios kai kurios sąlygos pažeidžia kitas EB sutarties nuostatas, Komisijos negali būti pripažinta
suderinama su bendrąja rinka (91 punkte minėto 2000 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
78 punktas ir 57 punkte minėto Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
41 punktas). Be to, sprendžiant, ar pagalba yra suderinama su bendrąja rinka, reikia atsižvelgti į rinkos sąlygas, įskaitant
ir fiskalinį lygmenį (šiuo klausimu žr. 91 punkte minėto 1980 m. gegužės 21 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
11 punktą ir 57 punkte minėto Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
42 punktą). Iš to matyti, kad pagal EB sutarties sistemą valstybė narė negali kitų valstybių narių produktų fiskalinės diskriminacijos
forma suteikti valstybės pagalbos ar šiai pagalbai negali būti duotas leidimas (šiuo klausimu žr. 1981 m. gegužės 27 d. Sprendimo
Essevi ir Salengo
, 142/80 ir 143/80, Rink. p. 1413, 28 punktą).
Tačiau pagal Teisingumo Teismo praktiką kai kurių atleidimo nuo mokesčio atvejų ar mokesčių lengvatų, ypač jeigu jų tikslas
išlaikyti gamybą ar įmones, kurios be konkrečių mokesčių lengvatų nebūtų rentabilios dėl gamybos išlaidų augimo, teisėtumas
susijęs su sąlyga, kad šia teise besinaudojančios valstybės narės lengvatą nediskriminaciniu ir neproteguojančiu būdu taikytų
ir importuotiems produktams, esantiems tokioje pačioje padėtyje (šiuo klausimu žr. 1980 m. vasario 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 168/78, Rink. p. 347, 16 punktą; 1980 m. spalio 30 d. Sprendimo
Schneider-Import
, 26/80, Rink. p. 3469, 9 punktą ir 1991 m. balandžio 18 d. Sprendimo
Komisija prieš Graikiją
, C‑230/89, Rink. p. I‑1909, 12 punktą).
Iš esmės ieškovės tvirtina, kad naujos AGL lengvatos schemos, taikomos Šiaurės Airijai ir patvirtintos Komisijos ginčijamu
sprendimu, poveikis sukelia fiskalinę diskriminaciją, pažeidžiančią EB 23 ir EB 25 straipsnius arba EB 90straipsnį, o tai
yra dideli sunkumai.
Todėl Bendrasis Teismas turi išnagrinėti, ar tariama fiskalinė diskriminacija įrodo didelių sunkumų egzistavimą, patikrindamas
ar Komisija, vertindama aptariamos pagalbos schemos suderinamumą, turėjo pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą,
kad išnagrinėtų darną tarp EB 87 ir EB 88 straipsnių ir EB 23 ir EB 25 straipsnių arba EB 90 straipsnio.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia pastebėti, o to šalys neginčija, kad ginčijamu sprendimu patvirtinta nauja AGL lengvatos schema,
kaip mokesčio lengvata, yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio prasme.
Be to, reikia konstatuoti, kad ginčijamame sprendime Komisija šiuo pagrindu išnagrinėjo AGL lengvatą rekomendacijų atžvilgiu.
Atsižvelgdama į tai Komisija nusprendė, kad AGL yra egzistuojantis mokestis ir kad rekomendacijų 51.2 punkte nurodytos sąlygos,
susijusios su rekomendacijų 51.1 punkto taikymu tokiam mokesčiui, buvo įvykdytos. Vėliau Komisija nusprendė, kad rekomendacijose
numatytos sąlygos, būtent susijusios su subjektų, kuriems taikoma lengvata, didelės mokesčio dalies mokėjimu, yra įvykdytos.
Komisija nusprendė, kad AGL lengvata suderinama su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą.
Galiausiai reikia priminti, kad yra neginčytina, jog tariamos fiskalinės diskriminacijos, kylančios iš EB 23 ir EB 25 straipsnių
ar EB 90 straipsnio pažeidimo, klausimas nebuvo aptartas ginčijamame sprendime, kuriame nebuvo nuorodos nė į vieną iš šių
nuostatų.
Todėl neginčytina, kad naujos Šiaurės Airijoje nustatytos ir ginčijamu sprendimu patvirtintos lengvatos schemos pasekmė yra
ta, kad aplinkosaugos sutartis sudariusių gamintojų Šiaurės Airijoje iškastos neapdirbtos nerūdinės medžiagos apmokestinamos
20 % AGL (0,32 GBP už toną), o identiški iš Airijos importuoti produktai apmokestinami visu AGL (1,60 GBP už toną). Todėl
iš visos bendros AGL schemos bei iš ginčijamu sprendimu patvirtintos lengvatos schemos, taikomos Šiaurės Airijai, aišku, kad
identiški produktai apmokestinami skirtingai.
Taip pat reikia pastebėti, kad pagal Jungtinės Karalystės teisės aktus Airijoje įsisteigę nerūdinių medžiagų gamintojai negali
sudaryti aplinkosaugos sutarčių, kaip tai per posėdį pažymėjo Komisija ir Jungtinė Karalystė. Airijos nerūdinių medžiagų gamintojai
neturi kitos galimybės pasinaudoti AGL lengvatos schema įrodydami, pavyzdžiui, kad jų veikla suderinama su aplinkosaugos sutartimis,
kurias Šiaurės Airijos nerūdinių medžiagų gamintojai gali sudaryti.
Be to, svarbu pabrėžti, kad BAA skunde tvirtino, jog aptariama pagalbos schema numatoma išsaugoti tik Šiaurės Airijos nerūdinių
medžiagų gamintojų konkurencingumą. BAA taip pat pabrėžė, kad nauja lengvatos schema galėjo labai iškreipti ir paveikti prekybą
tarp valstybių narių ir ji jokiu būdu negalėjo būti suderinama su bendrąja rinka pagal EB 87 straipsnio 3dalies c punktą.
Atsižvelgiant į tai, kas minėta, reikia nuspręsti, jog Komisija, ginčijamame sprendime neišnagrinėjusi klausimo dėl galimos
fiskalinės diskriminacijos tarp aptariamų nacionalinių produktų ir iš Airijos importuotų produktų, teisėtai negalėjo priimti
sprendimo nepateikti prieštaravimų pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 3 dalį AGL lengvatos, apie kurią pranešė Jungtinės
Karalystės institucijos, atžvilgiu.
Šiomis aplinkybėmis reikia panaikinti ginčijamą sprendimą, nenagrinėjant kitų ieškovių pagrindų.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas,
jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi Komisija pralaimėjo bylą, ji turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal ieškovės pateiktus
reikalavimus.
Remiantis Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalies pirma pastraipa, į bylą įstojusios valstybės narės pačios padengia
savo bylinėjimosi išlaidas. Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (penktoji kolegija)
nusprendžia:
1.
Panaikinti 2004 m. gegužės 7 d. Komisijos sprendimą C(2004) 1614 galutinis nepateikti prieštaravimų dėl Jungtinės Karalystės
nerūdinių medžiagų mokesčio lengvatos Šiaurės Airijai pakeitimo.
2.
Komisija padengia savo ir
British Aggregates Association, Healy Bros. Ltd bei David K. Trotter & Sons Ltd
bylinėjimosi išlaidas.
3.
Jungtinė Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Vilaras
Prek
Ciucă
Paskelbta 2010 m. rugsėjo 9 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: anglų.