CELEX: 62008CJ0219
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Laisvė teikti paslaugas
Nepateisinama kliūtis
Darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimas

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, jog paslaugų teikimo sistemoje darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimo iš Bendrijos įmonių atveju reikalaudama, kad:
—
prieš vykdant ūkinę veiklą būtų gautas išankstinis leidimas,
—
darbdavio įsisteigimo valstybėje išduotas leidimas gyventi būtų galiojantis dar tris mėnesius nuo paslaugų teikimo pabaigos, ir
—
darbuotojas būtų išdirbęs tam pačiam paslaugas teikiančiam darbdaviui ne mažiau kaip šešis mėnesius,
Belgijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 49 straipsnį.
Nacionalinė teisė
Pagal 1999 m. balandžio 30 d. Įstatymą dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo (
Moniteur belge
, 1999 m. gegužės 21 d., p. 17800), iš dalies pakeistą 2000 m. liepos 20 d. Karaliaus dekretu (
Moniteur belge,
2000 m. rugpjūčio 30 d., p. 29642), darbuotojas užsienietis iš anksto turi gauti darbo leidimą, o jį įdarbinantis asmuo – leidimą įdarbinti. Tačiau minėto įstatymo 7 straipsnio pirmojoje pastraipoje numatyta:
„Karalius gali dekretu, apsvarstytu Ministrų taryboje, atleisti jo nustatytas darbuotojų užsieniečių kategorijas nuo pareigos gauti darbo leidimą.“
Pagal 1999 m. birželio 9 d. Karaliaus dekreto, įgyvendinančio 1999 m. balandžio 30 d. Įstatymą dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo (
Moniteur belge
, 1999 m. birželio 26 d., p. 24162), iš dalies pakeisto 2003 m. vasario 6 d. Karaliaus dekretu (
Moniteur belge
, 2003 m. vasario 27 d., p. 9583), 2 straipsnį:
„Nuo pareigos gauti darbo leidimą atleidžiami:
<…>
14°
Europos ekonominės erdvės valstybės narės piliečiais nesantys darbuotojai, įdarbinti Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje įsteigtoje įmonėje, kuri teikia paslaugas Belgijoje, jeigu:
a)
tokie darbuotojai Europos ekonominės erdvės valstybėje narėje, kurioje yra jų gyvenamoji vieta, turi teisę ar leidimą gyventi ilgiau nei tris mėnesius;
b)
tokiems darbuotojams teisiškai leidžiama dirbti jų gyvenamosios vietos valstybėje narėje ir toks leidimas galioja bent jau per laikotarpį, per kurį paslaugos teikiamos Belgijoje;
c)
su tokiais darbuotojais sudaryta teisės aktus atitinkanti darbo sutartis;
d)
tokie darbuotojai įmonėje nepertraukiamai dirba ne mažiau kaip šešis mėnesius;
e)
siekiant užtikrinti tokių darbuotojų grįžimą į kilmės ar gyvenamosios vietos valstybę, jie turi pasą ir leidimą gyventi, kurie galioja dar tris mėnesius po paslaugų teikimo pabaigos.“
Ikiteisminė procedūra
Manydama, kad trečiosios valstybės piliečiais esančių darbuotojų komandiravimo iš kitoje valstybėje narėje nei Belgijos Karalystė įsteigtos įmonės srityje Belgijos Karalystė pažeidė EB sutarties 59 straipsnį (po pakeitimo – EB 49 straipsnis), Komisija 1997 m. kovo 25 d. laišku išsiuntė šiai valstybei narei oficialų įspėjimą, į kurį Belgijos Karalystė atsakė 1997 m. gegužės 28 d. laišku.
1998 m. rugsėjo 9 d. laišku Komisija pateikė pagrįstą nuomonę, į kurią Belgijos Karalystė atsakė 1998 m. lapkričio 30 d. laišku.
Po vėlesnių susirašinėjimų 2005 m. liepos 13 d. laišku Komisija pateikė papildomą pagrįstą nuomonę, į kurią Belgijos Karalystė atsakė 2005 m. spalio 7 d. laišku.
Kadangi Belgijos Karalystės atsakymas Komisijos neįtikino, ji nusprendė pareikšti šį ieškinį.
Procesas Teisingumo Teisme
2008 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi Lenkijos Respublikai buvo leista įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. Tačiau po to, kai ši valstybė narė Teisingumo Teismui pranešė, kad išstoja iš šios bylos, 2009 m. sausio 15 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimi ji buvo išbraukta iš registro kaip įstojusi į bylą šalis.
2009 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo kanceliarijai pateiktame dokumente Komisija Teisingumo Teismą informavo, kad, atsižvelgdama į tai, jog Belgijos Karalystėje 2008 m. balandžio 23 d. buvo priimtas Karaliaus dekretas, iš dalies keičiantis 1999 m. birželio 9 d. Karaliaus dekreto, įgyvendinančio 1999 m. balandžio 30 d. Įstatymą dėl darbuotojų užsieniečių įdarbinimo, 2 straipsnio pirmosios pastraipos 14 punktą (
Moniteur belge
, 2008 m. gegužės 20 d., p. 26202), ir apie šį dekretą Belgijos Karalystė pranešė 2008 m. birželio 12 d. laišku, Komisija atsisako savo ieškinio antrojo ir trečiojo kaltinimų.
Dėl ieškinio
Grįsdama pirmąjį kaltinimą, kuris Komisijai atsisakius dalies ieškinio tapo vieninteliu ieškinio pagrindu, susijusį su būtinybe prieš pradedant ūkinę veiklą gauti leidimą, Komisija teigia, kad Belgijos Karalystė nepagrįstai riboja darbuotojų, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, komandiravimą iš Bendrijos įmonių, besinaudojančių laisve teikti paslaugas, kai šie darbuotojai komandiruojami iš valstybės narės, kur netaikomas visas Šengeno
acquis
, arba kai jie komandiruojami ilgiau nei trims mėnesiams iš valstybės narės, kurioje taikomas visas Šengeno
acquis
. Tokiu atveju Belgijos Karalystė reikalauja, kad darbuotojas, kuris nori būti komandiruojamas į šią valstybę narę, iš anksto gautų vizą arba laikinąjį leidimą gyventi, taikydama sudėtingą procedūrą, skirtą patikrinti, ar darbuotojas komandiruojamas laikantis visų teismo praktikoje – 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendime
Vander Elst
(
C-43/93, Rink. p. I-3803
) – nustatytų kriterijų.
Komisija mano, kad laisvę teikti paslaugas būtent riboja tai, jog Belgijos valdžios institucijos reikalauja, kad suinteresuotieji darbuotojai pateiktų dokumentus, patvirtinančius, kad, pirma, šie darbuotojai atvyksta į Belgiją komandiravimo pagrindu, todėl jie neprivalo turėti darbo leidimo, ir, antra, jie turi pakankamai pragyvenimo lėšų, būstą Belgijoje ir kelionių draudimą tam, kad galėtų gauti vizą.
Belgijos Karalystė neginčija, kad ji reikalauja pateikti visus Komisijos minėtus įrodymus, kuriuos, beje, galima pateikti pasinaudojant bet kokia teisine priemone, pavyzdžiui, pateikiant kilmės valstybės socialinio draudimo kasos išduotą komandiravimo pažymą (101 E pažyma). Belgijos Karalystė tvirtinta, kad šių įrodymų tikslas – patvirtinti, jog komandiruojamas darbuotojas atitinka 1990 m. birželio 19 d. Šengene (Liuksemburgas) pasirašytoje konvencijoje tarp Beniliukso ekonominės sąjungos valstybių, Vokietijos Federacinės Respublikos ir Prancūzijos Respublikos vyriausybių, įgyvendinančioje 1985 m. birželio 14 d. Šengeno sutartį dėl laipsniško jų bendrų sienų kontrolės panaikinimo (
OL L 239, 2000, p. 19
), nustatytus ir Bendrosiose konsulinėse instrukcijose diplomatinėms atstovybėms ir konsulinėms įstaigoms dėl vizų (
OL C 326, 2005, p. 1
) patikslintus kriterijus.
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką EB 49 straipsnis reikalauja panaikinti ne tik bet kokią kitoje valstybėje narėje įsteigto paslaugų teikėjo diskriminaciją dėl pilietybės, bet ir bet kokius apribojimus, net vienodai taikomus tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių paslaugų teikėjams, jei jie draudžia, trukdo ar daro mažiau patrauklią paslaugų teikėjo, įsteigto kitoje valstybėje narėje, kurioje jis teisėtai teikia panašias paslaugas, veiklą (visų pirma žr. 2006 m. sausio 19 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C-244/04, Rink. p. I-885, 30 punktą).
Vis dėlto nacionalinės teisės aktai, kurie reglamentuoja Bendrijos lygiu nesuderintą sritį ir kurie vienodai taikomi bet kuriam asmeniui ar įmonei, vykdančiai veiklą atitinkamos valstybės narės teritorijoje, nepaisant jų ribojamojo poveikio laisvei teikti paslaugas, gali būti pateisinami, jei atitinka imperatyvųjį viešojo intereso, kuris vis dar neginamas pagal paslaugų teikėjui jo įsisteigimo valstybėje narėje taikomas taisykles, pagrindą, yra tinkami užtikrinti, kad bus įgyvendintas jais siekiamas tikslas ir neviršija to, kas būtina šiam tikslui pasiekti (minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
31 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Konkrečiau kalbant, jau yra nuspręsta, kad valstybė narė gali tikrinti, ar darbuotojus, kurie yra trečiosios valstybės piliečiai, į jos teritoriją komandiruojanti kitoje valstybėje narėje įsteigta įmonė nesinaudoja laisve teikti paslaugas kitu nei atitinkamos paslaugos suteikimas tikslu (minėto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
40 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas nusprendė, kad paslaugų teikėjui keliamas reikalavimas pateikti paprasčiausią išankstinę deklaraciją, patvirtinančią, jog atitinkamų darbuotojų padėtis valstybėje narėje, kurioje ši įmonė juos įdarbina, yra teisėta, ypač gyvenamosios vietos, leidimo dirbti ir socialinio draudimo atžvilgiu, yra priemonė, kuri iš esmės neviršija to, kas būtina norint išvengti galimo piktnaudžiavimo laisve teikti paslaugas (šiuo klausimu žr. 2004 m. spalio 21 d. Sprendimo Komisija prieš Liuksemburgą, C-445/03, Rink. p. I-10191, 46 punktą ir minėto sprendimo Komisija prieš Vokietiją 41 ir 42 punktus).
Teismo posėdyje Komisija patikslino, kad ji neginčija šios teismo praktikos. Tačiau ji tvirtino, kad, palyginti su paslaugų teikėjo teikiama išankstine deklaracija, dėl Belgijos valdžios institucijų aptariamiems darbuotojams keliamo reikalavimo pateikti E 101 pažymą taikoma daug detalesnė procedūra.
Belgijos Karalystės teigimu, atitinkamam darbuotojui pateikti E 101 pažymą daug lengviau nei paslaugų teikėjui pateikti išankstinę deklaraciją. Tačiau vykstant teismo posėdžiui minėta valstybė narė aiškiai sutiko su tuo, kad, atsižvelgiant į galimybę įrodymus, kurių reikalauja Belgijos valdžios institucijos ir kurie aprašyti šio sprendimo 11 punkte, pateikti pasinaudojant bet kokiomis teisinėmis priemonėmis, šie įrodymai gali būti pateikti paslaugų teikėjui pateikiant išankstinę deklaraciją šio sprendimo 16 punkte nurodytos teismo praktikos prasme.
Šiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Komisija neįrodė, jog tuo atveju, kai paslaugų teikimo sistemoje Bendrijos įmonės komandiruoja darbuotojus, kurie yra trečiųjų valstybių piliečiai, Belgijos Karalystė reikalauja prieš vykdant ūkinę veiklą gauti išankstinį leidimą.
Grįsdama kaltinimą Komisija taip pat nurodo, kad suteikdama prašomą vizą Belgijos Karalystė veikia nepakankamai rūpestingai, nes suinteresuotajam asmeniui pateikus reikalaujamus dokumentus viza išduodama tik per 48 valandas. Be to, Komisija ją kaltina skaidrumo stoka. Ypač nesant aplinkraščio, nors anksčiau Belgijos valdžios institucijos žadėjo jį išleisti, ūkio subjektai negali iš anksto žinoti, kokias sąlygas jie turi įvykdyti tam, kad galėtų teikti paslaugas Belgijoje.
Tačiau šiuo atžvilgiu užtenka pabrėžti, jog net jeigu šie priekaištai būtų pagrįsti, jie neįrodo, kad Belgijos Karalystė reikalauja prieš vykdant ūkinę veiklą gauti išankstinį leidimą.
Todėl ieškinį reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Be to, pagal šio straipsnio 5 dalies pirmąją pastraipą ieškinio atsisakiusios šalies prašymu išlaidas padengti gali būti nurodyta kitai šaliai, jeigu tai atrodo pateisinama, atsižvelgiant į pastarosios elgesį.
Šiuo atveju, kiek tai susiję su pateiktu vieninteliu kaltinimu, Komisija bylą pralaimėjo. Tačiau ji atsisakė kitos ieškinio dalies dėl to, kad jau pareiškus šį ieškinį Belgijos Karalystė pranešė apie 2008 m. balandžio 23 d. Karaliaus dekretą.
Šiomis aplinkybėmis reikia nuspręsti, kad kiekviena šalis padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Bendrijų Komisija ir Belgijos Karalystė padengia savo bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.