CELEX: 62004CJ0414
Reglamentas (EB) Nr. 1228/2003
Prieigos prie tarpvalstybinių elektros energijos mainų tinklo sąlygos
Reglamentas (EB) Nr. 1223/2004
Slovėnijai nustatytos laikinos leidžiančios nukrypti nuostatos
Teisinis pagrindas

Savo ieškiniu Europos Parlamentas prašo panaikinti 2004 m. birželio 28 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1223/2004, iš dalies
keičiantį Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1228/2003 dėl tam tikrų nuostatų taikymo Slovėnijai datos (OL L 233,
p. 3, toliau – ginčijamas reglamentas).
Sutartis dėl dešimties naujų valstybių narių, tarp jų ir Slovėnijos Respublikos, stojimo į Europos Sąjungą buvo pasirašyta
2003 m. balandžio 16 dieną (OL L 236, 2003, p. 17, toliau – 2003 m. Stojimo sutartis). Kaip matyti iš šios sutarties 1 straipsnio
2 dalies, šio priėmimo sąlygos ir dėl šio priėmimo reikalingos Sutarčių, kuriomis grindžiama Sąjunga, pritaikomosios pataisos
numatytos prie šios Sutarties pridedamame Akte, kuris yra neatskiriama pastarosios dalis (toliau – 2003 m. Stojimo aktas).
Remiantis EB 95 straipsniu 2003 m. birželio 26 d. buvo priimtas Europos Parlamento ir Tarybos Reglamentas (EB) Nr. 1228/2003
dėl prieigos prie tarpvalstybinių elektros energijos mainų tinklo sąlygų (OL L 176, p. 1).
Siekdama pereinamuoju laikotarpiu atidėti kai kurių Reglamento Nr. 1228/03 nuostatų taikymą Slovėnijos Respublikai, Europos
Sąjungos Taryba 2004 m. birželio 28 d. priėmė ginčijamą reglamentą. Šis reglamentas buvo priimtas remiantis 2003 m. Stojimo
akto 57 straipsniu.
Grįsdamas savo ieškinį Europos Parlamentas teigia, pirma, kad ginčijamas reglamentas negalėjo būti teisėtai priimtas remiantis
minėtu 57 straipsniu, ir, antra, kad jis netenkina EB 253 straipsnyje įtvirtintos pareigos motyvuoti.
2004 m. gruodžio 21 d. ir 2005 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo pirmininko nutartimis Europos Bendrijų Komisijai buvo leista
įstoti į šią bylą Parlamento pusėje, o Estijos Respublikai ir Lenkijos Respublikai – Tarybos pusėje.

Teisinis pagrindas

2003 m. Stojimo sutartis
2003 m. Stojimo sutarties 2 straipsnio 2 ir 3 dalyse nustatyta:
„2.      Ši Sutartis įsigalioja nuo 2004 m. gegužės 1 d. <...>.
3.      Nepaisant 2 dalies, Sąjungos institucijos prieš stojimą gali patvirtinti (Stojimo) akto 6 straipsnio 2 dalies antrojoje pastraipoje,
6 straipsnio 6 dalies antrojoje pastraipoje, <...> 38, 39, 41, 42 ir 55–57 straipsniuose, to Akto III–XIV prieduose <...>
nurodytas priemones. Šios priemonės įsigalioja tik tuo atveju, jei įsigalioja ši Sutartis, ir tik nuo jos įsigaliojimo dienos.“
2003 m. Stojimo akto 20 straipsnyje numatyta:
„Šio Akto II priede išvardyti aktai pritaikomi kaip nurodyta tame priede.“
Pagal to paties akto 21 straipsnį:
„Dėl stojimo reikalingos šio Akto III priede išvardytų aktų adaptacijos parengiamos laikantis tame priede nustatytų gairių
ir 57 straipsnyje nustatyta tvarka bei sąlygomis.“
Šio akto 24 straipsnyje nustatyta:
„Šio Akto V, VI, VII, VIII, IX, X, XI, XII, XIII ir XIV prieduose išvardytos priemonės naujosiose valstybėse narėse taikomos
tuose prieduose nustatytomis sąlygomis.“
2003 m. Stojimo akto 55 straipsnyje numatyta:
„Vienos iš naujųjų valstybių narių tinkamai pagrįstu prašymu Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, iki 2004 m. gegužės 1 d.
gali vieningai imtis priemonių, nustatančių laikinus nukrypimus nuo institucijų aktų, priimtų nuo 2002 m. lapkričio 1 d. iki
Stojimo sutarties pasirašymo dienos.“
Šio akto 57 straipsnyje nustatyta:
„1.      Kai iki stojimo priimtus institucijų aktus dėl stojimo reikia pritaikyti, o reikalingos adaptacijos šiame Akte arba jo prieduose
nebuvo numatytos, šios adaptacijos daromos 2 dalyje nustatyta tvarka. Šios adaptacijos įsigalioja nuo įstojimo dienos.
2.      Taryba, remdamasi Komisijos pasiūlymu, kvalifikuota balsų dauguma arba Komisija, atsižvelgiant į tai, kuri iš šių institucijų
priėmė pirminius aktus, šiuo tikslu parengia reikiamus tekstus.“
Reikia visų pirma pažymėti, kad nors šio 57 straipsnio redakcijoje prancūzų kalba nurodoma, jog pagal šią nuostatą daromos
adaptacijos turi būti padarytos „iki stojimo“, iš tikrųjų šis apribojimas laiko atžvilgiu, kaip matyti iš šios nuostatos redakcijų
kitomis kalbomis, yra susijęs ne su galimybe remtis 57 straipsniu, bet su keistinų aktų priėmimo data (šiuo klausimu dėl identiškos
nuostatos, įtvirtintos Akte dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir sutarčių,
kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL C 241, 1994, p. 21, toliau – 1994 m. Stojimo aktas) žr.
1997 m. spalio 2 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
, C‑259/95, Rink. p. I‑5303, 12–22 punktus).
Pasikeitusios laiškais, pridėtais prie baigiamojo 2003 m. Stojimo sutarties akto, Europos Sąjunga ir naujosios valstybės narės
susitarė dėl „informavimo apie tam tikrų sprendimų ir kitų priemonių, kurių reikės imtis iki įsigaliojimo, priėmimą ir konsultavimosi
dėl jų tvarkos“ (toliau – informavimo ir konsultavimosi tvarka), kuri, be kita ko, numato:
„1.      Siekiant užtikrinti, kad būtų tinkamai informuojamos, (stojančiosios valstybės) supažindinamos su bet kuriuo pasiūlymu, komunikatu,
rekomendacija ar iniciatyva, perduotais Tarybai, dėl kurių Europos Sąjungos institucijai ar įstaigai gali tekti priimti sprendimus.
2.      Konsultacijos pradedamos gavus pagrįstą stojančiosios valstybės prašymą, kuriame aiškiai išdėstomi jos, kaip būsimosios Sąjungos
narės, interesai ir pastabos.
<…>
4.      Konsultacijos vyksta Laikinajame komitete, susidedančiame iš Sąjungos ir stojančiųjų valstybių atstovų.
<…>
8.      Jei po konsultacijų lieka didelių problemų, stojančiosios valstybės prašymu klausimas gali būti iškeliamas ministrų lygiu.
<…>“

Reglamentas Nr. 1228/2003
Reglamentu Nr. 1228/2003 siekiama, kaip matyti iš jo 1 straipsnio, nustatyti sąžiningas tarpvalstybinių elektros energijos
mainų taisykles, taip pagerinant konkurenciją elektros energijos vidaus rinkoje, atsižvelgiant į nacionalinių ir regioninių
rinkų savitumus.
To paties reglamento 6 straipsnio 1 dalyje nustatyta:
„Tinklo perkrovos problemos turi būti sprendžiamos nediskriminaciniais rinka paremtais sprendimais, teikiančiais efektyvius
ekonominius signalus susijusiems rinkos dalyviams ir perdavimo sistemų operatoriams. Teikiama pirmenybė tinklo perkrovos problemų
sprendimui nuo sandorių nepriklausančiais metodais, t. y. tokiais metodais, kai nereikia rinktis tarp atskirų rinkos dalyvių
sutarčių.“
Pagal šio reglamento 2 straipsnio 2 dalies c punktą „perkrova“ laikoma „situacija, kai jungiamoji linija, jungianti nacionalinius
perdavimo tinklus, negali priimti visų fizinių srautų, atsirandančių dėl rinkos dalyvių reikalaujamos tarptautinės prekybos,
nes trūksta atitinkamų jungiamųjų linijų pajėgumų ir (arba) nacionalinių perdavimo sistemų“.
To paties reglamento priedo, pavadinto „Gairės dėl tinklų sujungimo tarp nacionalinių sistemų turimų perdavimo pajėgumų valdymo
ir paskirstymo“, skyriuje „Bendrosios nuostatos“ numatyta:
„1.      Valstybių narių nustatyta perkrovos valdymo metodika turi būti skirta susitvarkyti su trumpalaikėmis perkrovomis remiantis
rinkos veikimu, ekonomiškai efektyviu būdu, kartu teikdama signalus ar paskatas dėl efektyvaus investavimo į tinklą ir gamybą
tinkamose vietose.
2.      (Tarpinio perdavimo sistemos operatoriai) arba, tam tikrais atvejais, valstybės narės parengia nediskriminacinius ir skaidrius
standartus, kurie aprašo, kuriuos perkrovos valdymo metodus ir kokiomis aplinkybėmis jie taikys. Tokie standartai, kartu su
saugumo standartais aprašomi viešai prieinamuose dokumentuose.
3.      Rengiant specialios perkrovos valdymo metodikos taisykles turi būti numatyta kuo mažiau skirtingų įvairių tipų tarpvalstybinių
sandorių – fizinių dvišalių susitarimų arba pasiūlymų užsienyje organizuotoms rinkoms – būdų. Ribotų perdavimo pajėgumų paskirstymo
būdas turi būti skaidrus. Bet kokie sandorių traktavimo skirtumai turi būti neiškreipiantys ir netrukdantys susidaryti konkurencijai.
4.      Kainos signalai, atsirandantys perkrovos valdymo sistemose, turi būti kryptingi.
<…>“
Pagal jo 15 straipsnį šis reglamentas taikomas nuo 2004 m. liepos 1 dienos.

Ginčijamas reglamentas
Vykstant informavimo ir konsultavimosi procedūrai sužinojusi apie Komisijos pasiūlymą, kuriuo remiantis buvo priimtas Reglamentas
Nr. 1228/2003, ir, remdamasi 2003 m. Stojimo akto 57 straipsniu, Slovėnijos Respublika 2003 m. birželio 23 d. laišku pateikė
Komisijai prašymą, kad jai būtų taikomas pereinamasis laikotarpis iki 2007 m. liepos 1 d., kiek tai susiję su šio būsimo reglamento
nuostatomis. Pastarasis buvo priimtas 2003 m. birželio 26 dieną.
Tarp Komisijos ir Slovėnijos Respublikos vykusių dvišalių diskusijų pabaigoje pastaroji 2003 m. lapkričio 19 d. Komisijai
pateikė papildomų paaiškinimų, susijusių su priežastimis, kuriomis grindžiamas prašymas dėl minėtos leidžiančios nukrypti
pereinamojo laikotarpio nuostatos.
Būtent šiomis aplinkybėmis Komisija 2004 m. balandžio 27 d. pateikė reglamento, kuriuo siekiama pereinamuoju laikotarpiu atidėti
tam tikrų Reglamento Nr. 1228/2003 nuostatų taikymą Slovėnijos Respublikai, pasiūlymą (KOM/2004/309 (galutinis)). Šis pasiūlymas
buvo pagrįstas EB 95 straipsniu.
Nors šis pasiūlymas buvo patvirtintas iš esmės pakartojant jo formuluotes, ginčijamą reglamentą Taryba priėmė 2004 m. birželio
28 d. remdamasi 2003 m. Stojimo akto 57 straipsniu.
2004 m. liepos 9 d. laišku Tarybos generalinis sekretorius informavo Parlamentą apie šį priėmimą nurodydamas, jog „(atsižvelgdama)
į tai, kad (šis) pasiūlymas susijęs su Stojimo sutartimi, <...> ir atsižvelgdama į būtinybę tinkamu laiku ir bet kuriuo atveju
iki 2004 m. liepos 1 d.<...>, t. y. Reglamento Nr. 1228/2003 taikymo datos, priimti (šį) aktą, Taryba nusprendė remtis (2003 m.
Stojimo akto) 57 straipsniu kaip teisiniu pagrindu <...>, t. y. pagrindu, kuris nereikalauja Europos Parlamento dalyvavimo
teisės aktų priėmimo procedūroje“.
Ginčijamo reglamento 1 straipsnis numato Reglamento (EB) Nr. 1228/2003 15 straipsnio papildymą nauja pastraipa, kuri išdėstyta
taip:
„Slovėnijos ir kaimyninių valstybių narių sujungimo tinklams 6 straipsnio 1 dalis bei priedo skyriaus, pavadinto „Bendrosios
nuostatos“, 1–4 taisyklės taikomos nuo 2007 m. liepos 1 dienos. Ši pastraipa taikoma tik Slovėnijos perdavimo sistemos operatoriaus
paskirtiems sujungimo tinklų pajėgumams ir tik tuo atveju, jeigu jie neviršija pusės visų turimų sujungimo tinklų pajėgumų.“
Ginčijamo reglamento penktoje, šeštoje ir septintoje konstatuojamosiose dalyse nurodoma:
„5)      Slovėnija įrodė, kad, nesuteikus pereinamojo laikotarpio, iš Austrijos importuojamos elektros energijos didesnės kainos neigiamai
paveiktų tam tikras energijai imlias Slovėnijos pramonės šakas, o mažesnės pajamos, gautos iš pardavimų eksportui į Italiją,
– tam tikrus elektros energijos gamintojus. Tokia situacija apsunkintų atitinkamose pramonės šakose dedamas restruktūrizavimo
pastangas, kad būtų atitinkamai laikomasi elektros energijos gamybai taikomo Bendrijos
acquis
.
6)      Slovėnijos pateiktos priežastys pateisina leidžiančią nukrypti nuostatą. Be to, šios leidžiančios nukrypti nuostatos reali
įtaka vidaus rinkai bus labai maža dėl dviejų atitinkamų sujungimo tinklų sujungimo mažo pajėgumo ir dėl to, kad ši situacija
tikriausiai nepasikeis iki 2007 m. liepos 1 d.
7)      Ši leidžianti nukrypti nuostata turėtų apsiriboti tikrai būtinomis priemonėmis, atsižvelgiant į Slovėnijos prašymą. Todėl
ji turėtų apimti tik Slovėnijos perdavimo sistemos operatoriaus paskirtą sujungimo tinklų pajėgumų dalį ir būti taikoma tik
tuo atveju, jei tokie pajėgumai neviršija pusės visų turimų pajėgumų.“

Dėl ieškinio
Grįsdamas savo ieškinį Parlamentas nurodo du pagrindus, kurių pirmasis susijęs su neteisingu ginčijamo reglamento teisiniu
pagrindu, o antrasis – su pareigos motyvuoti pažeidimu.

Dėl pirmojo ieškinio pagrindo
Nurodydamas pirmąjį ieškinio pagrindą Parlamentas teigia, kad ginčijamas reglamentas, kuris nustato pereinamojo laikotarpio
leidžiančias nukrypti nuostatas, susijusias su Reglamento Nr. 1228/2003 taikymu, negalėjo būti teisėtai priimtas remiantis
2003 m. Stojimo akto 57 straipsniu ir turėjo būti priimtas taikant įprastą EB sutartyje numatytą teisės aktų priėmimo procedūrą,
tai yra šiuo atveju remiantis EB 95 straipsniu, kuris buvo Reglamento Nr. 1228/2003 teisinis priėmimo pagrindas. Iš tikrųjų
šis 57 straipsnis leidžia priimti tik adaptacijas, skirtas sudaryti sąlygas, kad institucijų aktai stojančiosioms valstybėms
būtų taikomi visiškai, o ne suteikti šioms valstybėms pereinamojo laikotarpio leidžiančias nukrypti nuo jų nuostatas.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kaip pabrėžė Parlamentas, kad iš 2003 m. Stojimo akto 57 straipsnio matyti, jog ši nuostata
leidžia priimti „adaptacijas“, kurios yra „reikalingos“ dėl stojimo, tačiau kurios nebuvo numatytos Stojimo akte ar jo prieduose.
Kaip teisingai tvirtino Komisija, iš 2003 m. Stojimo akto 20 ir 21 straipsnių, kurie kartu sudaro šio akto trečiosios dalies
„Nuolatinės nuostatos“ I antraštinę dalį „Institucijų priimtų aktų adaptacijos“, matyti, kad „adaptacijos“, į kurias daro
nuorodą šie straipsniai, iš esmės prilygsta pakeitimams, kuriuos būtina padaryti siekiant užtikrinti visišką institucijų aktų
taikymą naujoms valstybėms narėms ir kurie šiuo tikslu yra skirti ilgam laikui papildyti šiuos aktus.
Tačiau tokios „adaptacijos“ paprastai neapima laikinai leidžiančių nukrypti nuostatų, susijusių su Bendrijos aktų taikymu,
kurios savo ruožtu aptariamos 2003 m. Stojimo akto 24 straipsnyje, esančiame šio akto ketvirtosios dalies „Laikinosios nuostatos“
I antraštinėje dalyje „Pereinamojo laikotarpio priemonės“.
Niekas neleidžia manyti, kad sąvoka „adaptacija“ turi būti aiškinama skirtingai, atsižvelgiant į tai, ar ji vartojama 2003 m.
Stojimo akto 20 ir 21 straipsnių ar to paties akto 57 straipsnio kontekste. Be to, pats 21 straipsnis nukreipia į 57 straipsnį,
kiek tai susiję su tvarka ir sąlygomis, kuriomis turi būti padarytos jame numatytos adaptacijos, o 57 straipsnis, nukreipiantis
į adaptacijas, kurios „šiame Akte arba jo prieduose nebuvo numatytos“, savo ruožtu parodo, kad remiantis šia nuostata priimtinos
adaptacijos yra tokios pat rūšies kaip tos, kurios numatytos būtent šio akto 20 ir 21 straipsniuose.
Be to, laikinai leidžiančių nukrypti nuostatų suteikimas atsižvelgiant į artimu laiku įvyksiantį įstojimą, yra, kaip teisingai
pabrėžė Parlamentas ir Komisija, konkretus kitos 2003 m. Stojimo akto nuostatos, t. y. jo 55 straipsnio, objektas, ir šiuo
atžvilgiu sunku įsivaizduoti, kad šio akto signatarai šiuo tikslu būtų siekę numatyti dvi skirtingas nuostatas, kurios leistų
priimti tą patį aktą.
Dar daugiau, tai reiškia, kad šis 55 straipsnis nustato tokių laikinai leidžiančių nukrypti nuostatų suteikimo sąlygas, žymiai
griežtesnes nei tos, kurias 57 straipsnis numato priimant pritaikymo priemones. Iš tikrųjų, viena vertus, šis 55 straipsnis
leidžia taikyti leidžiančias nukrypti nuostatas tik Bendrijos aktų, priimtų nuo 2002 m. lapkričio 1 d. (stojimo derybų pabaigos
data) iki 2003 m. balandžio 16 d. (2003 m. Stojimo sutarties pasirašymo data), atžvilgiu. Kita vertus, tokiam suteikimui taikomas
Tarybos balsų vieningumo reikalavimas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, jog priemonės, kurias galima priimti remiantis 2003 m. Stojimo akto 57 straipsniu, iš esmės apsiriboja
adaptacijomis, skirtomis sudaryti sąlygas naujose valstybėse narėse taikyti ankstesnius Bendrijos aktus, draudžiant bet kokį
kitą pakeitimą (pagal analogiją dėl nuostatos, identiškos 1994 m. Stojimo akte įtvirtintai nuostatai, žr. minėto sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
14 ir 19 punktus) ir ypač laikinai leidžiančias nukrypti nuostatas.
Iš to išplaukia, kad tokios laikinai leidžiančios nukrypti nuostatos, kaip numatytos ginčijamame reglamente Slovėnijos Respublikai,
kurių vienintelis objektas ir tikslas yra laikinai atidėti realų atitinkamo Bendrijos akto taikymą naujai valstybei narei,
negali būti laikomos „adaptacijomis“ šio akto 57 straipsnio prasme.
Aplinkybė, kad tam tikri aktai, nustatantys ginčijamame reglamente numatytas leidžiančias nukrypti nuostatas, buvo priimti
remiantis 1994 m. Stojimo akto nuostata, atitinkančia 2003 m. Stojimo akto 57 straipsnį, priešingai nei teigė Taryba ir Lenkijos
vyriausybė, negali daryti įtakos pastarosios nuostatos taikymo apimčiai. Iš tikrųjų reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią
teismo praktiką vien Tarybos praktika negali leisti nukrypti nuo Sutarties taisyklių ir todėl sukurti Bendrijos institucijas
įpareigojantį precedentą parenkant tinkamą teisinį pagrindą (žr., be kita ko, 1996  m. lapkričio 12 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, C‑84/94, Rink. p. I‑5755, 19 punktą).
Iš pirmesnių svarstymų matyti, kad kalbant apie Bendrijos aktus, priimtus po 2003 m. Stojimo sutarties pasirašymo, šioje Sutartyje
ir 2003 m. Stojimo akte nėra jokios visuotinai taikomos nuostatos, skirtos leisti priimti leidžiančias nukrypti pereinamojo
laikotarpio nuostatas naujoms valstybėms narėms, todėl pastarojo akto 57 straipsnis iš esmės negali būti naudojamas šiam tikslui.
Priešingai nei teigė Taryba, vis dėlto tai nėra teisės spraga. Pasirašius 2003 m. Stojimo sutartį ir nepažeidžiant specialių
procedūrų, kurias ši Sutartis numato sprendžiant dėl tam tikrų pereinamojo laikotarpio priemonių taikymo, kaip antai numatytų
2003 m. Stojimo akto 41 ar 42 straipsniuose, iš tikrųjų neegzistuoja joks esminis prieštaravimas tam, kad po šio pasirašymo
ir iki šios Stojimo sutarties įsigaliojimo priimti Bendrijos aktai, kuriuose įtvirtintos laikinai leidžiančios nukrypti nuostatos
stosiančiajai valstybei, būtų priimami tiesiogiai remiantis EB sutarties nuostatomis.
Iš tikrųjų, tokios leidžiančios nukrypti nuostatos, kurios gali būti taikomos tik faktiškai įsigaliojus 2003 m. Stojimo sutarčiai
ir nuo jos įsigaliojimo dienos, priešingai nei teigė Taryba, negali pažeisti nei EB 249 straipsnio 2 bei 3 dalių ir EB 299 straipsnio,
pagal kuriuos institucijų priimti aktai taikomi visoms valstybėms narėms, nei šios Stojimo sutarties 2 straipsnio 2 ir 3 dalių.
Viena vertus, tokios konkrečios nuostatos, kaip ir kiti aktai, į kuriuos jos įtrauktos ir (arba) nuo kurių leidžia nukrypti,
bus taikomos stojančiosioms valstybėms tik tą dieną, kurią įsigalios šis įstojimas, t. y. dieną, kurią valstybė įgis valstybės
narės statusą.
Kita vertus, aplinkybė, jog 2003 m. Stojimo sutarties 2 straipsnio 2 dalis nustato, kad ši sutartis įsigalioja tik nuo 2004 m.
gegužės 1 d., o to paties straipsnio 3 dalis numato, kad, nepaisant šio principo, tam tikros šios sutarties nuostatos gali
būti taikomos iki įsigaliojimo ir tai nesudaro kliūčių aktuose, priimtuose ne pagal šią Sutartį, bet pagal pačią EB sutartį,
numatyti sąlygas, kuriomis tokie aktai, priimti laikotarpiu nuo Stojimo sutarties pasirašymo iki jos įsigaliojimo, būtų taikomi
būsimoms valstybėms narėms nuo faktinio jų įstojimo.
Priešingai, reikia pažymėti, kad kalbant apie aktus, kurie turi būti taip priimti laikotarpiu nuo Stojimo sutarties pasirašymo
iki šio įstojimo įsigaliojimo, Bendrijos institucijos yra puikiai informuotos apie artimą naujų valstybių narių įstojimą,
o pastarosios prireikus turi galimybę ginti savo interesus pasinaudodamos, be kita ko, informavimo ir konsultavimosi tvarka
(šiuo klausimu žr. 1982 m. vasario 16 d. Sprendimo
Halyvourgiki ir Helleniki Halyvourgia prieš Komisiją
, 39/81, 43/81, 85/81 ir 88/81, Rink. p. 593, 10 punktą).
Taigi, iš esmės, pasinaudodamos minėta tvarka ir dėl Taryboje turimo stebėtojos statuso bei dėl dialogo ir bendradarbiavimo
galimybių, kurias suteikia šie specialūs mechanizmai, būsimos valstybės narės, kai tik jos informuojamos apie būsimą naujų
Bendrijos aktų priėmimą, gali ginti savo interesą pasiekdamos reikalingas leidžiančias nukrypti pereinamojo laikotarpio nuostatas
atsižvelgiant, pavyzdžiui, į jų negalėjimą nedelsiant užtikrinti šių aktų taikymą įstojimo momentu arba į svarbias socialines
bei ekonomines problemas, kurias galėtų sukelti toks taikymas.
Būtent dėl tokių mechanizmų nurodyti konkretūs interesai galės būti tinkamai derinami su bendru Bendrijos interesu, o prireikus
atitinkamą vaidmenį suvaidins ir Lenkijos vyriausybės nurodyti argumentai, susiję su esamų ir būsimų valstybių narių lygybės,
lojalumo ar solidarumo principais.
Taigi šių specialių mechanizmų, būdingų vykstančiam stojimo procesui, buvimas patvirtina, kad toks aktas, kaip ginčijamas
reglamentas, turėjo būti priimtas būtent taikant įprastą Sutartyje numatytą teisės aktų priėmimo procedūrą, o ne specialią
2003 m. Stojimo akto 57 straipsnyje numatytą tvarką.
Be to, negalima sutikti su Tarybos argumentu, kad, siekiant išvengti teisinio nesaugumo ir nepažeisti Slovėnijos elektros
rinkoje veikiančių operatorių teisėtų interesų, ginčijamą reglamentą reikėjo skubiai priimti remiantis šiuo 57 straipsniu
iki Reglamento Nr. 1228/2003, nuo kurio leista nukrypti, įsigaliojimo datos, o ne taikant bendro sprendimo teisės aktų priėmimo
procedūrą, kuri yra žymiai ilgesnė.
Viena vertus, kaip buvo pažymėta šio sprendimo 43–45 punktuose, kai Bendrija numato priimti teisės aktą laikotarpiu nuo 2003 m.
Stojimo sutarties pasirašymo iki jos įsigaliojimo, taikant informavimo ir konsultavimosi tvarką stojančiajai valstybei gali
būti suteiktos leidžiančios nukrypti pereinamojo laikotarpio nuostatos, susijusios su akto, kurį numatoma priimti, nuostatų
taikymu.
Be to, šiuo klausimu nė viena šalis nepateikė informacijos, leidžiančios manyti, kad šios informavimo ir konsultavimosi tvarkos
buvo laikomasi netinkamai ir kad Slovėnijos vyriausybė negalėjo apginti savo interesų atsižvelgiant į reglamento pasiūlymą,
dėl kurio priimtas Reglamentas Nr. 1228/2003, kaip numato ši tvarka (šiuo klausimu pagal analogiją žr. minėto sprendimo
Halyvourgiki ir Helleniki Halyvourgia prieš Komisiją
15 punktą).
Kita vertus, kaip pažymėjo Parlamentas, gavusi Komisijos pasiūlymą, Taryba prireikus turi galimybę atkreipti Parlamento dėmesį
į konkretaus akto priėmimo skubumą. EB 251 straipsnyje numatyta bendro sprendimo procedūra iš tikrųjų visiškai netrukdo pakankamai
greitai priimti teisės aktą, ypač jeigu Parlamento ir Tarybos nuomonės labai nesiskiria.
Galimą teisinį nesaugumą, kuris gali atsirasti pasibaigus įprastai teisės aktų priėmimo procedūrai nustatytam terminui, galima
pašalinti, kaip teisingai teigė Komisija, suteikiant galimybę prašomą leidžiančią nukrypti pereinamojo laikotarpio nuostatą,
jei ji yra suteikiama, taikyti atgal.
Šiuo atžvilgiu iš Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad pagal bendrą taisyklę teisinio saugumo principas draudžia nustatyti
Bendrijos akto galiojimo pradžią anksčiau, nei jis buvo paskelbtas, tačiau šio principo išimtis gali būti taikoma tuomet,
kai to reikalauja siekiamas tikslas ir yra tinkamai atsižvelgiama į suinteresuotųjų asmenų teisėtus lūkesčius (žr. 1990 m.
lapkričio 13 d. Sprendimo
Fedesa ir kt.
, C‑331/88, Rink. p. I‑4023, 45 punktą ir minėto sprendimo
Parlamentas prieš Tarybą
21 punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad yra visiškai įmanoma, kaip, be kita ko, teigė Lenkijos vyriausybė, jog bendros nuostatos, leidžiančios
nuspręsti dėl leidžiančių nukrypti pereinamojo laikotarpio nuostatų taikymo naujiems valstybių narių aktams, priimtiems laikotarpiu
nuo 2003 m. Stojimo sutarties pasirašymo iki jos įsigaliojimo, nebuvimas 2003 m. Stojimo akte ir vien informavimo ir konsultavimosi
tvarkos šiais tikslais egzistavimas, nagrinėjant retrospektyviai, pasirodytų nepakankami. Taip pat įmanoma, jog dėl šios aplinkybės
Akto dėl Bulgarijos Respublikos ir Rumunijos stojimo sąlygų ir sutarčių, kuriomis yra grindžiama Europos Sąjunga, pritaikomųjų
pataisų (OL L 157, 2005, p. 203) 55 straipsnis, kurį nurodė įvairios šalys ir kurio objektas yra panašus į 2003 m. Stojimo
akto 55 straipsnio objektą, aiškiai numato, kad Tarybos kompetencija priimti laikinai leidžiančias nukrypti nuostatas taip
pat apima institucijų aktus, priimtus laikotarpiu nuo Stojimo sutarties pasirašymo dienos iki įstojimo. Tačiau galimi 2003 m.
Stojimo akto netobulumai neleidžia remtis neteisingu teisiniu pagrindu.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, Parlamento ieškinys yra priimtinas, ir ginčijamas reglamentas turi būti panaikintas.

Dėl antrojo ieškinio pagrindo
Kadangi ginčijamas reglamentas turi būti panaikintas dėl neteisingo teisinio pagrindo, nereikia nagrinėti antrojo ieškinio
pagrindo, susijusio su šio reglamento motyvų stoka.

Dėl panaikinimo padarinių laiko atžvilgiu
Remdamasi EB 231 straipsnio 2 dalimi ir būtinybe išvengti Slovėnijos elektros energijos sektoriuje veikiančių ūkio subjektų
ir investuotojų nesaugumo, Taryba, šiuo klausimu palaikoma Estijos Vyriausybės ir Komisijos, pateikė Teisingumo Teismui prašymą
tuo atveju, jei jis panaikintų ginčijamą reglamentą, palikti galioti šio akto sukeltus padarinius tol, kol bus priimtas naujas
reglamentas.
Pabrėždamas, kad jo ieškinys yra susijęs ne su materialiniu Slovėnijos Respublikos prašymo dėl leidžiančios nukrypti nuostatos
pagrįstumu, o tik su teisiniu pagrindu, kuriuo remiantis buvo priimtas ginčijamas reglamentas, Parlamentas nurodė, jog nenori
pareikšti savo nuomonės dėl šio Tarybos prašymo.
Šiuo požiūriu tiek iš Komisijos pasiūlymo, dėl kurio Taryba priėmė ginčijamą reglamentą, tiek iš šio reglamento penktos konstatuojamosios
dalies matyti, kad pastarasis buvo priimtas atsižvelgiant į tai, jog, šių institucijų nuomone, Slovėnijos Respublika įrodė,
kad taikant iš karto Reglamentą Nr. 1228/2003 visiškai ir nesuteikiant šios naujos valstybės narės prašomo pereinamojo laikotarpio,
būtų apsunkintos tam tikrų Slovėnijos energijai imlių pramonės įmonių ir tam tikrų elektros energijos gamintojų šiuo metu
dedamos atitinkamai restruktūrizavimo ir elektros energijos gamybai taikomo Bendrijos
acquis
laikymosi pastangos. Be to, šio reglamento šeštoje ir septintoje konstatuojamosiose dalyse pabrėžiama, jog šiuo tikslu Slovėnijos
Respublikai suteikta leidžianti nukrypti nuostata apsiribojo tikrai būtinomis priemonėmis, atsižvelgiant į šios valstybės
narės prašymą, ir ji turės tik ribotą poveikį vidaus rinkai.
Šiomis aplinkybėmis Teisingumo Teismas mano, kad atsižvelgiant į motyvus, susijusius su teisiniu saugumu, ir ypač su būtinybe
išvengti, jog įmonės, kurių atžvilgiu ginčijamas reglamentas siekia sudaryti sąlygas restruktūrizuotis ar laikytis elektros
energijos gamybai taikomo Bendrijos
acquis
, nepatirtų rimtų negatyvių pasekmių, galinčių kilti dėl šiame reglamente numatytos leidžiančios nukrypti pereinamojo laikotarpio
tvarkos ginčijimo ir jos netęsimo, reikia palikti galioti pastarojo sukeltus padarinius iki kol per protingą terminą ir remiantis
tinkamu teisiniu pagrindu bus priimtas naujas aktas, tačiau ne ilgiau kaip iki 2007 m. liepos 1 d., t. y. iki dienos, kai
nustos galioti ši leidžianti nukrypti tvarka.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Parlamentas reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Taryba bylą pralaimėjo, pastaroji turi
jas padengti. Remiantis to paties reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa, įstojusios į bylą Lenkijos Respublika,
Estijos Respublika ir Komisija pačios padengia savo išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2004 m. birželio 28 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 1223/2004, iš dalies keičiantį Europos Parlamento ir Tarybos
reglamentą (EB) Nr. 1228/2003 dėl tam tikrų nuostatų taikymo Slovėnijai datos.
2.
Palikti galioti Reglamento Nr. 1223/2004 sukeltus padarinius iki tol, kol per protingą terminą ir remiantis tinkamu teisiniu
pagrindu bus priimtas naujas reglamentas, tačiau ne ilgiau kaip iki 2007 m. liepos 1 dienos.
3.
Priteisti iš Europos Sąjungos Tarybos bylinėjimosi išlaidas.
4.
Lenkijos Respublika, Estijos Respublika ir Europos Bendrijų Komisija pačios padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: prancūzų.