CELEX: 62005TJ0446
Конкуренция
Картели
Eвропейски пазар на конците за промишлени нужди
Решение, с което се установява нарушение на член 81 ЕО и на член 53 от Споразумението за ЕИП
Понятие за едно и също нарушение
Определяне на пазара
Глоби
Таван на глобата
Тежест и продължителност на нарушението
Смекчаващи обстоятелства
Сътрудничество
Пропорционалност
Равно третиране
Право на защита
Насоки относно метода за определяне на размера на глобите

Обстоятелства, предхождащи спора
А
–     Предмет на спора
С Решение C (2005) 3452 от 14 септември 2005 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението
за ЕИП (преписка COMP/38.337 PO/Fil) (наричано по-нататък „обжалваното решение“), изменено с Решение C (2005) 3765 на Комисията
от 13 октомври 2005 година, чието резюме е публикувано в
Официален вестник на Европейския съюз
от 26 януари 2008 г. (ОВ C 21, стр. 10), Комисията на Европейските общности установява, че жалбоподателите — Amann & Söhne
GmbH & Co. KG (наричано по-нататък „Amann“) и Cousin Filterie SAS (наричано по-нататък „Cousin“), са участвали в съвкупност
от споразумения и съгласувани практики на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост (наричани по-нататък
„конци за производители от автомобилната промишленост“) в Европейското икономическо пространство (ЕИП) през периода от май/юни
1998 г. до 15 май 2000 г., и че Amann е участвало и в съвкупност от споразумения и съгласувани практики относно конците за
промишлени нужди, с изключение на автомобилния отрасъл (наричани по-нататък „конци за промишлени нужди“), в Бенелюкс, Дания,
Финландия, Норвегия и Швеция (наричани по-нататък „скандинавските страни“) през периода от януари 1990 г. до септември 2001 г.
От една страна, Комисията налага на солидарно отговорните Amann и Cousin глоба в размер на 4,888 милиона евро за участието
им в картела относно конците за производители от автомобилната промишленост в ЕИП, и от друга страна, налага на Amann глоба
в размер на 13,09 милиона евро за неговото участие в картела относно конците за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските
страни.
Б
–       Административно производство
На 7 и 8 ноември 2001 г. в приложение на член 14, параграф 3 от Регламент № 17 на Съвета от 6 февруари 1962 година, Първи
регламент за прилагане на членове [81 ЕО] и [82 ЕО] (OВ 13, 1962 г., стр. 204; Специално издание на български език, 2007 г.,
глава 8, том 1, стр. 3), Комисията извършва проверки на място в помещенията на няколко производители на конци. Тези проверки
са резултат от получените през август 2000 г. от The English Needle & Tackle Co. сведения (обжалваното решение, съображение 78).
На 26 ноември 2001 г. Coats Viyella plc (наричано по-нататък „Coats“) депозира искане за освобождаване от глоба или намаляване
на нейния размер на основание Известие на Комисията относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер по
преписки във връзка с картели (ОВ C 207, 1996 г., стp. 4, наричано по-нататък „Известие относно сътрудничеството“), към което
са приложени доказателства за наличието на следните картели: първо, картел на пазара на конци за производители от автомобилната
промишленост в ЕИП, второ, картел на пазара на конци за промишлени нужди в Обединеното кралство, и трето, картел на пазара
на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни (обжалваното решение, съображение 82).
Въз основа на иззетите по време на проверките и на предоставените от Coats документи през март и август 2003 г. Комисията
отправя искания за информация до съответните предприятия в съответствие с член 11 от Регламент № 17 (обжалваното решение,
съображение 83).
На 18 март 2004 г. Комисията приема изложение на възраженията, което изпраща на редица предприятия поради участието им в един
или в няколко от посочените в точка 4 по-горе картели, сред които този на пазара на конците за промишлени нужди в Бенелюкс
и в скандинавските страни.
Всички предприятия, адресати на изложението на възраженията, представят писмени становища (обжалваното решение, съображение 90).
На 19 и 20 юли 2004 г. е проведено изслушване (обжалваното решение, съображение 92).
На 24 септември 2004 г. страните получават достъп до неповерителната редакция на отговорите на изложението на възраженията,
до становищата на страните по време на изслушването и им е определен срок за излагането на допълнителни становища (обжалваното
решение, съображение 93).
На 14 септември 2005 г. Комисията приема обжалваното решение.
В
–     Обжалваното решение
1.
Съответни пазари
а) Продуктови пазари
В обжалваното решение Комисията посочва, че секторът на конците може да бъде разделен на два сегмента, а именно този на конците,
използвани в промишлеността за шиене или бродиране на различни видове облекла или други изделия като кожени изделия, текстилни
облицовки за автомобили и матраци, от една страна, и от друга страна, този на конците за домакински нужди, използвани от частни
лица за шев или поправка и за занимания в свободното време (обжалваното решение, съображение 9).
Що се отнася до сегмента на конците за промишлени нужди, от обжалваното решение следва, че той може да се раздели на три категории
в зависимост от използването: шивашки конци за конфекция, използвани за различни видове облекла, конци за бродиране, използвани
от автоматизирани машини за промишлена бродерия за украса на облекла, на спортни обувки и на домашен текстил, и специални
конци, използвани в различни сектори като обувното производство, производството на кожените изделия или автомобилната промишленост
(обжалваното решение, съображение 11).
Оттук следва и че конците за промишлени нужди могат също да се разделят на няколко категории съобразно вида влакна и структурата
на конците (обжалваното решение, съображение 12).
В обжалваното решение Комисията счита, че от гледна точка на предлагането конците за промишлени нужди могат да се считат за
един общ продуктов пазар, тъй като не съществува стриктно съответствие между крайното потребление и вида влакна и/или структурата
на конците. Комисията уточнява, че според Coats някои клиенти от сектора на конфекцията използват специални конци и че някои
клиенти от сектора на бродериите използват конци за конфекция. Тя добавя, че Coats подчертава, че производствените процеси
за конците за конфекция, за конците за бродиране и за различните видове специални конци могат да бъдат общи или лесно взаимозаменяеми
(обжалваното решение, съображение 13).
В обжалваното решение обаче Комисията прави разграничение между конците за производители от автомобилната промишленост, от
една страна, и конците за производители извън автомобилната промишленост, от друга страна. Всъщност Комисията счита, че макар
производствените процеси за тези два вида конци да са подобни или лесно взаимозаменяеми, търсенето в областта на автомобилната
промишленост се генерира от големи клиенти, които налагат по-високи стандарти, заложени в спецификациите на някои от използваните
от тях продукти, например конците за предпазни колани, и държат на унифицирането на продуктите в различните страни, в които
имат нужда от тях за своето производство (обжалваното решение, съображение 14).
В настоящото дело продуктовите пазари, засегнати от нарушенията, в които се упрекват жалбоподателите, са този на конците за
производители от автомобилната промишленост и относно нарушението, в което се упреква Amann — този на конците за промишлени
нужди.
б) Географски пазари
В обжалваното решение Комисията посочва, че пазарът на конци за производители от автомобилната промишленост поради посочените
по-горе по-високи стандарти, заложени в спецификациите, налагащи унифициране в ЕИП, трябва да се разграничава от пазара на
конците за промишлени нужди. Така тя счита, че пазарът на конците за производители от автомобилната промишленост обхваща цялото
ЕИП. Всъщност Комисията установява, че само няколко доставчици могат да предложат стандартна оферта за тези продукти за цялото
ЕИП. Причините за това били, че купувачите имат нужда от еднакви конци, за да улеснят производството си в различните страни,
че тези конци трябва да отговарят на специфични изисквания за качество (например конците, използвани за производството на
предпазни колани), и че за въпросите относно качеството на продуктите и отговорността проследимостта на производството на
тези конци е от съществено значение (обжалваното решение, съображения 21 и 22).
За сметка на това, що се отнася до конците за промишлени нужди, Комисията установява, че съгласно представената от страните
информация съответният географски пазар е с регионални размери. Тя добавя, че в зависимост от случая регионът може да обхваща
няколко страни от ЕИП например страните от Бенелюкс или скандинавските страни или само една страна например Обединеното кралство
(обжалваното решение, съображение 17).
От обжалваното решение е видно, че географският пазар, засегнат от нарушението относно конците за промишлени нужди, в което
се упреква Amann, е този на страните от Бенелюкс и на скандинавските страни, докато този, засегнат от нарушението относно
конците за производители от автомобилната промишленост, в което се упрекват жалбоподателите, обхваща ЕИП.
2.
Размер и структура на съответните пазари
В обжалваното решение Комисията уточнява, че оборотът от продажбите на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските
страни е бил около 50 милиона евро през 2000 г. и около 40 милиона евро през 2004 г., а оборотът от продажбите на конци за
производители от автомобилната промишленост е бил около 20 милиона евро през 1999 г. (обжалваното решение, съображения 28
и 35).
От него е видно също, че в края на 90-те години основните доставчици на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските
страни са били по-специално Amann, Barbour Threads Ltd (наричано по-нататък „Barbour“) преди придобиването му от Coats, Belgian
Sewing Thread NV (наричано по-нататък „BST“), Coats, Gütermann AG и Zwicky & Co. AG (наричано по-нататък „Zwicky“), и че основните
доставчици на конци за производители от автомобилната промишленост са били по-специално жалбоподателите, Coats, Oxley Threads
Ltd (наричано по-нататък „Oxley“), Gütermann и Zwicky.
3.
Описание на неправомерното поведение
В обжалваното решение Комисията посочва, че събитията, в които се упрекват жалбоподателите, свързани с картела на пазара на
конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП, са се състояли в периода от май/юни 1998 г. до май 2000 г.
Основната цел на участниците в картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП била поддържането
на високи цени (обжалваното решение, съображение 214).
За тази цел се провели пет срещи, по време на които участниците, първо, установили два вида индикативни цени за основните
продукти, продавани в европейския автомобилен сектор, единият прилаган за съществуващите клиенти, а другият — за новите клиенти.
На следващо място, се обменяла информация за цените, прилагани към индивидуални клиенти и за минималните индикативни цени.
Накрая, участниците в срещите се ангажирали да избягват да се конкурират чрез подбиване на цените, за да осигурят предимство
за основния доставчик (обжалваното решение, съображение 215).
Що се отнася до събитията, свързани с картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни,
Комисията констатира, че те са се състояли в периода от 1990 г. до 2001 г.
Според Комисията, що се отнася до картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни, съответните
предприятия са се събирали поне веднъж годишно, като срещите са се провеждали на две части — едната, посветена на пазара на
страните от Бенелюкс, а другата — на пазара на скандинавските страни, като основната цел на тези срещи била да се поддържат
високи цени на всеки от тези два пазара.
Участниците си обменяли ценоразписи и информация за отстъпките, за прилагането на увеличенията в каталожните цени, за намаляване
на отстъпките и за увеличаване на специалните цени за някои клиенти. Били сключвани и споразумения за бъдещите ценоразписи,
за максималния процент на отстъпките, за намаляването на отстъпките и за увеличаването на специалните цени за някои клиенти,
както и споразумения да се избягва конкуриране чрез подбиване на цените, за да се осигури предимство на основния доставчик,
и за разпределението на клиентите (съображения 99—125 от обжалваното решение).
4.
Разпоредителната част на обжалваното решение
В член 1, параграф 3 от обжалваното решение Комисията установява, че шест предприятия, сред които жалбоподателите, са нарушили
член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в съвкупност от споразумения и съгласувани
практики на пазара за конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП през периода от май/юни 1998 г. до май 2000 г.,
що се отнася до жалбоподателите. Също така в член 1, параграф 1 от обжалваното решение Комисията установява, че осем предприятия,
сред които Amann, са нарушили член 81, параграф 1 ЕО и член 53, параграф 1 от Споразумението за ЕИП, като са участвали в съвкупност
от споразумения и съгласувани практики на пазара за конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни през периода
от януари 1990 г. до септември 2001 г., що се отнася до Amann.
Съгласно член 2, първа алинея от обжалваното решение се налагат следните глоби:
а)      за картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП:
–        на солидарно отговорните жалбоподатели: 4,888 милиона евро,
–        на Coats: 0,65 милиона евро,
–        на Oxley: 1,271 милиона евро,
–        на солидарно отговорните Barbour и Hicking Pentecost plc: 0,715 милиона евро,
б)      за картела на пазара на конците за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни, по-специално на:
–        Coats: 15,05 милиона евро,
–        Amann: 13,09 милиона евро,
–        BST: 0,979 милиона евро,
–        Gütermann: 4,021 милиона евро,
–        Zwicky: 0,174 милиона евро.

Производство и искания на страните
Жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд на 22 декември 2005 г.
Тъй като съставите в Общия съд са променени, съдията докладчик е включен в пети състав, на който настоящото дело съответно
е разпределено.
Жалбоподателите молят Общия съд:
–        да отмени обжалваното решение в частта, в която ги засяга,
–        при условията на евентуалност да намали по подходящ начин размера на глобата,
–        да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
Комисията моли Общия съд:
–        да отхвърли жалбата,
–        да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.

От правна страна
На първо място, жалбоподателите изтъкват правно основание, целящо отмяната на обжалваното решение, изведено от нарушението
на член 7, параграф 1, първо изречение от Регламент (ЕО) № 1/2003 на Съвета от 16 декември 2002 година относно изпълнението
на правилата за конкуренция, предвидени в членове 81 [ЕО] и 82 [ЕО] (OВ L 1, 2003 г., стр. 1; Специално издание на български
език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 167).
На второ място, жалбоподателите се позовават на поредица правни основания, насочени към отмяна на глобата. От една страна,
те упрекват Комисията, че им е наложила глоба, чийто размер превишава тавана от 10 % от техния оборот. От друга страна, жалбоподателите
се позовават на седем правни основания, изведени съответно от нарушение на принципа на равно третиране и на пропорционалност
при налагането на глобата, от погрешното определяне на началния размер на глобата, наложена за картела относно конците за
промишлени нужди, от погрешното изчисляване на продължителността на нарушението на пазара на конците за промишлени нужди,
от неотчитането на някои смекчаващи обстоятелства, свързани с нарушението на пазара на конците за промишлени нужди, от погрешното
изчисляване на началния и на основния размер на глобата, наложена за нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната
промишленост, от неотчитането на обстоятелството, че картелът относно конците за производители от автомобилната промишленост
не е приведен в действие, и от нарушението на правото на изслушване и на правото на защита.
А
–       По посоченото от жалбоподателите правно основание за отмяна на обжалваното решение, изведено от нарушението на член 7, параграф 1,
първо изречение от Регламент №°1/2003
1.
Доводи на страните
Жалбоподателите поддържат, че нарушенията, в които се упрекват, представляват едно и също нарушение по смисъла на член 7,
параграф 1, първо изречение от Регламент №°1/2003 с мотива, че пазарите на конци за производители от автомобилната промишленост
и на конците за промишлени нужди не представляват отделни продуктови или географски пазари, че съществува общ субективен елемент
между тези картели, и че използваните от Комисията критерии, за да констатира, че не е налице едно и също нарушение, не са
приемливи.
Първо, що се отнася до съществуването на единен продуктов пазар, жалбоподателите оспорват да са потвърждавали изрично, че
конците за облекла и конците за производителите от автомобилната промишленост се отнасят към два отделни пазара. Всъщност
отговорът на Amann на искането за информация, който квалифицирал като световен пазара на конци за производители от автомобилната
промишленост, не съдържал по никакъв начин признание на твърдението за автономния характер на последния пазар. Още повече,
след като предоставил разчети за шест различни сегмента на конците, Amann не е било в състояние да направи това за сегмента
на конците за автомобилния сектор.
Според жалбоподателите и от изявленията на други оператори като Coats и Gütermann не можело да се направи извод за съществуването
на разграничение между пазара на конци за производители от автомобилната промишленост и пазара на конци за промишлени нужди.
Гледната точка на жалбоподателите относно единния характер на пазара се подкрепяла от представянето на продуктите, направено
от всички предприятия. Такъв по-специално бил случаят на извършеното от Gütermann, Amann и Coats сегментиране. От него следвало,
че е възможно използването на едни и същи конци в няколко бранша.
Наличието на по-строги стандарти в спецификациите, изисквани от големите клиенти от автомобилния сектор, също не обосновавало
разграничаването между конците за промишлени нужди и конците за производителите от автомобилната промишленост. Всъщност конците
като общо правило били произвеждани съобразно изискванията на автомобилната промишленост и доставяни в това качество на големите
клиенти от други промишлени сектори. Производството на два вида конци с различно качество впрочем не било защитимо от икономическа
гледна точка. Така техническите характеристики на конците за производители от автомобилната промишленост по съществото си
били идентични с техническите характеристики на конците за промишлени нужди. Следователно те били взаимозаменяеми, като тяхното
търгуване впрочем се извършвало не в зависимост от клиентите, а от продуктите.
Второ, жалбоподателите упрекват Комисията, че не е разгледала въпроса дали различните нарушения, в които се упрекват, са свързани
помежду си чрез общ субективен елемент, и дали по такъв начин са представлявали едно и също нарушение. Самата Комисия констатирала,
че всички нарушения имали за цел да деформират нормалното повишение на цените в съответния пазар.
Фактът, че се отнася до споразумения за цените и че приетите за съответните региони решения на практика са идентични, подкрепял
тезата за единния характер на констатираните нарушения. Жалбоподателите добавят, че в повечето държави членки субективният
елемент бил определящият критерий, за да се установи дали е налице едно и също нарушение.
Те изтъкват също, че предвид средния размер на повечето разглеждани предприятия техните управителни органи и съдружници неминуемо
е трябвало да знаят за различните нарушения. Те уточняват, доколкото се отнася до тях, че субективният елемент произтича освен
това от липсата на разделение на вътрешните правомощия в областта на търгуването с конци за промишлени нужди и с конци за
производители от автомобилната промишленост.
По-нататък те по същество изтъкват несъгласуваността в подхода на Комисията, която изхожда от принципа за едно и също нарушение
за последователните нарушения, извършени в рамките на всеки картел, а след това не продължава по същия начин за картелите
между тях самите. В това отношение в съображения 266—270 от обжалваното решение се съдържали няколко противоречия, които доказвали,
че тезата на Комисията относно съществуването на отделни нарушения не е защитима.
Трето, жалбоподателите оспорват приложените от Комисията критерии, за да се определи дали съществува или липсва едно и също
нарушение.
На първо място, те поддържат, че тези критерии са неприемливи. В това отношение те изтъкват, че на самата Комисия ѝ липсва
яснота при употребата на критериите за определяне дали съществува едно и също нарушение, защото тя обосновава съществуването
на две отделни нарушения, като се позовава на различни участници, на друг начин на функциониране и на липсата на цялостна
координация и след това се основава на разликата в съответните пазари, като същевременно след това декларира, че споразуменията
относно Бенелюкс и скандинавските страни трябва да бъдат разглеждани заедно, тъй като са свързани чрез една организация, един
начин на функциониране и идентични участници. По този начин жалбоподателите установяват, че критерият за цялостна координация
вече не играе никаква роля за признаването на едно и също нарушение в Бенелюкс и скандинавските страни.
От друга страна, те считат, че критерият за разграничаване на продуктовия пазар в случаите на свързани продукти е без значение.
Всъщност използването на този критерий освен в очевидните случаи, в които продуктите изобщо не попадат в същия пазар, щяло
да предостави на Комисията почти неконтролируема свобода на преценка в рамките на санкционирането на нарушенията на правото
в областта на конкуренцията. Критерият относно липсата на идентичност на участниците също бил без значение. Жалбоподателите
всъщност подчертават, че въпросът кой представлява участващите предприятия няма значение, тъй като за участието отговаря съответното
предприятие.
На второ място, Amann и Cousin поддържат, че прилагането на тези критерии при всяко положение е трябвало да доведат Комисията
до извода, че съществува едно и също нарушение.
От една страна, те се позовават на факта, че Комисията не можела надлежно да обоснове съществуването на отделни нарушения,
основавайки се на липсата на координация между картелите, след като самата тя подчертава, възпроизвеждайки в това отношение
изявленията на Coats, че поради ограничените по-скоро по страни продуктови пазари, не е необходимо да се извършва координация
между съответните региони. По същия начин опитът на Комисията да прокара разграничение между координацията на географските
пазари и координацията на отделните продуктови пазари бил без значение, тъй като в случая на различни географски пазари координация
между отделните продуктови пазари би била безсмислена. Ето защо жалбоподателите изтъкват, че трябва да се разгледа съответното
поведение, като признават, че срещите, посветени на различните региони, се включвали в цялостен план, одобрен от съответните
им ръководства, потвърден от документи, показващи чести контакти между представителите на Coats и на Amann, чийто предмет
били „висши стратегически“ въпроси в Европа. Такива документи свидетелствали за съществуването на общ субективен елемент.
Жалбоподателите упрекват в това отношение Комисията, че не е анализирала въпроса дали този вид контакт не е съществувал и
между Coats и други конкуренти.
От друга страна, нямало определяща разлика на ниво участници в споразуменията и тяхната организация. В това отношение жалбоподателите
посочват, че съгласно съдебната практика едно и също нарушение в правния смисъл на термина не може да се изключи единствено
поради факта че всяко предприятие участва в нарушението под присъщи за него форми, като по този начин дадено предприятие може
да е участвало в един и същ картел, без да е участвало във всичките му съставни елементи.
В светлината на тези съображения жалбоподателите изтъкват, че само три предприятия са участвали в само едно споразумение,
като всички останали били включени в поне две споразумения, което представлява припокриване на ниво участници — факт в полза
на съществуването на едно и също нарушение. По-нататък, сравнението между срещите относно картела на пазара на конци за промишлени
нужди и срещите относно картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост по никакъв начин нямало
да подкрепи тезата за съществуването на отделни нарушения. И в двата случая срещите били проведени извънредно.
Комисията отхвърля тези доводи.
2.
Съображения на Общия съд
а) По разграничението на продуктовия и географския пазар
От обжалваното решение е видно, че Комисията счита, че поради неговата специфичност пазарът на конци за производители от автомобилната
промишленост е трябвало да се разграничава от пазара на конци за промишлени нужди, както от гледна точка на продуктите, така
и от географска гледна точка (вж. точки 12—16 и 18—20 по-горе).
В самото начало е необходимо да се отбележи, че определянето на разглеждания пазар, доколкото предполага комплексни икономически
преценки от страна на Комисията, може да бъде предмет единствено на ограничен контрол от страна на общностния съд (вж. в този
смисъл Решение на Общия съд от 30 март 2000 г. по дело Kish Glass/Комисия, T‑65/96, Recueil, стр. II‑1885, точка 64 и Решение
на Общия съд от 6 юни 2002 г. по дело Airtours/Комисия, T‑342/99, Recueil, стр. II‑2585, точка 26). Последният обаче не може
да не упражни контрол върху тълкуването от Комисията на данни от икономическо естество. В това отношение той трябва да провери
дали Комисията е основала преценката си на всички точни, достоверни и съгласувани доказателства, които трябва да бъдат взети
предвид, за да се прецени дадена сложна ситуация, и които подкрепят изведените от тях заключения (вж. Решение от 17 септември
2007 г. по дело Microsoft/Комисия, T‑201/04, Сборник, стр. II‑3601, точка 482).
По-нататък следва да се напомни, че пазарът, който трябва да се вземе предвид, включва всички продукти, които в зависимост
от характеристиките си са в състояние в голяма степен да задоволят постоянни нужди и са малко взаимозаменяеми с други продукти
(Решение на Съда от 9 ноември 1983 г. по дело Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Комисия, 322/81, Recueil, стр. 3461,
точка 37). Съдът е постановил по-специално, че понятието за продуктов пазар предполага, че между продуктите, които го съставляват,
може да съществува ефективна конкуренция, което изисква достатъчна степен на взаимозаменяемост между всички продукти, които
са част от един и същ пазар (Решение на Съда от 13 февруари 1979 г. по дело Hoffmann-La Roche/Комисия, 85/76, Recueil, стр. 461,
точка 28).
Що се отнася до взаимозаменяемостта, тя се преценява в зависимост от съвкупността от косвени доказателства като присъщите
характеристики на продуктите, условията на конкуренция и структурата на търсенето и предлагането на пазара (Решение по дело
Nederlandsche Banden-Industrie-Michelin/Комисия, точка 55 по-горе, точка 37).
Ако от икономическа гледна точка заменяемостта при търсенето е най-непосредственият и най-ефикасен критерий от гледна точка
на доставчиците на даден продукт (Решение на Общия съд от 4 юли 2006 г. по дело easyJet/Комисия, T‑177/04, Recueil, стр. II‑1931,
точка 99), заменяемостта при предлагането може също да бъде взета предвид при определянето на пазарите в ситуациите, при които
последиците от нея са еквивалентни на тези от заменяемостта при търсенето по отношение на тяхната непосредственост и ефикасност.
Така критерият за заменяемостта при предлагането предполага производителите да могат чрез обикновено приспособяване да се
представят на пазара достатъчно силно, така че да представляват сериозна противотежест на производителите, които вече са на
пазара (Решение на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container Line и др./Комисия, T‑191/98, T‑212/98—T‑214/98,
Recueil, стр. II‑3275, точка 829).
Във връзка със самите продукти следва да се изтъкне, че последните могат да представляват отделен пазар, когато се индивидуализират
чрез специфични характеристики на производство, които ги правят специално пригодени за това предназначение или когато се индивидуализират
вследствие на използването им (Решение на Съда от 21 февруари 1973 г. по дело Europemballage и Continental Can/Комисия, 6/72,
Recueil, стр. 215, точка 33).
Накрая, трябва да се припомни, че Комисията е приела Известие относно определянето на съответния пазар по смисъла на общностното
право на конкуренция (ОВ C 372, 1997 г., стр. 5; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 3, стр. 60, наричано
по-нататък „Известие относно определянето на пазара“), в което тя уточнява критериите за преценка за установяването на релевантния
продуктов пазар и за разграничаването на съответния географски пазар. Съответният продуктов пазар е определен в известието
като пазар, който „обхваща всички продукти и/или услуги, които се считат за взаимозаменяеми или заместващи от потребителя
поради характеристиките на продуктите, техните цени и целта на тяхната определена употреба“. Що се отнася до географския пазар,
той е определен като пазар, който „обхваща територия, в която съответните предприятия участват в [предлагането] на продукти
или услуги, където условията на конкуренция са достатъчно хомогенни и която може да се разграничи от съседните пространства
поради това, че условията на конкуренция се различават значително в това пространство“. Поради това съответният пазар, в рамките
на който се прави преценка на определен случай, засягащ конкуренцията, се установява от комбинацията между продуктовия и географския
пазар.
В светлината на тези съображения следва да се разгледа основателността на заключенията на Комисията, съдържащи се в съображения
14 и 22 от обжалваното решение, относно съществуването на два отделни продуктови и географски пазара, а именно този на конците
за производители от автомобилната промишленост в ЕИП, от една страна, и този на конците за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските
страни, от друга страна. За да направи това, Комисията преценява заменяемостта на продуктите, от една страна, при търсенето,
и от друга страна, при предлагането.
Първо, що се отнася до заменяемостта при търсенето, обжалваното решение съдържа редица данни, които доказват, че тя не съществува.
На първо място, от съображения 14 и 22 от обжалваното решение е видно, че търсенето в автомобилната промишленост е от големи
клиенти и че те са много по-малобройни отколкото другите предприятия — клиенти на пазара на конците за промишлени нужди. Тази
констатация не е била поставена под въпрос от жалбоподателите. В съдебното заседание те потвърждават, че клиентите от автомобилния
сектор са най-силни предвид много големите количества, които закупуват.
На второ място, от горепосочените съображения на обжалваното решение следва, че клиентите от автомобилния сектор закупуват
конци за своите производствени бази, разположени в различни страни, и така изискват еднакъв продукт във всяка от тези страни.
Тази нужда от еднаквост, която впрочем не се оспорва от жалбоподателите, е напълно обяснима от икономическа гледна точка.
Всъщност разумно е да се приеме, че приспособяването на производствените машини към вида използвани конци е свързано с разходи.
Затова производителите в автомобилния сектор се стремят да намалят тези разходи, като закупят големи количества от даден вид
много специални конци и приспособят спрямо тях само веднъж своите производствени машини, намиращи се в различни страни.
На трето място, от съображения 14 и 22 от обжалваното решение следва, че конците за производители от автомобилната промишленост
трябва да отговарят на особено строги, специфични за този сектор стандарти, и че тяхната проследимост е основен фактор за
постигане на качество на продуктите и за реализиране на отговорност за вреди, причинени от продукти. Тази констатация е потвърдена
от жалбоподателите както в жалбата, така и в съдебното заседание.
Всъщност жалбоподателите се съгласяват, че като цяло клиентите вземат решение за необходимите за тяхното производство конци
и следователно избират продукта, който съответства на техните потребителски нужди. По специално, що се отнася до клиентите
от автомобилния сектор, жалбоподателите признават, че последните изискват закупените конци да отговарят най-малкото на стандарт
ISO 9002. Те дори уточняват в съдебното заседание, че за автомобилната промишленост съществуват специфични характеристики,
наречени „TS950“, и че те вземат предвид тези елементи при производството.
Впрочем жалбоподателите описват процедурата на сертифициране на конците от клиентите от автомобилния сектор. Най-напред жалбоподателите
разработват вид конци, които отговарят поне на стандарт ISO 9002. След това тези конци се тестват от автомобилния производител,
който желае да ги използва за своето производство, и накрая последният ги сертифицира, ако тестът се окаже убедителен.
С оглед на тези съображения следва да се приеме, че специфичните конци, избрани от автомобилната промишленост, не могат да
бъдат заместени от други конци за промишлени нужди. Фактът, че този вид конци се продават на други клиенти извън автомобилната
промишленост, е без значение в това отношение. Всъщност, за разлика от другите евентуални купувачи на този продукт, предприятията
от автомобилния сектор купуват само конците, за които са присъщи специфични качества, и които са били сертифицирани от посочените
предприятия поради тези особени качества. При това положение жалбоподателите не могат основателно да поддържат, че съществува
заменяемост от гледна точка на търсенето.
Декларациите на Coats в отговор на искането за информация на Комисията също потвърждават липсата на заменяемост от гледна
точка на търсенето. Всъщност Coats подчертава, че някои клиенти от сектора на конфекцията използват конци за бродерия, също
както някои клиенти от сектора на бродериите използват конци за конфекция. За сметка на това за клиентите от автомобилния
сектор не е било посочено наличието на подобна заменяемост при търсенето.
Второ, макар Комисията да е счела, че от гледна точка на предлагането конците за промишлени нужди могат да се разглеждат като
единен продуктов пазар поради липсата на стриктно съответствие между крайното потребление и вида влакна и/или структурата
на конците и сходството или взаимозаменяемостта на производствените процеси на посочените конци, въпреки това тя стига до
извода, че това не е така за конците за производители от автомобилната промишленост.
За да стигне до това заключение, Комисията се основава на спецификите на конците за производители от автомобилната промишленост,
на необходимостта за осигуряване на стандартизирано предлагане и на способността да се отговори на поръчките на големите клиенти
от този сектор. Тя се позовава и на факта, че географският пазар на конците за производители от автомобилната промишленост
обхваща цялата територия на ЕИП, за разлика от пазара на конците за промишлени нужди, който има само регионален характер.
С оглед на тези елементи тя счита, че само няколко предприятия биха могли да отговорят на този вид търсене (вж. съображение 22
от обжалваното решение).
На първо място, съгласно параграф 20 от Известието относно определянето на пазара, за да има заменяемост при предлагането,
доставчиците трябва да могат да променят производството към съответните продукти и да ги продават в краткосрочен план без
значителни допълнителни разходи или рискове в отговор на малки, но постоянни промени в съответните цени. На следващо място,
в параграф 21 от Известието относно определянето на пазара Комисията подчертава, че подобна заменяемост съществува обикновено
в случаите, в които предприятията предлагат на пазара широк спектър по отношение на качеството или разновидности на даден
продукт, и че дори ако за определен краен потребител или група потребители продуктите с различно качество не са заменяеми,
последните ще бъдат групирани в един продуктов пазар. Конците за промишлени нужди отговарят на пръв поглед на вида продукт,
посочен в параграф 21 от Известието относно определянето на пазара.
На последно място, в параграфи 22 и 23 от Известието относно определянето на пазара Комисията потвърждава с конкретни примери,
че съответните доставчици трябва да бъдат в състояние да предлагат и продават тези продукти с различно качество веднага и
без значително увеличение на разходите и че не трябва да съществуват особени трудности при дистрибуцията.
В светлината на тези съображения следва да се определи дали Комисията е преценила правилно критерия за заменяемост от гледна
точка на предлагането.
На първо място, както бе отбелязано в точка 63 и сл. по-горе, производителите на конци за автомобилната промишленост трябва
да приспособяват своите производствени машини, така че произведените конци да отговарят на специфичните стандарти.
На второ място, не са убедителни съображенията на жалбоподателите относно незначителните производствени разходи на конци за
производителите от автомобилната промишленост. Всъщност жалбоподателите без съмнение изтъкват не само че конците по правило
били произведени в съответствие с изискванията на автомобилната промишленост и доставени в това качество на клиенти от други
промишлени сектори, но и че разходите за настройка на поточната линия биха били много по-високи, ако е трябвало да се произвежда
продукт единствено за автомобилния сектор и след това да се променя поточната линия и да се приспособява за производството
на продукти за други промишлени сектори.
Това не променя факта, че ако по причини, свързани с рационализация на производството, дружество, което вече е представено
на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост, произвежда основно конци, които отговарят на по-високи
стандарти независимо от предназначението на продукта, то действа така единствено защото е представено на автомобилния пазар,
поради високите разходи, свързани с производството в съответствие със специфичните стандарти за конците за автомобилната промишленост.
С други думи дружество, което произвежда основно конци за конфекция или конци за бродерия, не би имало никакъв интерес да
произвежда специални конци за автомобилния сектор единствено поради това, че би могло да продава тези конци на евентуални
клиенти от автомобилния сектор.
Така твърдението на жалбоподателите, съгласно което разходите за производство на конци за автомобилната промишленост са толкова
ниски, че те винаги се произвеждат в съответствие с по-висок стандарт за спецификация, не е доказано, що се отнася до производителите
на конци за промишлени нужди.
На трето място, ясната разлика между двата пазара в географски план не е поставена под въпрос от жалбоподателите в хода на
административното производство. В отговор на искането за информация на Комисията Amann дори квалифицира като световен пазара
на конци за производители от автомобилната промишленост. Coats също изтъква, че специфичните характеристики на посочения пазар
го поставят в рамките на „регионалните“ и „глобалните“ доставчици, като последните термини трябва да се разбират в контекста
на отговора като „обхващащ цялата територия на ЕИП“ и „световен“.
Така заменяемостта от гледна точка на предлагането предполагала, че по-голямата част от производителите на конци са в състояние
да произвеждат в голямо количество специфични и еднакви конци за всеки клиент от сектора на автомобилната промишленост и да
ги разпространяват в кратък срок в цялото ЕИП. С оглед на изложените съображения подобна теза е трудно защитима.
Следователно Комисията не допуска никаква явна грешка в преценката, като стига до извода, че от гледна точка на предлагането
съществуват два отделни продуктови и географски пазари.
В това отношение следва да се уточни, че Комисията правилно е преценила и тълкувала отговорите на жалбоподателите и на другите
засегнати предприятия, въз основа на които е достигнала до извода, че съществуват два отделни продуктови пазари.
Най-напред Комисията поставя на жалбоподателите въпроса дали шивашките конци за промишлени нужди, конците за бродиране за
промишлени нужди, специалните конци за промишлени нужди и конците за домакински нужди представляват различни продуктови пазари
от сектора на конците. Комисията представя и таблица, чиято цел е да определи релевантните географски пазари за всяка категория
от горепосочените конци, като същевременно предвижда специална рубрика „Автомобилни конци“. Тя уточнява, че последната категория
е включена в специалните конци за промишлени нужди, но подчертава, че желае да разбере становището на Amann и Cousin относно
релевантния географски пазар за този вид конци.
В отговор на посочените искания за информация Amann изтъква, че извършеното от Комисията подробно разделение е правилно поради
това, че „съществуват продуктови спецификации и специфични клиентски нужди, които по-специално в областта на производството
на облекло ясно се разграничават от спецификациите и нуждите в двата други сектора по отношение на цветовото разнообразие
и пр.“ Cousin от своя страна също отбелязва своето пълно съгласие с представеното от Комисията сегментиране. То обаче уточнява
голямата трудност при оценяването на пазарите, преди всичко що се отнася до специални конци предвид много голямото разнообразие
в съответните начини на употреба, подчертавайки, че е преброило повече от 80 дейности, в които се използват.
По този начин жалбоподателите без съмнение изрично приемат, че пазарът на специалните конци представлява отделен продуктов
пазар, но обратно на твърдяното от Комисията в нейните писмени становища, те не признават изрично, че самият пазар на конци
за производители от автомобилната промишленост, включен в пазара на специалните конци, е отделен продуктов пазар.
Gütermann също потвърждава предложеното от Комисията подразделяне, но не се произнася изрично относно пазара на конци за производители
от автомобилната промишленост. Що се отнася до Coats, то отговаря на въпроса за обособяването на пазарите съобразно продуктите,
че не смята разликите между продуктите за достатъчни, за да се направи извод, че съществуват три отделни пазара, като същевременно
признава специфичните характеристики на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост, както е посочено в
точка 78 по-горе. Единствено Oxley пряко потвърждава и обосновава отделния характер на пазара на конци за производители от
автомобилната промишленост.
Макар, що се отнася до наличието на отделен пазар на конци за производители от автомобилната промишленост, тълкуването на
тези елементи да не е толкова очевидно, колкото твърди Комисията, това не променя факта, че тези изводи не са опорочени от
никаква явна грешка в преценката, нито от каквото и да е изопачаване на факти.
Тези изводи впрочем се потвърждават от други косвени доказателства като например уебсайтовете на предприятията, които по принцип
имат отделна рубрика за конците за производители от автомобилната промишленост. Също така всички тези предприятия притежават
марки за конци, създадени специално за този сектор.
От всичко гореизложено следва, че Комисията не е допуснала явна грешка в преценката, като е приела, че в случая пазарът на
конци за производители от автомобилната промишленост и пазарът на конци за промишлени нужди са различни.
б) По твърдяното съществуване на „общ план“
Най-напред следва да се припомни, че понятието за едно и също нарушение се отнася до положение, при което няколко предприятия
са участвали в нарушение, което съставлява продължаващо поведение и преследва единствената икономическа цел да наруши конкуренцията,
или самостоятелни нарушения, свързани помежду си от еднаква цел (една и съща цел на съвкупността от елементите) и едни и същи
субекти (едни и същи предприятия, съзнателно участващи в постигането на общата цел) (Решение на Общия съд от 8 юли 2008 г.
по дело BPB/Комисия, T‑53/03, Сборник, стр. II‑1333, точка 257).
По-нататък следва да се отбележи, че нарушението на член 81, параграф 1 ЕО може да бъде резултат не само от изолирано действие,
а и от поредица действия или пък от продължаващо поведение. Това тълкуване не би могло да бъде оспорено с довода, че един
или няколко елемента от тази поредица действия или от това продължаващо поведение биха могли да съставляват сами по себе си
и взети поотделно нарушение на посочената разпоредба. Когато различните действия се вписват в „общ план“, тъй като имат еднаква
цел да нарушат конкуренцията в рамките на общия пазар, Комисията е в правото си да счита, че отговорността за тези действия
е в зависимост от участието в нарушението, разглеждано в неговата цялост (Решение на Съда от 7 януари 2004 г. по дело Aalborg
Portland и др./Комисия, C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P, Recueil, стр. I‑123, точка 258).
По-нататък, според постоянната съдебна практика понятието за едно и също нарушение може да се свърже с правната квалификация
на антиконкурентно поведение, състоящо се от споразумения, съгласувани практики и от решения на сдружения на предприятия (вж.
в този смисъл Решение на Общия съд от 20 април 1999 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, T‑305/94—T‑307/94,
T‑313/94—T‑316/94, T‑318/94, T‑325/94, T‑328/94, T‑329/94 и T‑335/94, Recueil, стр. II‑931, точки 696—698, Решение на Общия
съд от 20 март 2002 г. по дело HFB и др./Комисия, T‑9/99, Recueil, стр. II‑1487, точка 186 и Решение на Общия съд от 12 декември
2007 г. по дело BASF/Комисия, T‑101/05 и T‑111/05, Сборник, стр. II‑4949, точка 159).
Важно е също да се уточни, че понятието за единна цел не би могло да се определи чрез общото позоваване на нарушаване на конкуренцията
на засегнатия от нарушението пазар, тъй като в качеството на предмет или последица накърняването на конкуренцията представлява
неразделен елемент от всяко поведение, попадащо в приложното поле на член 81, параграф 1 ЕО. Такова определение на понятието
за единна цел би рискувало да лиши понятието за едно и също продължавано нарушение от част от неговия смисъл, доколкото то
би довело до това няколко забранени с член 81, параграф 1 ЕО вида поведение, засягащи даден икономически сектор, системно
да бъдат квалифицирани като елементи от фактическия състав на едно и също нарушение. Така, за да бъдат квалифицирани различни
деяния като едно и също продължавано нарушение, следва да се провери дали между тях има връзка на взаимно допълване, в смисъл
че всяко от тях е предназначено да противостои на една или повече последици от нормалното развитие на конкуренцията, и посредством
взаимодействие допринасят за осъществяването на всички антиконкурентни последици, желани от техните автори в рамките на цялостен
план, насочен към постигане на единна цел. В това отношение следва да се отчита всяко обстоятелство, с което може да се установи
или оспори споменатата връзка, какъвто е периодът на прилагане, съдържанието (включително използваните методи) и съответно
целта на различните въпросни деяния (вж. в този смисъл Решение по дело BASF/Комисия, точка 91 по-горе, точки 179—181).
Следователно по обективни причини Комисията може да започне отделни производства, да установи няколко отделни нарушения и
да наложи няколко отделни глоби (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 15 юни 2005 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия,
T‑71/03, T‑74/03, T‑87/03 и T‑91/03, непубликувано в Recueil, наричано по-нататък „Решение Tokai II“, точка 124).
Накрая следва да се отбележи, че квалифицирането на определени незаконни деяния като деяния, представляващи едно и също нарушение,
или като множество нарушения по принцип засяга санкцията, която може да се наложи. Всъщност констатацията за множество нарушения
може да доведе до налагането на няколко отделни глоби, всеки път в границите, определени в член 15, параграф 2 от Регламент
№ 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 (Решение по дело BASF/Комисия, точка 91 по-горе, точка 158).
В светлината на тези съображения следва да се прецени дали съществува „общ план“.
Още на този етап следва да се отбележи, че жалбоподателите поддържат принципно, че в случая общият субективен елемент се състои
във факта, че всички нарушения са целели да деформират нормалното повишение на цените. Впрочем подобна цел да се изкриви процесът
на изменение на цените е присъща на всеки ценови картел и не би могла сама по себе си да докаже, че е налице общ субективен
елемент. В това отношение, обратно на твърденията на жалбоподателите, Комисията по никакъв начин не е изходила от принципа
за съществуването на връзка между нарушенията в обжалваното решение. Всъщност в съображение 269 от последното тя само споменава
единната противоконкурентна цел и единната икономическа цел, състояща се в изкривяване на нормалния процес на повишаване на
цените, която е присъща на този вид картел, като същевременно подчертава факта, че тези цели се преследват от всяко от трите
различни нарушения.
След това, за да отрече съществуването на едно и също нарушение, извън обстоятелството, че пазарът на конци за производители
от автомобилната промишленост и пазарът на конци за промишлени нужди са отделни, както впрочем бе отбелязано в точки 53—88
по-горе, Комисията се основава главно на липсата на идентичност между повечето участници, включени в картелите, и върху липсата
на глобална координация между тях. Жалбоподателите не са могли да поставят под въпрос тези критерии и следователно не са доказали
съществуването на „тясна връзка“ между различните антиконкурентни деяния.
Що се отнася, на първо място, до критерия относно липсата на идентичност на участниците, в съображения 96 и 216 от обжалваното
решение Комисията изброява участниците в картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост и в картела
на пазара на конци за промишлени нужди. На следващо място, в съображение 265, буква a) от обжалваното решение тя приема, че
повечето предприятия са участвали само в един картел, защото не упражнявали дейност в пазарите, обхванати от другия картел.
Необходимо е да се установи, че от десетте предприятия, участвали в един и/или в друг от тези картели, само три са били включени
в двата картела. Всъщност Ackermann Nähgarne GmbH & Co, Bieze Stork BV, BST, Cousin, Gütermann, Zwicky и Oxley са участвали
само в един от тях. Единствено Coats, Barbour (до придобиването му от Coats) и Amann са участвали в два картела. Единствено
участието на тези три предприятия в два картела не би могло да представлява само по себе си косвено доказателство, че съществува
обща стратегия (вж. в този смисъл Решение по дело Tokai II, точка 93 по-горе, точка 120). Освен това следва да се подчертае,
че освен в случая на Barbour, представителите на предприятията, присъствали на срещите, организирани в рамките на картела
на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост и на картела на пазара на конци за промишлени нужди, не
са били едни и същи през периода на припокриване на тези два картела (1998—2000 г.).
Следователно констатацията на Комисията в съображение 265, буква a) от обжалваното решение не е опорочена от никаква явна
грешка в преценката.
На второ място, съдържанието на картелите също не би могло да послужи за обосновка на тезата, че съществува цялостен план.
Всъщност от обжалваното решение е видно, че съответното съдържание на картела на пазара на конци за производители от автомобилната
промишленост и на картела на пазара на конци за промишлени нужди ясно се разграничават в това отношение.
Що се отнася до картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост, съображения 215, 220, 223, 224,
226, 228—230, 233—236 и 238 от обжалваното решение показват, от една страна, че разменената между участниците в картела информация
се отнасяла за цените, прилагани към някои клиенти, и от друга страна, че сключените споразумения се състояли в определяне
на минимални целеви цени за основните продукти, продавани на клиентите от автомобилния сектор, на два вида целеви цени, съответно
за съществуващите клиенти и за новите клиенти, и на минимални целеви цени за някои клиенти, посочени в обменената информация.
Участниците се договорили и да избягват да се конкурират чрез подбиване на цените, за да осигурят предимство на основния доставчик.
Що се отнася до картела на пазара на конци за промишлени нужди, от съображения 99—153 от обжалваното решение е видно, че от
една страна, обменената информация засяга ценоразписите и отстъпките, прилагането на увеличенията в каталожните цени, намаляването
на отстъпките и увеличаването на специалните цени за някои клиенти, и че от друга страна, участниците са се договорили за
бъдещите ценоразписи, за намаляването на отстъпките и за увеличаването на специалните цени за някои клиенти и са се споразумели
да не се конкурират чрез подбиване на цените, за да осигурят предимство на основния доставчик.
Горепосочените съображения от обжалваното решение потвърждават, че съществува ясна разлика между двата картела, що се отнася
до съдържанието им. Наличието на една или друга прилика между тези два картела, като например споразуменията да избягват да
се конкурират чрез подбиване на цените, за да осигурят предимство на основния доставчик, не би могло само по себе си да постави
под въпрос тази констатация.
На трето място, начините на функциониране на всеки от двата картела в голяма степен се различават. Всъщност, както Комисията
отбелязва в съображение 218 от обжалваното решение, картелът на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост
е организиран по доста гъвкав начин, посредством извънредни малки срещи, допълвани от чести двустранни контакти. Съображения
96—99 и 149—153 от обжалваното решение показват, че в рамките на картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс
и скандинавските страни срещи се провеждат поне веднъж годишно и че те се подразделят на две части, а именно заседание, посветено
на пазара в скандинавските страни и заседание за пазара в Бенелюкс. От съображенията е видно и че има периодични двустранни
контакти.
В светлината на тези данни Комисията не е допуснала никаква явна грешка в преценката, като е стигнала до извода, в съображения
265—267 от обжалваното решение, че картелът на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост и картелът на
пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските страни трябва да бъдат разграничени един от друг, и че при
това положение те представляват две отделни нарушения.
В това отношение следва да се отбележи, че за разлика от картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост,
картелът на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и картелът на пазара на конци за промишлени нужди в скандинавските
страни, се разглеждат като едно нарушение поради това, че продуктите са били идентични, участниците в картела са били едни
и същи, съдържанието и начинът на функциониране на картела са били сходни, срещите са се провеждали в един и същи ден и че
участващите в тях предприятия са били представлявани от едни и същи лица.
Освен това е ирелевантен, от една страна, доводът, основан на липсата на разделение на правомощията между жалбоподателите
при търговията с конци за промишлени нужди и с конци за производители от автомобилната промишленост, и от друга страна, доводът,
основан на факта, че управляващите и съдружниците в участващите предприятия непременно е трябвало да знаят за съществуването
на различните картели. Тези доводи по никакъв начин не са доказателство за наличието на общ субективен елемент.
Следва също да се отхвърли доводът на жалбоподателите, че съществува цялостна координация, изведен от честите контакти между
представител на Coats и управителя на Amann. От преписката е видно, че тя не съдържа никакво изявление, което би могло да
се тълкува като индикация за цялостна координация. В съдебното заседание жалбоподателите признават, че не са могли да представят
на Общия съд конкретен документ, свидетелстващ за волята за цялостна координация между Amann и Coats.
Накрая погрешно е твърдението на жалбоподателите, че критерият за разграничаване на продуктовия пазар не може да представлява
приемлив критерий за преценка, тъй като би предоставил неконтролируема свобода на преценка на Комисията в случаите на свързани
продукти, за да заключат, че са налице две отделни нарушения. Всъщност, от една страна, посоченото право на преценка на Комисията
не е неограничено, а подлежи на контрол от Общия съд, както бе посочено в точка 54 по-горе. От друга страна, критерият, свързан
с продуктовите пазари, в конкретния случай е само един от критериите, въз основа на които е направен изводът за две отделни
нарушения.
С оглед на всички посочени съображения правното основание, изведено от нарушение на член 7, параграф 1, първо изречение от
Регламент № 1/2003, трябва да се отхвърли като необосновано.
Б
–     По правните основания, целящи намаляване на размера на глобата
1.
По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от неспазване на горната граница, предвидена в член 15, параграф 2
от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
а) Доводи на страните
Изтъкнатото от жалбоподателите правно основание съдържа три оплаквания.
В рамките на първото оплакване жалбоподателите изтъкват, че двете нарушения в действителност представляват едно и също нарушение
и следователно може да им бъде наложена само една глоба, като нейният размер не може да превишава тавана от 10 % от общия
оборот. Общият размер, получен в резултат на това събиране обаче, превишавал посочения таван и по този начин се нарушавали
член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
Те поддържат в това отношение, че е нарушен общностният конституционноправен принцип nulla poena sine lege. По същество те
критикуват факта, че Комисията може посредством разделяне на пазарите, в които са установени паралелни нарушения, да си отреди
неограничена свобода на действие за приемане на глоби, превишаващи тавана от 10 % от общия оборот. Те впрочем считат, че от
принципа на законност следва не само забрана за съда да налага наказания, които не са законоустановени, но и задължение за
законодателя да формулира точно и ясно текста на наказателноправните норми. Задължението за яснота се прилагало както към
съставните елементи на нормата, така и към нейните правни последици. Такива изисквания били в сила и за горепосочените разпоредби,
предвиждащи глоби за нарушения на правилата на конкуренцията.
Призовани да разяснят доводите си в съдебното заседание, жалбоподателите уточняват, че с тях те оспорват и законосъобразността
на самата норма и следователно, че повдигат възражение за незаконосъобразност на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и на
член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
Освен това те отхвърлят довода на Комисията относно нейното задължение да спазва принципа non bis in idem, тъй като този принцип
не предлага никаква гаранция, що се отнася до акуратността в признаването на едно или на няколко нарушения. Те поддържат по
същество, че проблемът е в предходния етап, т.е. при самото определяне дали съществуват едно или няколко нарушения.
Със своето второ оплакване жалбоподателите изтъкват, че Комисията може да налага една-единствена глоба за различни нарушения
в случай, че те имат за предмет един и същ вид деяния на различни пазари и че участниците са до голяма степен едни и същи
предприятия. Тези две условия били изпълнени в конкретния случай.
Жалбоподателите установяват, че Комисията се е отклонила от своята предходна практика без никакви мотиви. Те всъщност считат,
че при положение че Комисията се откаже от правомощието си да наложи само една глоба за няколко нарушения, тя е длъжна съобразно
общите принципи на европейското административно право да се мотивира защо не упражнява това правомощие. Следователно в конкретния
случай Комисията нарушила член 253 ЕО.
След това жалбоподателите сравняват обжалваното решение и решението на Комисията от 21 ноември 2001 година относно производство
по прилагане на член 81 [ЕО] и на член 53 от Споразумението за ЕИП (преписка COMP/E-1/37.512 — „Витамини“) (ОВ L 6, 2003 г.,
стр. 1, наричано по-нататък „решение по преписката „Витамини“). В него Комисията всъщност обединила глобите, наложени за различните
нарушения, само в една обща глоба и следователно счела за необходимо да спази тавана от 10 % от общия оборот. Както в Решението
по преписката „Витамини“ обаче картелите в настоящото дело били свързани в един и същ фактически и „пространствено-времеви“
контекст.
С третото си оплакване жалбоподателите изтъкват, че желаният от Комисията възпиращ ефект вече е бил постигнат при налагането
на глобата за нарушението, извършено на пазара на конци за промишлени нужди. При това положение Комисията била длъжна да го
вземе предвид при определянето на размера на глобата, санкционираща картела на конци за производители от автомобилната промишленост.
Комисията отхвърля тези доводи.
б) Съображения на Общия съд
Настоящото правно основание, изтъкнато от жалбоподателите, по същество съдържа три оплаквания, изведени, що се отнася до първото —
от нарушение на принципа nulla poena sine lege, второто — от задължението за налагане на една-единствена глоба за няколко
нарушения, и третото — от незачитане на законовите цели на санкцията.
По оплакването, изведено от нарушение на принципа nulla poena sine lege и по възражението за незаконосъобразност на член 15,
параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
Необходимо е първо да се разгледа възражението за незаконосъобразност на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23
от Регламент №°1/2003, повдигнато от жалбоподателите на три нива. На първо място, те по същество поддържат, че самото понятие
за нарушение, както е посочено в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, било
неясно. На второ място, те изтъкват, че понятието за едно и също продължавано нарушение също не било определено ясно и че
по такъв начин Комисията можела да влияе произволно на определянето на размера на глобата посредством разделяне на пазарите,
в които са установени паралелните нарушения. На трето място, те посочват, че и предвидените от същия този член санкции са
неясни.
Преди това е необходимо да се припомни, че според практиката на Съда принципът на законоустановеност на наказанията е следствие
на принципа на правна сигурност, който представлява общ принцип на общностното право и изисква по-специално всяка общностна
правна уредба, и в частност тази, която налага или позволява да се налагат санкции, да бъде ясна и точна, така че съответните
лица да могат да се запознаят по недвусмислен начин с правата и задълженията, които произтичат от нея, и да могат да действат
съобразно тях (вж. в този смисъл Решение на Съда от 9 юли 1981 г. по дело Gondrand Frères и Garancini, 169/80, Recueil, стр. 1931,
точка 17, Решение от 13 февруари 1996 г. по дело Van Es Douane Agenten, C‑143/93, Recueil, стр. I‑431, точка 27 и Решение
на Общия съд от 5 април 2006 г. по дело Degussa/Комисия, T‑279/02, Recueil, стр. II‑897, точка 66).
Този принцип, който е част от общите за държавите членки конституционни традиции и е закрепен в различни международни договори,
и по-специално в член 7 от Конвенцията за защита на правата на човека и основните свободи (наричана по-нататък „ЕКПЧ“), следва
да бъде спазван както във връзка с нормите с наказателен характер, така и във връзка със специфичните административни инструменти,
които налагат или позволяват да се налагат административни санкции (вж. в този смисъл Решение на Съда от 18 ноември 1987 г.
по дело Maizena и др., 137/85, Recueil, стр. 4587, точка 15). Той се прилага не само спрямо нормите, които установяват състава
на нарушението, но и спрямо тези, които определят последиците, произтичащи от тяхното нарушаване (вж. в този смисъл Решение
на Съда от 12 декември 1996 г. по дело X, C‑74/95 и C‑129/95, Recueil, стр. I‑6609, точка 25 и Решение по дело Degussa/Комисия,
точка 124 по-горе, точка 67).
В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 7, параграф 1 от ЕКПЧ:
„Никой не може да бъде осъден за действие или бездействие, което в момента на неговото извършване не е било определено като
престъпление според националното или международното право. Не може да бъде налагано наказание, по-тежко от това, което е било
предвидено за съответното престъпление в момента, когато то е било извършено“.
Според Европейския съд по правата на човека (наричан по-нататък „Съд по правата на човека“) от тази разпоредба следва, че
законът трябва да определя ясно нарушенията и наказанията, които се налагат за тях. Това условие е изпълнено, когато от текста
на съответната разпоредба и при нужда с помощта на тълкуването ѝ от съдилищата правният субект може да разбере кои действия
и бездействия ангажират наказателната му отговорност (вж. Съд по правата на човека, Решение Coëme и др. срещу Белгия от 22 юни
2000 г., Recueil des arrêts et décisions, 2000‑VII, § 145) (Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 69).
От практиката на Съда по правата на човека следва, че за да се изпълнят изискванията на член 7, параграф 1 от ЕКПЧ, не се
изисква разпоредбите, по силата на които са наложени тези санкции, да бъдат до такава степен точно формулирани, че последиците,
които могат да произтекат от нарушение на тези разпоредби, да бъдат предвидими с абсолютна сигурност (Решение по дело Degussa/Комисия,
точка 124 по-горе, точка 71).
Всъщност според практиката на Съда по правата на човека наличието на неопределени формулировки в разпоредбата не води задължително
до нарушение на член 7 от ЕКПЧ и обстоятелството, че даден закон предоставя право на преценка, само по себе си не противоречи
на изискването за предвидимост, при условие че обхватът и редът за упражняване на такова право са определени достатъчно ясно
предвид преследваната законна цел, за да предоставят на индивида адекватна защита срещу произвола (вж. Съд по правата на човека,
Решение Margareta и Roger Andersson срещу Швеция от 25 февруари 1992 г., серия A № 226, § 75). Във връзка с това освен за
самия текст Съдът по правата на човека държи сметка за въпроса дали използваните неопределени понятия са уточнени от постоянната
и публикувана съдебна практика (вж. Съд по правата на човека, Решение G. срещу Франция от 27 септември 1995 г., серия A № 325‑B,
§ 25) (Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 72).
Що се отнася до валидността на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 във връзка
с принципа на законоустановеност на наказанията, както е признат от общностния съд в съответствие с насоките, съдържащи се
в ЕКПЧ и конституционните традиции на държавите членки, е необходимо да се подчертае, противно на твърдяното от жалбоподателите,
че Комисията не разполага с неограничена свобода на преценка, на първо място, да констатира наличието на нарушения на правилата
на конкуренцията, на второ място, да определя дали различните противоправни деяния представляват едно и също непрекъснато
нарушение или няколко отделни нарушения, и на трето място, да определя глобите за тези нарушения.
На първо място, нарушенията на правилата на конкуренцията, за които Комисията в приложение на член 15, параграф 2 от Регламент
№ 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, може да налага глоби, са единствено нарушенията на член 81 ЕО или 82 ЕО.
Жалбоподателите обаче неправилно поддържат, че Комисията разполагала с неограничена свобода на преценка, за да констатира
такива нарушения. От една страна, е необходимо да се припомни, че преценката дали са налице условията за прилагането на членове
81 ЕО и 82 ЕО по принцип е предмет на цялостен контрол от общностния съд (вж. в този смисъл и по аналогия Решение на Съда
от 28 май 1998 г. по дело Deere/Комисия, C‑7/95 P, Recueil, стр. I‑3111, точка 34 и цитираната съдебна практика и Решение
на Общия съд от 8 юли 2008 г. по дело AC-Treuhand/Комисия, T‑99/04, Сборник, стр. II‑1501, точка 144). От друга страна, макар
да е вярно, че когато тази констатация налага комплексни икономически или технически преценки, съдебната практика признава
на Комисията определена свобода на преценка, тя в никакъв случай не е неограничена. Всъщност наличието на такава свобода на
преценка не означава, че Общият съд трябва да се въздържа да упражнява контрол върху тълкуването от Комисията на данни с такъв
характер. Общностният съд по-конкретно трябва не само да провери дали представените доказателства установяват действителното
положение и дали същите са достоверни и съгласувани, но и да провери дали тези доказателства включват всички релевантни данни,
които трябва да бъдат взети предвид, за да се направи преценка на дадена сложна ситуация, както и това дали те са от такъв
характер, че да подкрепят изведените от тях заключения (вж. в този смисъл Решение по дело Microsoft/Комисия, точка 54 по-горе,
точка 88 и цитираната съдебна практика).
Жалбоподателите впрочем не твърдят, че определението на един от видовете нарушения, посочени в член 81 ЕО, състоящ се в „споразумения
между предприятия […] имат за своя цел или резултат предотвратяването, ограничаването или нарушаването на конкуренцията в
рамките на вътрешния пазар, и в частност такива, които […] пряко или косвено определят покупни или продажни цени или други
условия на търговията […]“, не им позволило да разберат, че картелите на пазара за конци за промишлени нужди в Бенелюкс и
скандинавските страни и картелът на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП представляват нарушения
по смисъла на посочения член 81 ЕО, за които ще бъдат отговорни.
На второ място, що се отнася до твърдяната липса на критерии, позволяващи да се определи дали е налице едно и също непрекъснато
нарушение или няколко отделни нарушения, следва да се признае, че тези критерии не са посочени като такива нито в член 15,
параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, нито в член 81 ЕО. Понятието за едно и също непрекъснато
нарушение обаче е използвано и уточнено от постоянната и публикувана практика. Критерии като например еднаква цел (една и
съща цел на съвкупността от елементи) и едни и същи субекти (едни и същи предприятия, съзнателно участващи в постигането на
общата цел), които целят да се определи дали извършените нарушения са се вписали в един „общ план“ и поради това са част от
едно и също нарушение, са се избистряли в продължение на години в съдебната практика като посочената в точка 89 по-горе.
Следователно по обективни причини Комисията може да започне отделни производства, да констатира различни нарушения и да наложи
няколко различни глоби (вж. в този смисъл Решение по дело Tokai II, точка 93 по-горе, точка 124).
В това отношение от анализа на правното основание, целящо отмяната на обжалваното решение (точка 53 и сл. по-горе), ясно следва,
че приложените от Комисията критерии, за да заключи, че са налице две различни нарушения, са критерии, утвърдени от съдебната
практика.
Макар да е вярно, че някои критерии оставят на Комисията широка свобода на преценка, все пак именно контролът върху това право
на преценка, упражняван от общностния съд, позволява посредством постоянната и публикувана съдебна практика да се уточнят
определени понятия. В частност такъв е случаят с определянето на продуктовия и географския пазар, приложено от Комисията към
конкретния случай и заради което последната е трябвало да извърши комплексни икономически преценки. Както бе изтъкнато в рамките
на анализа на първото правно основание (точка 53 и сл. по-горе), при упражняването на своето право на преценка Комисията е
трябвало да се придържа към установените от съдебната практика критерии като заменяемост от гледна точка на предлагането и
заменяемост от гледна точка на търсенето.
Освен това в стремежа си да постигне прозрачност и да повиши правната сигурност на съответните предприятия Комисията е публикувала
Известието относно определянето на пазара, в което тя посочва критериите, които прилага за целите на определянето на съответния
пазар във всеки конкретен случай. В това отношение, като е приела такива правила на поведение и чрез тяхното публикуване е
обявила, че занапред ще ги спазва в случаите, за които те се отнасят, Комисията сама си поставя ограничения при упражняването
на правото си на преценка и не може да се отклони от тези правила, за да не бъде санкционирана евентуално за нарушаване на
общи принципи на правото, каквито са принципите на равно третиране и на защита на оправданите правни очаквания. По-нататък,
макар Известието относно определянето на пазара да не е правното основание на обжалваното решение, то определя общо и абстрактно
критериите, които Комисията се е задължила да прилага, за да определи дали са налице един или няколко пазара с оглед определяне
наличието на едно или няколко нарушения, и следователно гарантира правната сигурност на предприятията (вж. в този смисъл Решение
на Съда от 28 юни 2005 г. по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P—C‑208/02 P и C‑213/02 P,
Recueil, стр. I‑5425, точки 211 и 213). От това следва, че Известието относно определянето на пазара е допринесло за уточняване
на границите за упражняване на правото на преценка на Комисията, които следват и от член 15, параграф 2 от Регламент № 17
и от член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
В това отношение от параграфи 4 и 5 от Известието относно определянето на пазара е видно, че „Комисията очаква да увеличи
прозрачността на своята политика и на процеса на вземане на решения в областта на конкуренцията“, и че „[у]величената прозрачност
ще даде възможност на дружествата и на техните съветници да могат по-добре да предвиждат евентуални проблеми, свързани с конкуренцията,
които Комисията може да идентифицира в даден случай. В тази връзка дружествата биха могли да използват тази възможност при
вземането на вътрешни решения, когато обсъждат например […] сключването на определени споразумения“.
По такъв начин с оглед на отбелязаните по-горе обстоятелства съобразителният оператор може, като при нужда потърси правен
съвет, да предвиди достатъчно точно метода, който Комисията ще приложи, за да определи с оглед конкретното поведение на дадено
предприятие дали е налице едно и също непрекъснато нарушение или няколко отделни нарушения.
На трето място, относно твърдението за липса на яснота на санкциите, предвидени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и
в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, трябва да се посочи, че противно на твърдението на жалбоподателите, Комисията
не разполага с неограничена свобода на преценка при определянето на глобите за нарушения на правилата на конкуренцията (вж.
по аналогия Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 74).
Всъщност член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 ограничават правото на преценка
на Комисията. От една страна, тези разпоредби предвиждат обективен критерий, съгласно който наложената на всяко предприятие
или сдружение на предприятия глоба не може да превишава 10 % от неговия оборот. Така глобата, която може да се наложи, има
таван, който може да бъде изразен в цифри и е абсолютен, така че максималният размер на глобата, която може да се наложи на
дадено предприятие, е предварително определяем. От друга страна, член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 23, параграф 3
от Регламент №°1/2003, който допълва член 23, параграф 2 от същия регламент, изисква Комисията да определя глобите във всеки
конкретен случай „[като взема] предвид както тежестта, така и продължителността на нарушението“ (вж. по аналогия Решение по
дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 75).
Макар да е вярно, че обективният критерий за таван на глобата и субективните критерии за тежест и продължителност на нарушението
оставят на Комисията широка свобода на преценка, факт е също така, че става въпрос за критерии, позволяващи на Комисията да
налага санкции, като държи сметка за степента на незаконосъобразност на разглежданото поведение. При това положение на този
етап е необходимо да се установи, че член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент №°1/2003,
като оставят на Комисията известна свобода на преценка, същевременно определят критериите и границите, които са задължителни
за нея при упражняване на правомощието ѝ в областта на глобите (вж. по аналогия Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124
по-горе, точка 76).
Освен това следва да се отбележи, че при определяне на глобите по силата на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23,
параграф 2 от Регламент № 1/2003 Комисията е длъжна да спазва общите принципи на правото, по-специално принципите на равно
третиране и на пропорционалност, както са развити в практиката на Съда и на Общия съд (вж. по аналогия Решение на Общия съд
по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 77 и Решение на Общия съд от 8 октомври 2008 г. по дело Schunk и Schunk
Kohlenstoff-Technik/Комисия, T‑69/04, Сборник, стр. II‑02567, точка 41).
Следва също така да се добави, че по силата на член 229 ЕО и на член 31 от Регламент №°1/2003 Съдът и Общият съд имат неограничена
компетентност да се произнасят по жалбите, подадени срещу решенията, с които Комисията определя глобите, поради което могат
не само да отменят приетите от Комисията решения, но и да отменят, намалят или увеличат наложената глоба. Така общностният
съд упражнява пълен контрол върху административната практика на Комисията (вж. по аналогия Решение по дело Schunk и Schunk
Kohlenstoff-Technik/Комисия, точка 143 по-горе, точка 41). Този контрол от общностния съд се упражнява при спазване на критериите,
посочени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент №°1/2003, и по-конкретно позволява
чрез постоянната и публикувана съдебна практика да се уточнят неопределените понятия, които може да съдържа член 15, параграф 2
от Регламент № 17, понятия, които са възпроизведени в член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент №°1/2003 (вж. в този смисъл и
по аналогия Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 79).
Освен това въз основа на критериите, приети в член 15, параграф 2 от Регламент № 17, и неотдавна — в член 23, параграфи 2
и 3 от Регламент № 1/2003, и уточнени в практиката на Съда и на Общия съд, Комисията е развила практика по вземане на решения,
която е известна и достъпна. Въпреки че сама по себе си практиката на Комисията по вземане на решения да не служи като правна
уредба на глобите в областта на конкуренцията (вж. Решение на Общия съд от 18 юли 2005 г. по дело Scandinavian Airlines System/Комисия,
T‑241/01, Recueil, стр. II‑2917, точка 87 и цитираната съдебна практика), това не променя факта, че по силата на принципа
на равно третиране Комисията не може да третира сходни положения по различен начин или да третира еднакво различни положения,
освен ако такова третиране не е обективно обосновано (Решение на Съда от 13 декември 1984 г. по дело Sermide, 106/83, Recueil,
стр. 4209, точка 28 и Решение на Общия съд от 14 май 1998 г. по дело BPB de Eendracht/Комисия, T‑311/94, Recueil, стр. II‑1129,
точка 309).
Следва още да се има предвид, че в стремежа си да постигне прозрачност и за да повиши правната сигурност на съответните предприятия,
Комисията е публикувала Насоки относно метода за определяне на размера на глобите, налагани съгласно член 15, параграф 2 от
Регламент № 17 и член 65, параграф 5 [ВС] (ОВ C 9, 1998 г., стр. 3; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8,
том 3, стр. 69, наричани по-нататък „Насоките“), в които излага метода за изчисляване, който се задължава да прилага във всеки
конкретен случай. Съображенията, изтъкнати в точка 137 по-горе във връзка с Известието относно определянето на пазара, важат
и за Насоките. Всъщност, като е приела такива правила на поведение и като е обявила чрез тяхното публикуване, че занапред
ще ги спазва в случаите, за които те се отнасят, Комисията сама си поставя ограничения при упражняването на правото си на
преценка и не може да се отклони от тези правила, за да не бъде санкционирана евентуално за нарушаване на общи принципи на
правото, каквито са принципите на равно третиране и на защита на оправданите правни очаквания. Освен това, макар Насоките
да не са правното основание на обжалваното решение, те определят общо и абстрактно методологията, която Комисията се е задължила
да прилага за целите на определяне на размера на наложените от обжалваното решение глоби и следователно гарантират правната
сигурност на предприятията (Решение по дело Dansk Rørindustri и др./Комисия, точка 137 по-горе, точки 211 и 213). От това
следва, че приемането на Насоките от Комисията, доколкото то се вписва в законовата рамка, наложена с член 15, параграф 2
от Регламент № 17 и неотдавна — от член 23, параграфи 2 и 3 от Регламент № 1/2003, само е допринесло за уточняване на границите,
в които да упражнява своето право на преценка, както следват и от тези разпоредби (вж. в този смисъл и по аналогия Решение
по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 82).
Така предвид различните съображения, изложени по-горе, съобразителният оператор може, като при нужда потърси правен съвет,
да предвиди достатъчно точно метода и размера на глобите, които може да му бъдат наложени за дадено поведение. Обстоятелството,
че този оператор не може предварително да узнае с точност размера на глобите, които Комисията ще наложи във всеки конкретен
случай, не може да представлява нарушение на принципа за законоустановеност на наказанията, като се има предвид, че поради
тежестта на нарушенията, които Комисията трябва да санкционира, за целите на репресия и възпиране е обосновано да се избягва
положение, при което предприятията са в състояние да преценят ползите, които биха извлекли от участието си в нарушение, като
предварително вземат предвид размера на глобата, която би им била наложена за това незаконосъобразно поведение (Решение по
дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 83 и Решение по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия, точка 143
по-горе, точка 45).
Във връзка с това, въпреки че предприятията не са в състояние предварително да разберат с точност размера на глобите, който
Комисията ще приеме във всеки конкретен случай, следва да се отбележи, че в съответствие с член 253 ЕО и макар контекстът
на решението по принцип да е известен, в решението, с което налага глоба, Комисията е длъжна да го мотивира по-специално по
отношение на размера на наложената глоба и по отношение на избрания във връзка с това метод. Тези мотиви трябва да излагат
по ясен и недвусмислен начин съображенията на Комисията, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят
с основанията за взетата мярка, за да преценят дали се налага да сезират общностния съд и евентуално да позволят на този съд
да упражни своя контрол (Решение по дело Degussa/Комисия, точка 124 по-горе, точка 84 и Решение по дело Schunk и Schunk Kohlenstoff-Technik/Комисия,
точка 143 по-горе, точка 46).
Що се отнася, на второ място, до довода, основан на наличието на само едно нарушение и произтичащото от това превишаване на
тавана от 10 % от оборота, е необходимо, от една страна, да се припомни, че прегледът на правното основание, целящо отмяната
на обжалваното решение показва, че Комисията основателно е стигнала до извода за наличието на две отделни нарушения. Както
обаче бе припомнено в точка 94 по-горе, констатацията за множество нарушения може да доведе до налагането на няколко отделни
глоби, всеки път в границите, определени в член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003.
Следователно Комисията е можела a priori да наложи една глоба за всяко от нарушенията и на пръв поглед не е била задължена
да наложи една-единствена обща глоба.
От друга страна, следва да се определи дали общият размер на глобите, наложени на едно предприятие — извършител на няколко
нарушения, може да превишава тавана от 10 %. В това отношение е необходимо да се припомни, че член 15, параграф 2 от Регламент
№ 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 гласят, че за всяко предприятие и сдружение на предприятия, което има участие
в нарушението, санкцията не може да надвишава 10 % от общия размер на оборота му за предходната стопанска година. Тези разпоредби
не се отнасят до сумата на различните глоби, наложени на едно дружество. Ако жалбоподателите действително са извършили отделни
нарушения, е без значение дали те са установени в няколко или само в едно решение, а е единствено релевантен въпросът дали
наистина става дума за отделни нарушения. Така квалифицирането на определени незаконни деяния като деяния, представляващи
едно и също нарушение, или като множество нарушения, по принцип засяга санкцията, която може да се наложи, тъй като констатацията
за множество нарушения може да доведе до налагането на няколко отделни глоби, всеки път в границите, определени в член 15,
параграф 2 от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 (вж. в този смисъл и по аналогия Решение по дело
Tokai II, точка 93 по-горе, точка 118 и Решение по дело BASF/Комисия, точка 91 по-горе, точка 158).
От това следва, че като налага две глоби, чийто сборен размер превишава тавана от 10 % от оборота на жалбоподателите, Комисията
не е извършила никакво нарушение на принципа nulla poena sine lege.
От всички тези съображения следва, че оплакването, изведено от нарушение на принципа nulla poena sine lege и възражението
за незаконосъобразност, изтъкнати по отношение на член 15, параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23, параграф 2 от Регламент
№ 1/2003, трябва да се отхвърлят.
По оплакването, изведено от задължението да се наложи една-единствена глоба за няколко нарушения
Необходимо е да се отхвърли изтъкнатият от жалбоподателите при условията на евентуалност довод, съгласно който дори при наличието
на две отделни нарушения е трябвало да бъде наложена една-единствена обща глоба.
Вярно е, че от съдебната практика следва, че Комисията може да налага една-единствена глоба за различни нарушения (Решение
на Общия съд от 6 октомври 1994 г. по дело Tetra Pak/Комисия, T‑83/91, Recueil, стр. II‑755, точка 236, Решение на Общия съд
от 15 март 2000 г. по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, T‑25/95, T‑26/95, T‑30/95—T‑32/95, T‑34/95—T‑39/95, T‑42/95—T‑46/95,
T‑48/95, T‑50/95—T‑65/95, T‑68/95—T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 и T‑104/95, Recueil, стр. II‑491, точка 4761 и Решение
на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело Michelin/Комисия, T‑203/01, Recueil, стр. II‑4071, точка 265).
Става дума обаче само за възможност, която Комисията е използвала при определени обстоятелства, по-специално когато нарушенията
се вписват в една обща последователна стратегия (вж. в този смисъл Решение по дело Cimenteries CBR и др./Комисия, точка 154
по-горе, точки 4761—4764 и Решение по дело Tetra Pak/Комисия, точка 154 по-горе, точка 236), когато съществува единство на
нарушенията (вж. в този смисъл Решение на Съда от 7 юни 1983 г. по дело Musique diffusion française и др./Комисия, 100/80—103/80,
Recueil, стр. 1825, точка 127) или когато констатираните от решението на Комисията нарушения са имали за предмет един и същ
вид деяния на различни пазари, по-специално определянето на цени и на квоти, и обмен на информация, и когато участниците в
тези нарушения са били до голяма степен едни и същи предприятия (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 6 април 1995 г.
по дело Cockerill Sambre/Комисия, T‑144/89, Recueil, стр. II‑947, точка 92). Прегледът на първото правно основание показва,
че в конкретния случай подобни обстоятелства не са били установени.
Освен това от тази съдебна практика не може да се направи извод за наличието на предходна практика, която да задължава Комисията
автоматично да ползва възможността за налагане на една-единствена глоба в случай на множество нарушения, нито че е била длъжна
да мотивира причината, поради която не е използвала тази възможност. Посочената съдебна практика цели по-скоро да покаже,
че практиката за налагане на една-единствена глоба представлява изключение, тъй като се прилага само при определени обстоятелства.
В това отношение посочените от жалбоподателите решения също не са показател за подобна практика. Всъщност както в решение
на Комисията от 10 октомври 2001 година относно производство по прилагане на член 81 [ЕО] (преписка COMP/36.264 — Mercedes-Benz)
(ОВ L 257, 2002 г., стр. 1), вж. по-специално точка 253, така и в решение по преписката „Витамини“, точка 119 по-горе (точки 711
и 775), различните констатирани нарушения довеждат до налагане на глоба в различни размери, които след това са събрани така,
че да се установи общ размер на глобата. Следователно подходът на Комисията е бил да наложи няколко глоби, които след това
са събрани. Във всеки случай предходната практика на Комисията по вземане на решения не служи сама по себе си за правна рамка
на глобите в областта на конкуренцията, тъй като тази рамка е определена единствено в Регламент № 17, в Регламент № 1/2003
и в Насоките (вж. в този смисъл и по аналогия Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело LR AF 1998/Комисия, T‑23/99,
Recueil, стр. II‑1705, точка 234 и Решение на Общия съд по дело Michelin/Комисия, точка 154 по-горе, точка 254).
Следователно трябва да се отхвърли доводът, изведен от твърдението, че съществува предходна практика на Комисията, състояща
се, от една страна, в налагане на една-единствена обща глоба в случай на отделни нарушения, и от друга страна, в прилагане
на таван от 10 % от общия оборот на съответното предприятие към окончателния размер на глобата, получен в резултат от събиране
на различните глоби, наложени за всяко отделно нарушение, извършено от въпросното предприятие.
По оплакването, изведено от незачитане на законовите цели на санкцията
Жалбоподателите погрешно поддържат, че Комисията е трябвало да вземе предвид възпиращия ефект, получен от налагането на глобата
за картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските страни, когато е наложила глобата за картела
на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП.
Всъщност целта за постигане на възпиращ ефект, която Комисията има право да преследва при определяне на размера на дадена
глоба, е насочена към това да гарантира спазване от предприятията на правилата на конкуренцията, установени от Договора за
осъществяване на техните дейности в рамките на Европейската общност или на ЕИП (Решение на Общия съд от 29 ноември 2005 г.
по дело Heubach/Комисия, T‑64/02, Recueil, стр. II‑5137, точка 181). В хипотезата на множество нарушения Комисията може основателно
да приеме, че подобна цел не може да се постигне само чрез налагане на една санкция за едно от нарушенията.
Следователно това оплакване трябва да бъде отхвърлено.
От всички гореизложени съображения следва, че правното основание, изведено от неспазване на предвидената в член 15, параграф 2
от Регламент № 17 и в член 23 от Регламент № 1/2003 горна граница на санкцията, трябва да се отхвърли като необосновано.
2
. По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност
при налагането на глобата
а) Доводи на страните
Жалбоподателите посочват няколко оплаквания в подкрепа на своето правно основание, изведено от непропорционалния характер
на глобата и от нарушението на принципа на равно третиране при нейното налагане.
Първо, що се отнася до нарушението на принципа на пропорционалност жалбоподателите поддържат на първо място, че Комисията
не взела предвид значителните разлики в големината на съответните предприятия при определяне на размера на глобите, въпреки
че Насоките я задължавали да направи това. Комисията погрешно се позовала изключително на оборота, реализиран от предприятията
в засегнатия от нарушението пазар. Така наложената на жалбоподателите глоба представлявала 13,7 % от световния оборот на групата,
докато глобата, наложена на Coats, представлявала едва 2,3 % от неговия световен оборот. В сравнение с важни конкуренти като
Coats Amann счита, че е само средно предприятие.
На второ място, принципът на пропорционалност бил нарушен поради това, че принципът за налагане на еднакви наказания, установен
в точка 1 A, седма алинея от Насоките, също бил нарушен. Комисията не взела предвид икономическите възможности или платежоспособността
на предприятията, които се измервали спрямо световните им обороти.
На трето място, „системата за общо определяне“, въведена с Насоките, била особено неблагоприятна за малките и средни предприятия,
което било потвърдено от отговарящия за въпросите на конкуренцията член на Комисията, както и от самата Комисия.
На четвърто място, наложената им глоба била напълно непропорционална от гледна точка на размера на пазара. По този начин Комисията
нарушила принципите за подходящия характер на наказанието и принципа на пропорционалност. Жалбоподателите всъщност напомнят,
че решенията за налагане на глоба преследват както репресивни, така и превантивни цели, и че поради това наказанията не могат
да надхвърлят необходимото за осигуряване на „ресоциализацията“ на извършителя. От това следвало, че колкото повече засегнатият
от нарушението оборот е намален спрямо световния оборот на дадено предприятие, толкова повече санкцията трябва да е отдалечена
от границата от 10 %.
Второ, жалбоподателите се позовават на базата на цифрови данни на нарушение на принципа на равно третиране между тях и Coats,
както на равнище основен размер на глобата, така и на окончателния ѝ размер. Комисията всъщност изобщо не взела предвид ограничения
в абсолютен план размер на Amann и що се отнася до конците за промишлени нужди — в относителен план, и по този начин допуснала
грешка при прилагане на правото, като го класирала в една и съща група с Coats. Освен това самата Комисия била счела, че Coats
има водеща позиция, но не посочила в обжалваното решение начина, по който е отчела това обстоятелство.
Комисията била длъжна да вземе предвид големината на другите засегнати предприятия, тъй като големината и икономическата мощ
на предприятията са фактори за преценка, равностойни на останалите, които освен другите критерии трябвало да бъдат взети предвид
в рамките на определянето на размера на глобата.
Комисията отхвърля това правно основание.
б) Съображения на Общия съд
По нарушението на принципа на пропорционалност
Важно е да се припомни, че принципът на пропорционалност изисква актовете на общностните институции да не надхвърлят границите
на подходящото и необходимото за постигането на преследваната цел. В контекста на изчисляване на глобите тежестта на нарушението
трябва да бъде установена в зависимост от множество фактори, като не трябва да се придава несъразмерно значение на нито един
от факторите за преценка в сравнение с останалите. В този контекст принципът на пропорционалност изисква Комисията да определи
глобата пропорционално на взетите предвид при преценката на тежестта на нарушението фактори и в това отношение да приложи
тези фактори последователно и обективно обосновано (Решение на Общия съд от 27 септември 2006 г. по дело Jungbunzlauer/Комисия,
T‑43/02, Recueil, стр. II‑3435, точки 226—228).
–       Относно довода, изведен от неотчитането на размера на пазара
Жалбоподателите погрешно упрекват Комисията, че е определила непропорционални глоби от гледна точка на размера на съответните
пазари.
Всъщност следва да се припомни, че съгласно член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003 Комисията може да налага глоби на предприятията,
чийто размер не надвишава 10 % от размера на оборота за предходната стопанска година, реализиран от всяко от участвалите в
нарушението от предприятия. При определяне на размера на глобата в рамките на тези граници параграф 3 от тази разпоредба предвижда
да се вземат предвид тежестта и продължителността на нарушението. Освен това съгласно Насоките Комисията определя началния
размер в зависимост от тежестта на нарушението, като взема предвид самия характер на нарушението, неговото действително отражение
върху пазара, където това може да бъде определено, и обхвата на географския пазар.
В този смисъл нито Регламент № 1/2003, нито Насоките предвиждат, че размерът на глобите трябва да бъде определен пряко в зависимост
от размера на засегнатия пазар, тъй като това е само един от релевантните фактори. Следователно тази правна уредба сама по
себе си не налага на Комисията да отчита малкия размер на продуктовия пазар (вж. по аналогия Решение на Общия съд от 27 септември
2006 г. по дело Roquette Frères/Комисия, T‑322/01, Recueil, стр. II‑3137, точка 148).
Съгласно съдебната практика обаче при преценката на тежестта на едно нарушение задължение на Комисията е да отчита многобройни
фактори, чиито характер и значимост са различни според вида на разглежданото нарушение и конкретните обстоятелства на съответното
нарушение (Решение по дело Musique diffusion française и др./Комисия, точка 155 по-горе, точка 120). Сред факторите, сочещи
тежестта на едно нарушение, може в зависимост от случая да фигурира например размерът на пазара на разглеждания продукт.
Следователно, макар размерът на пазара да може да представлява фактор, който да бъде отчетен при установяване на тежестта
на нарушението, неговата значимост варира в зависимост от конкретните обстоятелства на съответното нарушение.
В конкретния случай нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост се състои основно в определяне
на целеви цени за основните продукти, продавани на клиентите на европейския автомобилен сектор, в обмен на информация за приложимите
спрямо определени клиенти цени, в споразумение относно определянето на минимални целеви цени за тези клиенти и споразумение
за избягване на конкуриране чрез подбиване на цените, за да осигурят предимство на основния доставчик (съображения 215 и 420
от обжалваното решение). Що се отнася до нарушението на пазара на конци за промишлени нужди, то се състои главно в обмен на
чувствителна информация за ценоразписите и/или цените за отделни клиенти, в съгласуване на повишения на цените и/или на целеви
цени и в избягване на конкуриране чрез подбиване на цените, за да се осигури предимство на основния доставчик и да се разпределят
клиенти (съображения 99—125 и 345 от обжалваното решение).
Подобни практики представляват хоризонтални ограничения от типа „ценови картел“ по смисъла на Насоките и следователно са „много
сериозни“ по естеството си. В това отношение следва да се подчертае, че жалбоподателите не оспорват това, че е квалифицирано
като много сериозно нарушението, извършвано в продължение на две години на пазара на конци за производители от автомобилната
промишленост в ЕИП, от една страна, нито това, че е квалифицирано като много сериозно нарушението, извършвано в продължение
на повече от десет години на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските страни, от друга страна. В този
контекст малкият размер на съответните пазари, ако се приеме за доказан, има по-малко значение спрямо всички други фактори,
свидетелстващи за тежестта на нарушението.
При всички положения следва да се вземе предвид, че Комисията счита, че нарушенията е трябвало да бъдат разглеждани като много
сериозни по смисъла на Насоките, които за такива случаи предвиждат, че Комисията може да „предвиди“ начален размер, превишаващ
20 милиона евро. Що се отнася обаче до нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост, Комисията
приема определен в зависимост от тежестта на нарушението начален размер от 5 милиона евро за жалбоподателите и от 1,3 милиона
евро за другите предприятия (съображения 432—435 от обжалваното решение). По същия начин, що се отнася до нарушението на пазара
на конци за промишлени нужди, Комисията приема начален размер от 14 милиона евро за предприятията, попадащи в първата категория
(сред които Amann), от 5,2 милиона евро за предприятието във втората категория, от 2,2 милиона евро за предприятията, включени
в третата категория и от 0,1 милиона евро за предприятието, включено в четвъртата категория (съображение 358 от обжалваното
решение).
От това следва, че началните размери, които са послужили за отправна точка за изчисляване на наложените на жалбоподателите
глоби, са съответствали на размер, определено по-нисък от този, който по силата на Насоките Комисията е можела да „предвиди“
за много сериозни нарушения.
В светлината на тези съображения следва да бъде отхвърлен доводът на жалбоподателите, изведен от непропорционалния характер
на глобите, наложени на жалбоподателите от гледна точка на размера на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост
в ЕИП, от една страна, и на размера на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските страни, от друга страна.
–       Относно довода, изведен от отчитането изключително на оборотите в засегнатите от нарушенията пазари
Жалбоподателите неправилно се позовават на нарушение на принципа на пропорционалност с твърдените мотиви, че Комисията се
основала изключително на оборотите на предприятията в съответните пазари на разглежданите продукти, за да определи началния
размер на глобите, и че по този начин тя не отчела разликата в големината на посочените предприятия.
Първо, що се отнася до упрека, отправен към Комисията, че се е основала на оборотите на засегнатите предприятия в съответните
пазари, следва да се отбележи, че при определянето на началния размер на глобите в зависимост от тежестта на нарушението Комисията
е счела за необходимо да пристъпи към диференцирано третиране на участващите в картела предприятия, за да отчете реалната
икономическа способност на нарушителите съществено да навредят на конкуренцията, както и да определи глобата в размер, който
да гарантира достатъчен възпиращ ефект. Тя добавя, че е било необходимо да се отчете конкретната тежест на всяко предприятие,
и следователно на действителното отражение на неговото незаконосъобразно поведение върху конкуренцията. За да прецени тези
фактори, Комисията е избрала да се основе на оборота, реализиран от всяко предприятие на съответните пазари и за засегнатите
от картела продукти.
Следователно, и както бе отбелязано в точка 179 по-горе, Комисията подразделя засегнатите предприятия в две категории, що
се отнася до нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост. С оглед на оборота им от 8,55
милиона евро жалбоподателите попадат в първата категория. С оглед на оборота им между 1 и 3 милиона евро Oxley, Coats и Barbour
са поставени във втората категория. Що се отнася до нарушението на пазара на конци за промишлени нужди, Комисията подразделя
предприятията в четири категории. С оглед на оборота им между 14 и 18 милиона евро Amann и Coats попадат в първата категория.
С оглед на оборота му между 5 и 8 милиона евро BST е поставено във втората категория. С оглед на оборота им между 2 и 4 милиона
евро Gütermann, Barbour и Bieze Stork са поставени в третата категория, а с оглед на оборота му между 0 и 1 милион евро Zwicky
е поставено в четвъртата категория.
Въз основа на гореизложените съображения Комисията приема начален размер, определен в зависимост от тежестта на нарушението,
от 5 милиона евро за жалбоподателите относно първото нарушение (съображения 432—435 от обжалваното решение) и от 14 милиона
евро за Amann относно второто нарушение (съображения 356—358 от обжалваното решение).
Най-напред следва да се отбележи, че Насоките не предвиждат размерът на глобите да се изчислява в зависимост от общия оборот
или от реализирания от предприятията оборот на съответния пазар. Въпреки това, и при условие изборът на Комисията да не е
опорочен от явна грешка в преценката, те допускат тези обороти да бъдат взети предвид при определяне на размера на глобата,
за да се спазят основните принципи на общностното право и когато обстоятелствата го изискват (Решение на Общия съд от 29 април
2004 г. по дело Tokai Carbon и др./Комисия, T‑236/01, T‑239/01, T‑244/01—T‑246/01, T‑251/01 и T‑252/01, Recueil, стр. II‑1181,
наричано по-нататък „Решение по дело Tokai I“, точка 195). По този начин оборотът може да се вземе предвид при отчитането
на факторите за преценка, включващи реалната икономическа способност на нарушителите за нанасяне на значителни вреди на други
оператори, и по-специално на потребителите, и определянето на глоба в размер, който гарантира, че тя има достатъчно възпиращ
ефект. Комисията може да вземе предвид оборота и когато преценява специфичната тежест и поради това действителното отражение
на нарушението на всяко едно от предприятията върху конкуренцията, по-специално когато е налице значителна несъразмерност
по отношение на големината на предприятията, извършили същия вид нарушения (Решение на Общия съд от 9 юли 2003 г. по дело
Cheil Jedang/Комисия, T‑220/00, Recueil, стр. II‑2473, точка 82).
Що се отнася до избора, който може да направи Комисията между един и/или друг оборот, от съдебната практика следва, че в рамките
на анализа, извършван с оглед определяне на размера на глобата за нарушение на общностните правила на конкуренцията, реалната
икономическа способност на дружествата нарушители съществено да навредят на конкуренцията и който предполага преценка на действителното
значение на тези предприятия на засегнатия пазар, т.е. на тяхното влияние върху него, общият оборот не дава пълна представа
за нещата. Всъщност не би могло да се изключи мощно предприятие, извършващо множество различни дейности, да е с второстепенно
представяне на специфичен продуктов пазар. По същия начин не би могло да се изключи, че предприятие със значима позиция на
извънобщностния географски пазар, има слаба позиция на общностния пазар или на ЕИП. В подобни случаи единствено фактът, че
съответното предприятие реализира значителен общ оборот, не означава непременно, че то упражнява решаващо влияние върху засегнатия
пазар. Поради това, макар да е вярно, че оборотът на дадено предприятие, реализиран на засегнатите пазари, не може да бъде
решаващ за извода, че предприятието принадлежи към мощно икономическо образувание, той е релевантен, за да се определи влиянието,
което това предприятие е можело да упражни върху пазара (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 29 ноември 2005 г. по дело
SNCZ/Комисия, T‑52/02, Recueil, стр. II‑5005, точка 65 и Решение на Общия съд по дело Union Pigments/Комисия, T‑62/02, Recueil,
стр. II‑5057, точка 152).
В този смисъл от постоянната съдебна практика следва, че частта от оборота, свързана със стоките, предмет на нарушението,
може да даде точни указания за обхвата на нарушението на съответния пазар (Решение по дело Cheil Jedang/Комисия, точка 186
по-горе, точка 91 и Решение от 9 юли 2003 г. по дело Archer Daniels Midland и Archer Daniels Midland Ingredients/Комисия,
T‑224/00, Recueil, стр. II‑2597, точка 196). Всъщност този оборот може да даде точни указания за отговорността на всяко предприятие
на посочените пазари, тъй като представлява обективен критерий, който дава точна мярка за вредата, която тази практика може
да нанесе на нормалната конкуренция, и следователно представлява добър индикатор за способността на всяко засегнато предприятие
да нанесе вреда.
С оглед на тези съображения Комисията не е нарушила принципа на пропорционалност, като при определянето на началните размери,
установени в рамките на изчисляването на наложените на жалбоподателите глоби, е дала предимство на оборотите, реализирани
в засегнатите пазари и за засегнатите продукти.
Второ, в светлината на тези съображения, не е относим и упрекът към Комисията, че при определянето на размера на глобите не
е взела предвид големината на съответните предприятия, определена посредством техния общ оборот.
Всъщност следва да се припомни предвидената от Насоките необходимост да бъде взета предвид реалната икономическа способност
на нарушителите за нанасяне на значителни вреди на други оператори, и по-специално на потребителите, и да се определи глоба
в размер, който гарантира, че тя има достатъчно възпиращ ефект (точка 1 А, четвърта алинея). Същите тези Насоки предвиждат,
че когато едно нарушение е извършено от няколко предприятия (например картели), може да е необходимо да се адаптира общият
начален размер с цел да бъде взета предвид специфичната тежест на нарушението и в резултат от това, действителното отражение
на нарушението на всяко едно от предприятията върху конкуренцията, по-специално когато е налице значителна несъразмерност
по отношение на големината на предприятията, извършили същия вид нарушения, и следователно да се приспособи общият начален
размер в зависимост от специфичния характер на всяко предприятие (точка 1 А, шеста алинея) (Решение по дело Cheil Jedang/Комисия,
точка 186 по-горе, точка 81).
По-нататък, както бе отбелязано в точка 186 по-горе, Насоките не предвиждат размерът на глобите да се изчислява в зависимост
от общия оборот на съответните предприятия, но допускат и такъв оборот да бъде взет предвид за целите на това изчисляване
при спазване на условията, посочени в същата точка от настоящото решение.
В настоящия случай, както бе отбелязано в точки 183—189 по-горе, изборът на Комисията да се позове на оборота на съответните
пазари, за да определи способността на всяко предприятие да причини вреди, е последователен и обективно оправдан. По този
начин Комисията преследва и възпираща цел, като оповестява, че ще наказва по-строго предприятията, участвали в картел на пазар,
на който имат значителна тежест.
От това следва, че трябва да се отхвърли и доводът за непропорционалния характер на глобите спрямо съответния общ оборот на
жалбоподателите. Всъщност последните нямат основание да твърдят, че е налице непропорционалност на окончателния размер на
наложената глоба, като се има предвид, че отправната точка на техните глоби е обоснована в светлината на възприетите от Комисията
критерии за преценка на значимостта на всяко от предприятията на релевантния пазар (вж. в този смисъл Решение на Общия съд
от 20 март 2002 г. по дело LR AF 1998/Комисия, T‑23/99, Recueil, стр. II‑1705, точка 304 и Решение на Общия съд от 5 декември
2006 г. по дело Westfalen Gassen Nederland/Комисия, T‑303/02, Recueil, стр. II‑4567, точка 185).
–       По „системата за общо определяне“, предвидена от Насоките
Критиките на жалбоподателите срещу „системата за общо определяне“, предвидена от Насоките, са лишени от релевантност.
Всъщност според постоянната съдебна практика, що се отнася до определяне на размера на наложените на различните участници
в даден картел глоби, методът, състоящ се в разпределяне на членовете на картела в няколко категории, което води до общо определяне
на началния размер на глобите за предприятията от една и съща категория, въпреки че пренебрегва разликите в големината на
предприятията от една и съща категория, не би могъл да бъде подложен на критика, при условие че са спазени принципите на пропорционалност
и на равно третиране (Решение на Общия съд от 19 март 2003 г. по дело CMA CGM и др./Комисия, T‑213/00, Recueil, стр. II‑913,
точка 385, Решение на Общия съд от 15 март 2006 г. по дело Daiichi Pharmaceutical/Комисия, T‑26/02, Recueil, стр. II‑713,
точки 83—85 и Решение на Общия съд от 15 март 2006 г. по дело BASF/Комисия, T‑15/02, Recueil, стр. II‑497, точка 150). При
условие че тези принципи са спазени, Общият съд не следва да се произнася по целесъобразността на подобна система, дори ако
се предположи, че тя би поставила в по-неблагоприятно положение по-малките предприятия. В рамките на своя контрол за законосъобразност
върху упражняваното от Комисията право на преценка, с което тя разполага в тази област, Общият съд всъщност трябва да се ограничи
до проверка на това дали разпределянето на участниците в картела в категории е последователно и обективно обосновано, без
веднага да заменя със своята преценка преценката на Комисията (Решение от 15 март 2006 г. по дело BASF/Комисия, посочено по-горе,
точка 157).
–       По неотчитането на положението на жалбоподателите в качеството им на „средно предприятие“
Доводът, според който Комисията е трябвало да отчете факта, че жалбоподателите са средни предприятия, е неоснователен.
Всъщност следва да се припомни, че след като Комисията не е длъжна да изчислява размера на глобата въз основа на суми, основаващи
се на оборота на съответните предприятия, тя не е длъжна и да гарантира — в случаите, когато са наложени глоби на няколко
предприятия, участващи в едно и също нарушение — че окончателният размер на глобите, определен за съответните предприятия
в резултат на нейните изчисления, отразява всяко разграничение между тях от гледна точка на техния общ оборот или на оборота
им на пазара на разглеждания продукт (Решение на Общия съд от 20 март 2002 г. по дело Dansk Rørindustri/Комисия, T‑21/99,
Recueil, стр. II‑1681, точка 202).
В това отношение следва да се уточни, че член 23, параграф 3 от Регламент №°1/2003 също не изисква, в случай че глобите са
наложени на няколко предприятия, участващи в едно и също нарушение, размерът на наложената глоба на малко или средно предприятие
да не бъде по-висок като процент от оборота от размера на глобите, наложени на по-големите предприятия. Всъщност от тази разпоредба
е видно, че както по отношение на малките и средните предприятия, така и по отношение на по-големите предприятия, при определяне
на размера на глобата следва да се отчитат тежестта и продължителността на нарушението. Доколкото Комисията налага на участващите
в едно и също нарушение предприятия глоби, обосновани за всяко от тях с тежестта и продължителността на нарушението, тя не
може да бъде упреквана за това, че от гледна точка на оборота за някои от тях размерът на глобата е по-висок от този на други
предприятия (вж. по аналогия Решение от 20 март 2002 г. по дело Dansk Rørindustri/Комисия, точка 198 по-горе, точка 203 и
Решение по дело Westfalen Gassen Nederland/Комисия, точка 194 по-горе, точка 174).
При това положение Комисията не е длъжна да намалява размера на глобите, когато съответните предприятия са малки и средни
предприятия. Големината на предприятието всъщност вече е отчетена от тавана, определен в член 15, параграф 2 от Регламент
№ 17 и член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003, и от разпоредбите на Насоките. Освен тези съображения, свързани с големината,
няма никаква причина малките и средните предприятия да се третират различно от другите предприятия. Фактът, че съответните
предприятия са малки и средни предприятия, не ги освобождава от тяхното задължение да спазват правилата на конкуренцията (вж.
по аналогия Решение по дело SNCZ/Комисия, точка 187 по-горе, точка 84).
Поради всички тези причини трябва да бъде отхвърлен и доводът, изведен от твърдяно нарушение на принципа за налагане на еднакви
наказания.
По нарушението на принципа на равно третиране
Що се отнася до твърдяното нарушение на принципа на равно третиране, необходимо е да се отбележи, че разпределянето в категории
трябва да спазва принципа, според който е забранено сходни положения да се третират по различен начин и различни положения
да се третират еднакво, освен ако такова третиране не е обективно обосновано. С оглед на това в точка 1 A, шеста алинея Насоките
предвиждат, че значителна несъразмерност по отношение на големината на предприятията, извършили същия вид нарушения, е от
естество по-специално да обоснове разграничение за целите на преценката на тежестта на нарушението.
Разпределянето в групи може да накърни принципа на равно третиране, било то между различните групи, като се третират по различен
начин предприятия, които са в сходно положение, било то в рамките на всяка една от групите, като се третират еднакво предприятия,
които са в различно положение. В конкретния случай жалбоподателите се оплакват и от двете хипотези, първата в рамките на картела
на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост, втората в рамките на картела на пазара на конци за промишлени
нужди в Бенелюкс и скандинавските страни. При това положение следва да се разгледа дали съществуват разлики в третирането
между предприятията и дали те евентуално са обективно обосновани (вж. в този смисъл Решение по дело CMA CGM и др./Комисия,
точка 196 по-горе, точки 407 и 408).
Безспорно е, че съществува значителна разлика в големината на жалбоподателите и на Coats. Тъй като по отношение на тях, що
се отнася до картела на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост в ЕИП, е приложен различен начален
размер поради тяхното класиране в две различни категории, и що се отнася до картела на пазара на конци за промишлени нужди
в Бенелюкс и скандинавските страни — идентичен начален размер поради тяхното класиране в една и съща група, следва да се разгледа
дали разликата в третирането може да бъде обективно обоснована от предимството, предоставено на съответната значимост на предприятията
на разглеждания пазар (определено чрез оборота, реализиран на разглеждания пазар за засегнатия продукт) спрямо големината
на предприятията (определена чрез общия оборот).
В това отношение Общият съд вече е постановил, че е последователно и обективно обосновано класирането в една и съща група
на няколко предприятия, едното от които с общ оборот, значително и дори „чувствително“ по-нисък от този на другите предприятия,
въз основа на техните обороти на съответния пазар и на техните много сходни пазарни дялове, и да им се наложи идентичен специфичен
начален размер. По този начин Съдът е счел, че Комисията изобщо не е нарушила принципа на равно третиране (вж. в този смисъл
Решение по дело Cheil Jedang/Комисия, точка 186 по-горе, точки 104—115 и Решение по дело Union Pigments/Комисия, точка 187
по-горе, точки 155—158).
Същият извод се налага в конкретния случай. Всъщност, както бе установено по-горе — що се отнася до пазара на конци за производители
от автомобилната промишленост — жалбоподателите и Coats са класирани съответно в първата и във втората категория поради това,
че реализираният на този пазар оборот на жалбоподателите е около пет пъти по-висок от този на Coats. По-същия начин, що се
отнася до пазара на конци за промишлени нужди, Amann и Coats са поставени в една и съща категория, тъй като реализираните
от тях обороти на този пазар са били много сходни. По този начин е последователно и обективно обосновано прегрупирането на
посочените предприятия на това основание.
От това следва, че Комисията не е извършила никакво нарушение на принципа на равно третиране.
С оглед на тези съображения трябва да се отхвърли правното основание, изведено от нарушение на принципите на равно третиране
и на пропорционалност.
3.
По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от погрешното определяне на началния размер на глобата, наложена на картела
относно конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
Amann поддържа, че Комисията е нарушила Насоките, като го е класирала в една и съща категория като Coats.
Всъщност най-напред Комисията се основала изключително на реализираните през 2000 г. обороти с продуктите, предмет на картела
на пазара на конци за промишлени нужди, за да извърши разграничението между предприятията. Тя обаче не зачела факта, че през
1999 г. Coats придобило всички дялове на Barbour, и следователно при разграничаването неговият оборот е трябвало да бъде прибавен
към този на Barbour.
На следващо място, тъй като Комисията посочва само диапазони на обороти за тези две предприятия (2—4 милиона евро за едното,
14—18 милиона евро за другото), Amann не счита, че е в състояние да определи точния размер на този оборот. Според Amann обаче
Комисията е трябвало да бъде особено внимателна при определянето на началния размер на глобата, щом предвидената в Насоките
система за общо изчисляване на глобите в крайна сметка не отчита разликите в размера на предприятията. Amann отбелязва, че
методът, който се използва за класиране на предприятията в различни групи, трябва да бъде правилен, последователен и недискриминационен.
Комисията не спазила тези задължения, произтичащи от принципа на равно третиране. Amann освен това счита, че като разполага
само с диапазони на обороти, то не е в състояние да установи дали Комисията е действала правилно, последователно и недискриминационно
при определянето на началния размер на глобата. В този смисъл то се позовава и на нарушение на член 253 ЕО.
На последно място, Комисията придала на оборотите, получени от продажбата на продуктите — предмет на нарушението, несъразмерно
значение в сравнение с другите фактори за преценка.
Комисията счита това правно основание за необосновано.
б) Съображения на Общия съд
Първо е необходимо да се разгледа оплакването на Amann, според което Комисията не е действала по правилен, последователен
и недискриминационен начин, когато е класирала предприятията в различните групи и е определила началния размер на глобата.
Най-напред следва да се отхвърли доводът на Amann, според който при разграничаването на началните размери Комисията не е отчела
оборота на Barbour, всичките дялове на което били придобити от Coats през септември 1999 г.
Всъщност в своя отговор от 11 април 2005 г. на искането за информация на Комисията Coats обяснява, че от септември 1999 г.
Barbour не е осъществявало реална дейност, нито е реализирало оборот. Следователно оборотът от 14—18 милиона евро, реализиран
от Coats през 2000 г. на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските страни, включва както търговската
дейност на Coats, така и дейността на Barbour, придобито от Coats през септември 1999 г., и при това положение не можел да
се поставя под въпрос.
След това е необходимо да се припомни, че Комисията е счела за необходимо да пристъпи към диференцирано третиране на участващите
в картела предприятия, за да отчете реалната икономическа способност на нарушителите съществено да навредят на конкуренцията,
както и да определи глобата в размер, който да гарантира достатъчен възпиращ ефект. Тя добавя, че е било необходимо да се
отчете конкретната тежест на незаконосъобразното поведение на всяко предприятие, и следователно на неговото действително отражение
върху конкуренцията (съображения 354 и 355 от обжалваното решение). За да прецени тези фактори, Комисията е избрала да се
основе на оборота, реализиран от всяко предприятие на пазара на конци за промишлени нужди през последната година на нарушението —
а именно 2000 г. — както следва от таблицата, намираща се в съображение 356 от обжалваното решение.
Следователно, както е посочено в точка 184 по-горе, тя подразделя предприятията в четири категории, поставя Amann и Coats
в първата категория и установява начален размер от 14 милиона евро за тези две предприятия.
В това отношение в рамките на своя контрол за законосъобразност върху упражняваното от Комисията право на преценка Общият
съд трябва да се ограничи до проверка на това дали разпределянето е последователно и обективно обосновано (вж. Решение по
дело BASF/Комисия, точка 196 по-горе, точка 157 и цитираната съдебна практика).
Във връзка с това следва да се счита, че разпределянето на предприятията в четири категории е разумен начин за отразяване
на относителното им значение на пазара с цел определяне на началния размер, стига това да не води до съвсем неточно представяне
на съответния пазар. В конкретния случай използваният от Комисията метод, състоящ се в определяне на категориите в зависимост
от оборота, реализиран в разглеждания пазар за засегнатия продукт, съответно от 14 до 18 милиона евро, от 5 до 8 милиона евро,
от 2 до 4 милиона евро и от 0 до 1 милион евро, не може a priori да се счита за лишен от вътрешна последователност.
Критиките на Аmann относно метода за определяне на категориите в зависимост от оборота и за установяване на началния размер
на глобата за всяка от тях, са още по-необосновани доколкото, що се отнася до категорията, в която е поставено Аmann, размерът
от 14 милиона евро, избран като начален размер за изчисляването на глобата, е бил най-ниският в тази категория.
В това отношение трябва да се отхвърли доводът на Amann, според който то не би трябвало да се намира в една и съща категория
като Coats, поради това че, както твърди, съответните им обороти на пазара на конци за промишлени нужди разкривали разлика
от най-малко два милиона евро, и че предприятия със същата разлика били класирани в различни категории. Всъщност следва да
се отбележи, че в своето Решение от 14 юли 2005 г. по дело Acerinox/Комисия (C‑57/02 P, Recueil, стр. I‑6689, точки 74—80),
на което Комисията основателно се позовава, Съдът е приел класиране в една и съща категория на предприятия, чиято разлика
в пазарните дялове е била по-голяма от съществуващата в конкретния случай.
На последно място, с оглед на съображенията, изложени в точки 182—194 по-горе, следва да се отхвърли доводът на Amann, изведен
от това, че Комисията придала несъразмерно значение на оборота, получен от продажбата на продуктите, предмет на нарушението,
в сравнение с другите фактори за преценка.
Следователно Комисията е действала по правилен, последователен и недискриминационен начин, когато е класирала предприятията
в различните групи и е определила началния размер на глобата.
Второ, Amann се позовава неправилно на нарушение на задължението за мотивиране, поради това че, както твърди, е разполагало
само с диапазони на обороти и при това положение не е можело да установи по какъв начин Комисията е определила началните размери
в зависимост от посочените цифрови данни.
Всъщност, от една страна, от съдебната практика следва, че по отношение на изчисляването на размера на глобата в случай на
нарушение на правилата на конкуренцията, условията във връзка със същественото процесуално изискване, каквото представлява
задължението за мотивиране, са изпълнени, когато Комисията посочи в решението си факторите за преценка, които са ѝ позволили
да определи тежестта и продължителността на нарушението (Решение на Общия съд от 30 септември 2003 г. по дело Atlantic Container
Line и др./Комисия, T‑191/98, T‑212/98—T‑214/98, Recueil, стр. II‑3275, точка 1521). Тези изисквания не налагат на Комисията
да посочва в своето решение цифровите данни, свързани с начина на изчисляване на глобите, като във всички случаи се подчертава,
че Комисията не може да се лиши от своето право на преценка чрез изключителното и механично прилагане на аритметични формули.
Що се отнася до решение, налагащо глоби на няколко предприятия, обхватът на задължението за мотивиране трябва по-специално
да се преценява в светлината на факта, че тежестта на нарушенията трябва да бъде установена въз основа на голям брой фактори,
като по-конкретно специфичните обстоятелства в конкретния случай, неговия контекст и възпиращото действие на глобите, и то
без да е установен обвързващ или изчерпателен списък на критериите, които задължително трябва да бъдат взети предвид (Решение
на Съда от 15 октомври 2002 г. по дело Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия, C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P,
C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P, Recueil, стр. I‑8375, точки 464 и 465).
В конкретния случай от изложените съображения е видно, че наложените от съдебната практика условия са били изпълнени, тъй
като Комисията е посочила, че е преценила тежестта на нарушението, прилагайки критериите от Насоките, и че след това е класирала
предприятията в зависимост от тяхната значимост на определения пазар чрез техния оборот на посочения пазар и е определила
начален размер, който отчита обхвата на съответния географски пазар.
От друга страна, Комисията е изпълнила задължението си за мотивиране, посочвайки диапазони на обороти, които са достатъчно
тесни, за да позволят на Amann да определи начина, по който Комисията е установила началните размери, гарантирайки същевременно
търговската тайна.
Следователно Комисията не може да бъде упрекната в никакво нарушение на задължението за мотивиране.
Поради това правното основание, изведено от погрешно определяне на началния размер на глобата, наложена за картела относно
конците за промишлени нужди, трябва да се отхвърли като необосновано.
4.
По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от погрешно изчисляване на продължителността на нарушението на пазара на
конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
Според Amann изчисляването на продължителността на нарушението е погрешно.
Първо, продължителността на нарушението, което Amann извършило на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и в скандинавските
страни била едва единадесет години, а не единадесет години и девет месеца. Неговото последно участие в нарушението включвало
срещата от 16 януари 2001 г., а не срещата от 18 септември 2001 г., което се потвърждавало от съображение 147 от обжалваното
решение. По този начин началният размер на глобата е трябвало да бъде увеличен най-много със 110 %, а не със 115 %.
Освен това Amann подчертава, че дори да е трябвало да се направи извод въз основа на двустранните контакти, чието съществуване
е потвърдено от Комисията, че то е участвало в разглежданите споразумения след 16 януари 2001 г., това е било така само до
май 2001 г. Нарушението следователно продължило за период от максимум единадесет години и четири месеца.
Второ, позовавайки се в това отношение на няколко решения на Комисията, Amann поддържа, че първата година от нарушението не
е трябвало да се включва в увеличаването на началния размер на глобата.
Трето, Комисията е трябвало да използва правото си на преценка, за да увеличи в приложение на точка 1 Б, втора алинея от Насоките
началния размер, като приложи към него процент, много по-нисък от 10 за всяка година от нарушението, щом като цените на конците
за нуждите на текстилната промишленост a priori въобще не можели или можели само в минимална степен да окажат трайни вредни
последици върху потребителите, тъй като делът на себестойността на конците представлявал само 0,15 % от себестойността на
крайните продукти.
Комисията отхвърля всички тези оплаквания и следователно иска правното основание да се отхвърли като необосновано.
б) Съображения на Общия съд
Съгласно член 23, параграф 3 от Регламент №°1/2003 продължителността на нарушението е един от факторите, които трябва да се
вземат предвид за определяне на размера на глобата, която трябва да бъде наложена на предприятията, извършили нарушение на
правилата на конкуренцията.
По отношение на фактора, отнасящ се до продължителността на нарушението, Насоките провеждат разграничение между нарушенията
с малка продължителност (по принцип по-малко от една година), при които началният размер, определен с оглед на тежестта, не
би следвало да се увеличава, нарушенията със средна продължителност (по принцип от една до пет години), при които този размер
може да бъде увеличен с до 50 %, и нарушенията за дълъг период (по принцип повече от пет години), при които този размер може
да бъде увеличен с 10 % за всяка година (точка 1 Б, от първа до трета алинея).
От съображение 359 от обжалваното решение е видно, че Amann участва в картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс
и скандинавските страни от януари 1990 г. до септември 2001 г., т.е. налице е период на нарушение от 11 години и 9 месеца.
Този период съответства на нарушение за дълъг период. Началният размер на неговата глоба следователно е увеличен със 115 %
на основание продължителността на нарушението (съображение 360 от обжалваното решение).
Първо фактът, че Amann не е участвало в многостранната среща на 18 септември 2001 г., не е достатъчен да докаже, че то се
е отказало да участва в нарушението след 16 януари 2001 г. — датата на последната многостранна среща, на която е присъствало.
Би могло да се стигне до извода за окончателното преустановяване на неговата принадлежност към картела само ако то се бе разграничило
публично от съдържанието на картела на срещата от 16 януари 2001 г., което то не прави (вж. в този смисъл Решение на Общия
съд от 6 април 1995 г. по дело Tréfileurope/Комисия, T‑141/89, Recueil, стр. II‑791, точка 85 и Решение на Общия съд по дело
BPB de Eendracht/Комисия, точка 145 по-горе, точка 203).
Освен това, както бе посочено в съображение 99 от обжалваното решение, картелът на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс
и скандинавските страни е организиран както посредством многостранни, така и в двустранни срещи. Впрочем Amann действително
поддържа постоянни двустранни контакти след датата 16 януари 2001 г. Всъщност от съображение 151 от обжалваното решение е
видно, че Amann и Coats са си разменяли писма с цел обмен на информация относно цените, което впрочем Amann не поставя под
въпрос.
Фактът, че последните писма датират от май 2001 г., не е достатъчен, за да се приеме, че Amann приключва участието си в нарушението
през юни 2001 г.
В това отношение следва да се отбележи, както бе припомнено в точка 27 по-горе, че картелът се състои в обмен на информация
относно цените, отстъпките и специалните цени, в сключване на споразумения за бъдещите ценоразписи, както и на споразумения
да се избягва конкуриране чрез подбиване на цените, за да се осигури предимство на основния доставчик, и за разпределението
на клиентите. Само фактът, ако се приеме за доказан, че вследствие на писмата от май 2001 г. Amann е престанало да съобщава
информация на другите участници в картела, не доказва, че то е преустановило участието си в него (вж. в този смисъл Решение
от 27 септември 2006 г. по дело Archer Daniels Midland/Комисия, T‑329/01, Recueil, стр. II‑3255, точка 252).
От това следва, че Комисията не е допуснала никаква грешка в изчисленията, като е приложила увеличение от 5 % на началния
размер на глобата, наложена на Amann за неговото участие в нарушението след многостранната среща от 16 януари 2001 г.
Второ, начинът на изчисляване, състоящ се в неотчитане на първата година от нарушението при увеличаването на глобата в зависимост
от продължителността на нарушението, не е установена практика на Комисията. Всъщност той повече не е бил прилаган в по-новите
решения на Комисията. Освен това трябва да се отбележи, както прави Комисията, че решенията, посочени от Amann в подкрепа
на доводите му, се отнасят до нарушения със средна продължителност (до 5 години) и следователно въобще не са показателни за
твърдяната установена практика по вземане на решения на Комисията в хипотезите на нарушения за дълъг период. По-нататък, Комисията
разполага с широко право на преценка при определянето на размера на глобите и не е обвързана от извършените от нея по-рано
преценки (вж. в този смисъл Решение по дело Michelin/Комисия, точка 154 по-горе, точка 292).
Освен това от посоченото от Amann Решение по дело Cheil Jedang/Комисия (точка 186 по-горе, точка 133) е видно, напротив, че
от разпоредбите на точка 1 Б от Насоките по никакъв начин не следва, че първата година от нарушението не трябва да се взема
предвид. Всъщност в това отношение се предвижда единствено, че за нарушенията с малка продължителност, по принцип под една
година, не се прилага никакво увеличение. За сметка на това за нарушенията с по-голяма продължителност се прилага увеличение,
което например може да достигне до 50 %, когато нарушението е продължило между една и пет години. Общият съд добавя, че макар
последната разпоредба да не предвижда автоматично увеличение от 10 % годишно за нарушенията със средна продължителност, в
това отношение тя оставя свобода на преценка на Комисията. Същото освен това следва от точка 1 Б, трето тире от Насоките относно
нарушенията за дълъг период, която предвижда единствено, че размерът може да бъде увеличен с 10 % годишно (Решение по дело
Cheil Jedang/Комисия, посочено по-горе, точки 133 и 134). В посоченото по-горе Решение по дело Cheil Jedang/Комисия причината,
накарала Общият съд да стигне до извода, че не трябва да се прилага увеличение от 10 %, се дължи единствено на особеностите
на конкретния случай, а именно, че в решението си Комисията е приложила, без каквато и да е обосновка, размер от 40 % по отношение
на някои предприятия за нарушение, продължило пет години, а е определила увеличение от 30 % спрямо жалбоподателя за нарушение
с продължителност от две години и десет месеца.
Трето, Amann погрешно изтъква, че Комисията не е използвала правото си на преценка, като приложила автоматично максималния
процент от 10 % за всяка година нарушение, и следователно като не взела предвид факта, че цените за конците за промишлени
нужди a priori въобще не могат или могат само в минимална степен да окажат трайни вредни последици върху потребителите.
Следва да се припомни, че макар точка 1 Б, първа алинея, трето тире от Насоките да не предвижда автоматично увеличение от
10 % годишно за нарушенията за дълъг период, в това отношение тя оставя право на преценка на Комисията (Решение на Общия съд
от 18 юни 2008 г. по дело Hoechst/Комисия, T‑410/03, Сборник, стр. II‑881, точка 396 и Решение на Общия съд по дело BPB/Комисия,
точка 89 по-горе, точка 362).
В настоящия случай от точка 239 по-горе следва, че при увеличаването на размера на глобите, определен с оглед на продължителността
на нарушението, Комисията е спазила правилата, които си е наложила с Насоките. Като се имат предвид обстоятелствата по настоящия
случай, трябва да се приеме, че Комисията е използвала правилно своето право на преценка, като е увеличила глобата с 10 %
за всяка година, по време на която се извършва нарушението.
От постоянната съдебна практика следва също, че увеличението на размера на глобата в зависимост от продължителността не се
ограничава до случаите, когато съществува пряка връзка между продължителността и по-голямата вреда, която се причинява на
общностните цели, визирани от правилата на конкуренцията (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 12 юли 2001 г. по дело
Tate & Lyle и др./Комисия, T‑202/98, T‑204/98 и T‑207/98, Recueil, стр. II‑2035, точка 106 и Решение на Общия съд по дело
Michelin/Комисия, точка 154 по-горе, точка 278).
В настоящия случай от съображения 347—351 от обжалваното решение е видно, че Комисията е разгледала конкретните вредни последици
на картела върху съответния пазар. Тя стига до извода, че е трудно тези последици да се измерят с точност, но че последиците
от съглашателските споразумения са били напълно действителни.
В светлината на съдебната практика и като се държи сметка за обстоятелствата в настоящия случай, следва да се приеме, че Комисията
не е допуснала явна грешка в преценката, като е увеличила глобата с 10 % за всяка година от нарушението.
Следователно трябва да се отхвърли правното основание, изведено от погрешното изчисляване на продължителността на нарушението
на пазара на конците за промишлени нужди.
5.
По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от неотчитането на някои смекчаващи обстоятелства, свързани с нарушението
на пазара на конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
Amann се позовава на правото да му се признае смекчаващо обстоятелство в приложение на точка 3, седмо тире от Насоките поради
едностранното му решение по негова собствена инициатива и преди първата намеса на Комисията да се откаже от нарушението. То
всъщност поддържа, че повече не е участвало в срещи след тази от 16 януари 2001 г. и че е преустановило всички двустранни
контакти, считано от март 2001 г. То подчертава в това отношение, че тъй като не се е позовало на точка 3, трето тире от Насоките,
съдебната практика, съгласно която намесата на Комисията е тази, която трябва да е подтикнала съответните предприятия да преустановят
своето антиконкурентно поведение, по никакъв начин не се противопоставя на признаването на смекчаващо обстоятелство. Като
действа по този начин, Amann счита, че се излага на риск от санкции от страна на неговите конкуренти, в частност — Coats.
Далеч не теоретичен, този риск от ответни мерки впрочем се доказвал от писмата, разменени с представителя на Coats, както
било потвърдило BST в съдебното заседание на 19 и 20 юли 2004 г. Комисията впрочем се въздържала да разгледа тези изявления,
като по този начин нарушила наложеното ѝ задължение за разясняване на фактите.
Освен това, като изтъква, че преустановяването на нарушението вече е било взето предвид при преценката на неговата продължителност,
Комисията пренебрегнала факта, че обективната продължителност на дадено нарушение трябва да се отличава от субективния аспект
на приключването му. Отчитането на дадено поведение като смекчаващо обстоятелство не трябвало да се изключва, щом като то
има положителни последици за предприятието с оглед продължителността на нарушението.
Комисията отхвърля тези доводи.
б) Съображения на Общия съд
Най-напред следва да се припомни, че в точка 3 от Насоките се предвижда намаляването на основния размер поради „[конкретни]
смекчаващи обстоятелства“ като например изключително пасивна или последователска роля при извършването на нарушението, неприлагането
на практика на съглашателските споразумения, преустановяването на нарушението веднага след намесата на Комисията или други
неизрично посочени обстоятелства.
Следва също да се посочи, че изброяването в този текст на смекчаващи обстоятелства, които Комисията е задължена да вземе предвид,
не е обвързващо. Вследствие на това Комисията запазва определена свобода да прецени като цяло значимостта на евентуално намаляване
на размера на глобите поради смекчаващи обстоятелства (Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Dalmine/Комисия, T‑50/00,
Recueil, стр. II‑2395, точка 326). Така Комисията никак не би могла да бъде задължена да предостави в рамките на свободата
си на преценка намаляване на размера на глобата за преустановяването на явно нарушение, независимо дали това преустановяване
е настъпило преди или след нейната намеса (Решение по дело Tokai II, точка 93 по-горе, точка 292).).
По-нататък е необходимо да се подчертае, че според постоянната съдебна практика прекратяването на нарушенията на правилата
на конкуренцията веднага след намесата на Комисията, предвидено в точка 3, трето тире от Насоките, може логично да се приеме
за смекчаващо обстоятелство само ако съществуват причини да се предположи, че разглежданите предприятия са подтикнати от въпросната
намеса да прекратят своето антиконкурентно поведение. Видно е всъщност, че целта на тази разпоредба е да насърчи предприятията
да преустановят антиконкурентното си поведение незабавно когато Комисията започне разследване във връзка с това. Намаляване
на размера на глобата на това основание не би могло да се прилага, в случай че твърдото решение за преустановяване на нарушението
вече е било взето от тези предприятия още преди първата намеса на Комисията или в случай че нарушението вече е било преустановено
преди тази дата. Тази последна хипотеза е отчетена в достатъчна степен при изчисляването на продължителността на приетия период
на нарушението (вж. в този смисъл Решение на Съда от 25 януари 2007 г. по дело Dalmine/Комисия, C‑407/04 P, Сборник, стр. I‑829,
точка 158, Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Mannesmannröhren-Werke/Комисия, T‑44/00, Recueil, стр. II‑2223, точки
280 и 281 и Решение на Общия съд от 12 декември 2007 г. по дело BASF/Комисия, точка 91 по-горе, точка 128).
Освен това следва да се отбележи, че Amann основава правото си да му бъдат признати смекчаващи обстоятелства на факта, че
едностранно е взело решение веднага след срещата от 16 януари 2001 г. да не участва в никакви други събрания и да преустанови
всякакви двустранни контакти. Както обаче бе констатирано в точка 240 и сл. по-горе, Amann е продължило да участва в двустранните
срещи след тази многостранна среща.
По същите тези причини трябва да се отхвърли и доводът на Amann, според който Coats е изпълнявало ръководна роля в картела
и е отправило заплахи към него след решението му да не участва повече в нарушението. В това отношение доводът на жалбоподателя,
изведен от нарушение на наложеното на Комисията задължение за разясняване на фактите, е неотносим. Всъщност, както следва
от точка 261 по-горе, изходната предпоставка на жалбоподателя, съгласно която той преустановил участието си в нарушението
след срещата от 16 януари 2001 г., е неточна. Amann не може надлежно да поддържа, че преустановяването на нарушението след
тази среща е довело до подлагането му на ответни мерки от страна на Coats и следователно не може да се позовава на каквото
и да е нарушение на задължението за разясняване на фактите в това отношение.
Накрая, дори да се предположи, че Amann е престанало да участва по-рано в нарушението, от посочената съдебна практика следва,
че Комисията запазва определена свобода да прецени като цяло значимостта на евентуално намаляване на размера на глобите поради
смекчаващи обстоятелства и не може по никакъв начин да бъде задължена да предостави подобно намаление на глобата за преустановяването
на явно нарушение преди нейната намеса.
Следователно настоящото правно основание трябва да бъде отхвърлено.
6.
По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от погрешното изчисляване на началния и на основния размер на
глобата, наложена за нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост
а) Доводи на страните
Първо, жалбоподателите отправят упрек за произволно определяне на началния размер на глобата, наложена за нарушението на пазара
на конци за производители от автомобилната промишленост. Обжалваното решение всъщност не позволявало да се установи по какъв
начин Комисията е изчислила посочения размер, нито на какво основание е определила категориите. Всъщност началните размери
(5 милиона евро за жалбоподателите и 1,3 милиона евро за другите разглеждани предприятия) не съответствали точно на различните
обороти, реализирани с продукта, предмет на картела.
По-нататък Комисията не обяснила причината, поради която, за разлика от Coats и от Barbour, тя смятала жалбоподателите за
единство от предприятия. В това отношение твърденията на Комисията, що се отнася до наличието на силно влияние на Amann върху
Cousin преди придобиването на мажоритарен дял от капитала на последното, не били убедителни. Според жалбоподателите положението
на Coats и на Barbour трябвало да се прецени по същия начин като това на жалбоподателите. Информацията, предоставена от Oxley
в отговор на изложението на възраженията, също целяла да докаже, че Комисията подценила значимостта на „Coats/Barbour“. Впрочем
според жалбоподателите не е изключено, ако Комисията бе класирала правилно тези предприятия, тя да бе определила друг начален
размер. С оглед на тези съображения обжалваното решение не е било мотивирано.
Отговорът на Комисията потвърждавал нейната логическа грешка, тъй като участието на Barbour е взето предвид само до придобиването
му от Coats през септември 1999 г., и тъй като след посоченото придобиване тя е отчела само оборота на Coats, въпреки че е
трябвало също да отчете за Coats и оборота, реализиран от Barbour през 1999 г. Размерът на оборота трябвало да бъде около
6 милиона евро. Следователно жалбоподателите критикуват факта, че им е определен начален размер от 5 милиона евро (общият
им оборот възлиза на 8,55 милиона евро), докато началният размер, определен на Coats, е само 1,3 милиона евро (оборотът му
е около 6 милиона евро). Те посочват и факта, че извършената от Комисията категоризация е довела до това, че техният общ оборот
е бил отчетен за целия период, докато оборотът на Barbour след придобиването му от Coats повече не е бил отчитан в рамките
на определянето на размера на глобата.
Второ, изчисляването на основния размер в зависимост от продължителността на нарушението, от май/юни 1998 г. до 15 май 2000 г.,
т.е. една година и единадесет месеца, и произтичащото увеличение на началния размер на глобата с 15 %, били погрешни.
Според жалбоподателите не съществува доказателство, че се е провела среща през май/юни 1998 г., нито, че те са участвали в
нея. Те изтъкват, че единственото доказателство, на което Комисията се основава, е отговорът на Coats на искането за информация.
Този отговор на Coats обаче се основавал само на бележка от бивш сътрудник. Провеждането на тази среща следователно се подкрепяло
само от слухове и достоверността на бележката предизвиквала съмнения, които Комисията е трябвало да разсее, като извърши проверка.
Според жалбоподателите първата среща се провела едва през юни 1999 г. Oxley не било в състояние да представи каквато и да
е насока за тази среща, а Coats не било в състояние да представи точни обяснения относно своето участие. Предвид съществуващите
неясноти, що се отнася до тази среща, жалбоподателите освен това упрекват Комисията, че въобще не е опитала да изясни мястото,
където подобна среща се е провела. Следователно те считат, че основният размер на глобата е трябвало да се изчисли едва считано
от 15 април 1999 г.
Комисията отхвърля това правно основание.
б) Съображения на Общия съд
Първо, следва да се разгледа доводът, изведен от произволното определяне на началния размер на глобата.
В това отношение следва да се отбележи, че Насоките предвиждат, на първо място, преценка на тежестта на нарушението като такова,
въз основа на която може да бъде определен „общ начален размер“. Така тежестта на нарушението се определя в зависимост от
обективни елементи като характер на нарушението, неговото действително отражение върху пазара, ако е измеримо, и обхвата на
съответния географски пазар. На второ място, тежестта на нарушението се анализира от гледна точка на разнообразни субективни
елементи. По такъв начин се отчитат характерните особености на съответното предприятие, по-специално неговата големина и положението
му на съответния пазар, което може да доведе до претегляне на началния размер, класиране на предприятията в категории и до
определяне на „специфичен начален размер“. На трето място, за определянето на основния размер се отчита продължителността
на нарушението, а също, на четвърто място, отегчаващите и смекчаващи обстоятелства, които позволяват да се оцени по-специално
относителната тежест на участието в нарушението на всяко от съответните предприятия.
Що се отнася по-специално до субективните елементи, които се вземат предвид при определяне на началния размер, Насоките предвиждат,
че е необходимо да се отчете реалната икономическа способност на нарушителите за нанасяне на значителни вреди на другите икономически
оператори, и по-специално на потребителите, и да се определи глоба в размер, който гарантира, че тя има достатъчно възпиращ
ефект (точка 1 А, четвърта алинея).
Според същите Насоки в случаите, включващи няколко предприятия като картелите, може да е необходимо да се адаптира общият
начален размер с цел да бъде взета предвид специфичната тежест на нарушението и в резултат от това действителното отражение
на нарушението на всяко едно от предприятията върху конкуренцията, по-специално когато е налице значителна несъразмерност
по отношение на големината на предприятията, извършили същия вид нарушения, и в резултат да се приспособи общият начален размер
към специфичния характер на всяко предприятие (точка 1 А, шеста алинея) (Решение по дело Cheil Jedang/Комисия, точка 186 по-горе,
точка 81).
Следва да се отбележи, че Насоките не предвиждат размерът на глобите да се изчислява в зависимост от общия оборот или от оборота,
реализиран от предприятията в засегнатия пазар. При все това те допускат и подобни обороти да се вземат предвид при определянето
на размера на глобата, за да бъдат спазени общите принципи на общностното право и когато обстоятелствата го налагат. По този
начин оборотът може да се вземе предвид при разглеждането на различните фактори, изброени в точки 269 и 270 по-горе (Решение
по дело Cheil Jedang/Комисия, точка 186 по-горе, точка 82 и Решение по дело Tokai I, точка 186 по-горе, точка 195).
В настоящия случай от съображение 418 и сл. от обжалваното решение е видно, че Комисията е спазила разпоредбите на Насоките.
Тя всъщност е отчела характера на нарушението, неговото действително отражение върху пазара, както и обхвата на съответния
географски пазар. Предвид тези фактори тя квалифицира нарушението като много тежко, като същевременно уточнява в съображение 428
от обжалваното решение, че ще отчете малкия размер на съответния пазар, за да определи размера на глобата.
След това, както в рамките на картела на пазара на конци за промишлени нужди в Бенелюкс и скандинавските страни, тя е счела
за необходимо да пристъпи към диференцирано третиране на предприятията, участващи в картела за конци за производители от автомобилната
промишленост, за да отчете реалната икономическа способност на нарушителите съществено да навредят на конкуренцията, както
и да определи глобата в размер, който да гарантира достатъчно възпиращ ефект. Тя добавя, че е необходимо да се отчете конкретната
тежест на незаконосъобразното поведение на всяко предприятие и следователно на неговото действително отражение върху конкуренцията.
За да прецени тези фактори, Комисията е избрала да се основе върху оборота на съответния пазар за засегнатия от картела продукт
(съображения 430—432 от обжалваното решение).
В резултат тя групира предприятията в две категории. С оглед на оборота им от 8,55 милиона евро Amann и Cousin попадат в първата
категория. С оглед на оборота им, оценен между 1 и 3 милиона евро, Oxley, Coats и Barbour са поставени във втората категория.
Комисията приема начален размер, определен в зависимост от тежестта на нарушението, от 5 милиона евро за Amann и Cousin и
от 1,3 милиона евро за Coats, Oxley и Barbour (съображения 432— 435 от обжалваното решение).
Както бе подчертано в точки 216—221 по-горе, в рамките на своя контрол за законосъобразност върху упражняваното от Комисията
право на преценка, Общият съд трябва да се ограничи до проверка на това дали разпределянето е последователно и обективно обосновано
(вж. Решение по дело BASF/Комисия, точка 196 по-горе, точка 157 и цитираната съдебна практика.
Във връзка с това следва да се приеме, че разпределянето на предприятията в две категории е разумен начин за отразяване на
относителното им значение на пазара с цел определяне на началния размер, стига това да не води до съвсем неточно представяне
на съответния пазар. В конкретния случай използваният от Комисията метод, състоящ се в определяне на категориите в зависимост
от оборота, реализиран на разглеждания пазар за засегнатия продукт, не може a priori да се счита за лишен от вътрешна последователност.
Що се отнася до определянето като такъв на началния размер, трябва да се приеме, че изборът на сумата от 5 милиона евро за
предприятията, попадащи в първата категория, не може да бъде квалифициран като произволен и не надхвърля границите на широкото
право на преценка, с което тя разполага в тази област. Тази сума всъщност е определена при отчитане на категориите, които
от своя страна са установени надлежно, както бе констатирано в точки 277 и 278 по-горе. Освен това сумата от 5 милиона евро,
избрана като начален размер, е по-ниска от оборота на жалбоподателя, използван като базова стойност за първата категория.
Предвид тези съображения са неправилни твърденията на жалбоподателите, че Комисията произволно е определила двете категории
и е изчислила началния размер на глобата.
На следващо място, е неоснователен упрекът към Комисията, че не е разгледала Coats и Barbour като „единство от предприятия“
и следователно, че не е събрала оборотите им. Всъщност от обжалваното решение (съображения 40 и 67) следва, че Coats е придобило
Barbour едва през септември 1999 г. Така последното представлява независимо от правна гледна точка предприятие и на това основание
може да носи самостоятелно отговорност за нарушението, извършено през периода от май/юни 1998 г. до септември 1999 г. Що се
отнася до Coats, от обжалваното решение е видно, че то е участвало в нарушението от 8 юни 1999 г. до 15 май 2000 г. и следователно
е можело да понесе самостоятелно отговорност за своето неправомерно поведение.
Така, обратно на поддържаното от жалбоподателите, не е имало основание за събиране на оборота на Coats и на Barbour и за поставянето
им в първата категория.
Следва обаче да се изтъкне, че Комисията е взела предвид единствено оборота на Coats за 1999 г. Обосновано било обаче към
тази сума да се добави частта от оборота на Barbour от октомври до декември 1999 г., т.е. 3/12 от годишния оборот на Barbour.
Така оборотът на Coats е трябвало да бъде увеличен със сума от между 250 000 EUR и 750 000 EUR. Тази грешка в изчисленията
обаче по никакъв начин не поставя под въпрос класирането на жалбоподателите в първата категория, нито приложения спрямо тях
начален размер. Жалбоподателите всъщност не оспорват констатацията на Комисията, направена в съображения 323 и 433 от обжалваното
решение, според която те трябвало да бъдат разглеждани като „единство от предприятия“, и че на това основание Комисията правилно
е събрала съответните им обороти.
Накрая, трябва да се отхвърли доводът, изведен от нарушение на член 253 ЕО с мотива, от една страна, че Комисията не обяснила
причината, поради която, за разлика от Coats и от Barbour, тя смятала жалбоподателите за „единство от предприятия“, и от друга
страна, че определянето и изчисляването на началния размер били непонятни.
Всъщност, от една страна, Комисията ясно посочила в съображения 323 и 433 от обжалваното решение причините, поради които жалбоподателите
трябвало да бъдат разглеждани като „единство от предприятия“. От друга страна, както бе отбелязано в точка 226 по-горе, задължението
за мотивиране не налага на Комисията да посочва в своето решение цифровите данни, свързани с начина на изчисляване на глобите,
като във всички случаи се подчертава, че Комисията не може да се лиши от своето право на преценка чрез изключителното и механично
прилагане на аритметични формули.
В настоящия случай, както следва от точки 276—278 по-горе, Комисията е изпълнила изцяло своето задължение за мотивиране, като
е посочила в съображение 418 и сл. от обжалваното решение факторите за преценка, които са ѝ позволили да определи тежестта
на нарушението.
Второ, що се отнася до довода, изведен от погрешното определяне на основния размер на глобата поради погрешното определяне
на продължителността на нарушението, от преписката по делото е видно, че първата среща относно пазара на конци за производители
от автомобилната промишленост не се е провела през юни 1999 г., както поддържат жалбоподателите, а през май/юни 1998 г.
В своя отговор на изложението на възраженията Amann изрично споменава провеждането на тази среща и посочва, че тя е позволила
на участниците да установят първоначален контакт помежду си, да обменят информация относно определени цени и да демонстрират
намерението си да определят цени за период, който не надвишава шест месеца.
Следователно е необходимо да се приеме, че фактите не подкрепят този довод.
По-нататък упрекът към Комисията, че не е могла да определи с точност дали срещата се е провела през май или през юни, не
е релевантен, щом като продължителността на нарушението се изчислява считано от юни, което представлява по-благоприятна отправна
точка за жалбоподателите.
С оглед на тези съображения правното основание, изведено от погрешното изчисляване на началния и на основния размер на глобата,
трябва да се отхвърли.
7.
По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от твърдение за неотчитане на непривеждането в действие на картела
относно конците за производители от автомобилната промишленост
а) Доводи на страните
Жалбоподателите поддържат, че констатациите на Комисията относно отражението на нарушението върху пазара, са погрешни. Всъщност
обжалваното решение не доказало действителното привеждане в действие на споразуменията, сключени в рамките на картела относно
конците за производители от автомобилната промишленост. Документите, въз основа на които Комисията основава твърденията си,
що се отнася до действителното привеждане в действие на картела, можели да се изтъкват само като доказателства за наличието
на срещи между участниците. Самата Комисия посочвала в съображение 427 от обжалваното решение, че е срещнала затруднения за
установяване на привеждането в действие на картела.
В частност било неправилно твърдението на Комисията, че Cousin наложило увеличение на цените на своя клиент Johnson Controls.
Жалбоподателите подчертават, че това увеличение съответствало на тяхната индивидуална ценова политика и нямало никакво отношение
със споразуменията. На жалбоподателите не им е било признато правото да бъдат изслушани по този въпрос, който е повдигнат
за първи път в обжалваното решение, и следователно считат, че той не може да се използва като доказателство за привеждането
в действие на картела.
Жалбоподателите се позовават на задължението на Комисията при преценката на тежестта на нарушението да отчита всички елементи,
които могат да бъдат определящи с оглед действителното отражение на нарушението върху пазара. В това отношение Комисията приела
наличието на смекчаващо обстоятелство, обосноваващо смекчаване на наказанието дори по преписките, по които споразуменията
са били приведени в действие само отчасти. Тъй като в конкретния случай непривеждането в действие е по-важно, жалбоподателите
считат, че Комисията е трябвало да го отчете в съответствие с практиката си по вземане на решения и следователно да им признае
смекчаващо обстоятелство по силата на точка 3, трето тире от Насоките, или да го вземе предвид при определянето на тежестта
на нарушението.
Комисията отхвърля това правно основание.
б) Съображения на Общия съд
Най-напред следва да се отбележи, че от съображение 233 от обжалваното решение е видно, че по време на срещата на 9 юли 1999 г.
Cousin посочва, че е щяло да се опита да увеличи цените, прилагани за неговия клиент Johnson Controls. От писменото становище
на Barbour също следва, че представител на Cousin се е обадил на представител на Barbour, за да потвърди, че увеличението
е направено. Накрая трябва да се посочи, че Cousin потвърждава, че е увеличило цените си, но поддържа, че това увеличение
изобщо не е резултат от споразумение.
На първо място, неправилно е твърдението на жалбоподателите, че увеличението на цените, прилагани за Johnson Controls, никога
не е било посочвано в изложението на възраженията, и че поради това те не са имали възможност да му отговорят. Фактите не
подкрепят този довод, тъй като Комисията изрично се позовава на него в точки 192 и 201 от изложението на възраженията.
На второ място, Комисията правилно стига до извода за привеждане в действие на споразумението, основавайки се на горепосоченото
увеличение на цените по отношение на Johson Controls. Всъщност изявленията на Cousin по време на срещата на 9 юли 1999 г.
относно неговото намерение да увеличи цените спрямо Johnson Controls, телефонният разговор между него и Barbour, в който се
конкретизира това намерение, и потвърждението от Cousin на това увеличение в рамките на административното производство представляват
достатъчна съвкупност от косвени доказателства в това отношение. Следователно жалбоподателите е трябвало да докажат, че увеличението
на цените по никакъв начин не представлява прилагане на споразумение — нещо, което те не са направили, задоволявайки се да
изтъкнат своята „индивидуална ценова политика“.
На трето място, що се отнася до последиците от нарушението, Комисията приема в съображение 427 от обжалваното решение, че
съглашателските споразумения са били приведени в действие и че са имали отражение върху съответния пазар и засегнатия продукт,
„макар да е трудно да се измери с точност това отражение“. Следва да се припомни, че в областта на конкуренцията тежестта
на доказване на наличието на последици от дадено нарушение върху пазара, която е възложена на Комисията, когато взема предвид
тези последици в рамките на изчисляването на глобата в зависимост от тежестта на нарушението, е по-лека, отколкото тежестта,
която ѝ е възложена, когато тя трябва да докаже самото наличие на нарушение в случай на картел. Всъщност, за да вземе предвид
действителното отражение на картела върху пазара, достатъчно е Комисията да представи „основателни причини да го вземе предвид“
(Решение по дело Jungbunzlauer/Комисия, точка 171 по-горе, точка 161). При това положение увеличението на цените относно Johnson
Controls само по себе си представлява много основателна причина да се вземе предвид действителното отражение на нарушението
върху пазара.
На четвърто място, от гореизложените съображения следва, че жалбоподателите по никакъв начин не могат да искат признаване
на смекчаващо обстоятелство, поради това че на практика споразуменията не са прилагани.
Следователно това правно основание трябва да бъде отхвърлено.
8.
По правното основание, изведено от нарушение на правото на изслушване и на правото на защита
а) Доводи на страните
Две оплаквания се посочват в подкрепа на това правно основание. Първото оплакване е изведено от нарушение на правото на изслушване,
а второто – от нарушение на правото на защита.
Първо, Amann счита, че е било нарушено неговото право на изслушване, признато от член 27, параграф 1 от Регламент № 1/2003.
Комисията всъщност основала значителна част от решението си във връзка с някои отстъпки на документите, посочени в съображение 116
от обжалваното решение. Тези документи и направените въз основа на тях изводи от Комисията в този контекст обаче не били доведени
до знанието на Amann в изложението на възраженията. Следователно тези документи не са могли да бъдат използвани като доказателства
за нарушение на член 81 ЕО и член 53 от Споразумението за ЕИП. Amann всъщност посочва, че само наличието на тези документи
в преписката на Комисията и възможността да се направи справка с тях в рамките на достъпа до преписката не са достатъчни да
гарантират спазването на правото на изслушване.
Комисията също нарушила неговото право на изслушване, като се основала на оплаквания, относно които Amann не е имало възможност
да представи становище. Обжалваното решение всъщност се позовавало на обсъждане относно намаляването на отстъпките в Швеция
на 19 септември 2000 г., за да обоснове упрека за обмен на информация за отстъпките и за споразумение за тяхното намаляване.
Изложението на възраженията обаче не съдържало нищо относно споразуменията от този вид във връзка с Швеция, а по-скоро посочвало
такива споразумения за Финландия. Amann установява, че самата Комисия е признала в съображение 116 от обжалваното решение,
че погрешно е споменала Финландия вместо Швеция в изложението на възраженията. Следователно то счита, че не е било изслушано
по този въпрос. Комисията погрешно приела, че от документа, цитиран в изложението на възраженията, Amann е било в състояние
да направи извод, че е ставало въпрос за Швеция. Въпросният документ, а именно писмо по електронната поща от 10 октомври 2000 г.,
всъщност било посочено в контекст, различен от този на споразуменията относно отстъпките. Освен това съдържанието на документа
по нищо но позволявало да се направи извод за конкретно споразумение относно отстъпките. Amann изтъква, че според съдебната
практика от значение са не самите документи, а заключенията, които Комисията извежда от тях. Тази съдебна практика намирала
приложение в настоящия случай, макар обжалваното решение да споменавало наличието на горепосоченото електронно писмо, това
споменаване било в друг контекст.
Освен това Комисията си противоречала, като поддържала, че в действителност възнамерявала да посочи Швеция вместо Финландия,
като същевременно изтъквала, че освен това имало споразумения в двете страни.
Второ, според жалбоподателите Комисията нарушила тяхното право на защита, като изискала от тях отговори на въпроси за поддържани
контакти с конкурентите, които фигурират в исканията за информация от 6 и 24 март 2003 г., без да уточнява, че са били разпитвани
в качеството на „обвинени“. Те изтъкват, че според съдебната практика от жалбоподателите не може да се изисква да представят
подробности относно разгледаните аспекти и взетите решения, приети в контекста на поддържаните с конкурентите контакти, и
a fortiori, да се изискват от предприятията освен обикновено описание на фактите и представяне на съществуващи документи сведения
относно предмета, развитието и резултатите от контактите с конкурентите, когато Комисията явно подозира, че тези срещи са
имали за цел да ограничат конкуренцията. Впрочем жалбоподателите смятат, че настоящият случай е бил такъв, като в това отношение
се основават на точка 4.1 от горепосочените искания за информация.
Предвид това че жалбоподателите са отговорили подробно на всички въпроси на Комисията въпреки правото на отказ, те искат да
ползват намаление, по-голямо от 15 % спрямо техните глоби, в приложение на точка Г 2 от Известието относно сътрудничеството.
Те считат, че по този начин доста са надхвърлили това, което Комисията е имала право да изисква.
Те смятат за недостатъчно и горепосоченото намаление от 15 % в сравнение с намалението от 50 %, предоставено на Coats. Всъщност
според тях Комисията е трябвало да отчете факта, че при проверката тя вече намерила съществени документи, които да ѝ позволят
да установи без затруднение наличието на нарушение в разглежданите области. По-нататък Coats имал предимство пред конкурентите
си, тъй като вече било информирано за непосредствено предстоящото производство, така че от само себе си се налагало подаването
на молба за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер. Освен това Coats е изпълнявало ръководна роля, което се
потвърждавало от няколко участващи предприятия. Предвид тези обстоятелства жалбоподателите считат, че е трябвало да бъдат
третирани по същия начин като Coats.
Комисията отхвърля това правно основание.
б) Съображения на Общия съд
По твърдяното нарушение на правото на изслушване
Според установената съдебна практика изложението на възраженията трябва да съдържа изложение на твърденията за нарушения,
съставено с достатъчно ясни изрази, макар и кратки, за да се даде възможност на заинтересованите лица действително да се запознаят
с поведението, в което ги упреква Комисията и да изложат надлежно своята защита, преди Комисията да приеме окончателно решение.
Това изискване е спазено, ако в решението не се твърди, че заинтересованите лица са извършили нарушения, различни от посочените
в изложението на възраженията, и ако са взети предвид само фактите, по които заинтересованите лица са имали възможност да
дадат обяснения (Решение на Общия съд от 14 май 1998 г. по дело Mo och Domsjö/Комисия, T‑352/94, Recueil, стр. II‑1989, точка 63,
Решение на Общия съд по дело CMA CGM и др./Комисия, точка 196 по-горе, точка 109 и Решение на Общия съд по дело Tokai II,
точка 93 по-горе, точка 138).
Така правото на защита е нарушено поради несъответствие между изложението на възраженията и окончателното решение само при
условие че едно възприето в него твърдение за нарушение не е било изтъкнато по задоволителен начин, който позволява на адресатите
да се защитят (Решение на Общия съд от 8 юли 2004 г. по дело Corus UK/Комисия, T‑48/00, Recueil, стр. II‑2325, точка 100).
От съдебната практика също следва, че от значение са не самите документи, а заключенията, които Комисията извежда от тях,
и че ако тези документи не са били споменати в изложението на възраженията, засегнатото предприятие е можело с основание да
счете, че те не са били от значение за делото. Като не информира дадено предприятие, че определени документи ще бъдат използвани
за решението, Комисията му пречи да изрази своевременно своето становище относно доказателствената стойност на тези документи.
Оттук следва, че тези документи не могат да се разглеждат като годни доказателствени средства по отношение на него (вж. в
този смисъл Решение на Съда от 25 октомври 1983 г. по дело AEG-Telefunken/Комисия, 107/82, Recueil, стр. 3151, точка 27, Решение
на Съда от 3 юли 1991 г. по дело AKZO/Комисия, C‑62/86, Recueil, стр. I‑3359, точка 21 и Решение на Общия съд от 10 март 1992 г.
по дело Shell/Комисия, T‑11/89, Recueil, стр. II‑757, точка 55).
При все това документ, използван от Комисията в подкрепа на твърдение за нарушение в окончателното решение, макар да е бил
използван в изложението на възраженията за доказване на друго твърдение за нарушение, може да бъде възприет в решението срещу
засегнатото предприятие само ако то е могло разумно да направи извод от изложението на възраженията и от съдържанието на документа
за заключенията, които Комисията възнамерява да направи (вж. в този смисъл Решение по дело Shell/Комисия, точка 314 по-горе,
точка 62).
Оплакването, изтъкнато от Amann, следва да се разгледа в светлината на изложената съдебна практика.
Следва да се припомни, че в съображение 116 от обжалваното решение Комисията е признала, че е споменала погрешно в точки 104
и 126 от изложението на възраженията, че е било договорено намаляване на отстъпките във Финландия на срещата на 19 септември
2000 г. в Будапеща (Унгария). Тя поправя тази грешка в същото съображение 116, подчертавайки, че засегнатата от намаляването
на отстъпките страна в действителност е била Швеция.
Следва да се посочи най-напред, че дялът преди точки 125 и 126 от изложението на възраженията, озаглавен „Среща в хотел Mercure
в Будапеща на 19 септември 2000 г.“, препраща към бележка под линия 244, която се позовава на писмото по електронна поща от
10 октомври 2000 г., съдържащо разглежданите по време на тази среща въпроси, сред които намаляването на отстъпките в Швеция.
Трябва също да се посочи, че Amann е било запознато с този документ, за което свидетелства неговият отговор на изложението
на възраженията. Последното всъщност споменава, че този документ съдържа писмо от J. L. (Coats) до F. S. (Coats) от 10 октомври
2000 г., което включва много подробен доклад за съдържанието на срещата в Будапеща.
От това писмо много ясно следва, че единствената засегната от намаляването на отстъпките страна е Швеция и че никакъв друг
елемент относно Финландия не би могъл да породи объркване, що се отнася до наличието на евентуално споразумение за подобно
намаление в последната страна.
Освен това, обратно на твърдяното от Amann, това писмо не е било представено в различен контекст, тъй като то изброява споразуменията,
сключени по време на срещата от 19 септември 2000 г., в която Amann впрочем не оспорва, че е участвало.
Така в съответствие с горепосочената съдебна практика следва да се приеме, че от изложението на възраженията и от съдържанието
на документа Amann е могло разумно да направи извод относно заключенията, които Комисията възнамерява да направи, и следователно
е могло да поправи грешката относно единствената страна, засегната от намаляване на отстъпките.
В това отношение е без значение доводът на Amann, според който изречението, съдържащо се в писмото: „Швеция: […] следва да
се увеличат специалните цени с 3,5 % на 1 април 2001 г. или да се намалят отстъпките“, не му е позволило да узнае, че Комисията
желае да се позове на посоченото изречение, за да докаже наличието на споразумение относно намаляването на отстъпките в Швеция.
Всъщност от горепосочените съображения следва, че Amann е трябвало да очаква Комисията да се основе върху този елемент.
Поради това следва да се направи извод, че правото на изслушване на Amann не е било нарушено.
По твърдяното нарушение на правото на защита, по-специално на принципа за забрана на самоуличаването
От съдебната практика относно пределите на правомощията на Комисията във връзка с процедурите по предварително разследване
и с административните процедури следва, че Комисията има право да задължи дадено предприятие, когато това се налага, с приемане
на решение, да ѝ предостави всички необходими сведения относно факти, които може да са му известни. Тя обаче не може да го
задължи да даде отговори, с които би било принудено да признае съществуването на нарушението, което Комисията трябва да докаже
(Решение на Съда от 18 октомври 1989 г. по дело Orkem/Комисия, 374/87, Recueil, стp. 3283, точки 34 и 35, Решение на Съда
по дело Aalborg Portland и др./Комисия, точка 90 по-горе, точки 61 и 65 и Решение на Съда по дело Dalmine/Комисия, точка 260
по-горе, точка 34).
Така, правото на пълно мълчание не може да бъде признато на предприятие — адресат на решение за искане на сведения по смисъла
на член 11, параграф 5 от Регламент № 17. Всъщност признаването на подобно право би надхвърлило необходимото за запазване
на правото на защита на предприятията и би представлявало неоправдана пречка пред изпълнението от Комисията на мисията да
следи за спазването на правилата на конкуренцията в общия пазар. Право на мълчание може да бъде признато само доколкото засегнатото
предприятие би било задължено да даде отговори, с които би било принудено да признае съществуването на нарушението, което
Комисията трябва да докаже (Решение по дело Tokai I, точка 186 по-горе, точка 402).
За да се запази полезното действие на член 11 от Регламент № 17, следователно Комисията е в правото си да задължи предприятията
да предоставят цялата необходима информация относно факти, с които те може да са запознати, и да ѝ разкрият при необходимост
притежаваните от тях документи, свързани с тези факти, макар и те да могат да послужат за установяване на съществуването на
антиконкурентно поведение. Това право на информация на Комисията не противоречи нито на член 6, параграфи 1 и 2 от ЕКПЧ, нито
на практиката на Съда по правата на човека (Решение по дело Tokai I, точка 186 по-горе, точки 403 и 404).
При всички положения обстоятелството, че си задължен да отговориш на поставените от Комисията чисто фактически въпроси и да
изпълниш искането ѝ за представяне на вече съществуващи документи, не е в състояние да наруши основния принцип за спазване
на правото на защита, както и на правото на справедлив съдебен процес, които предлагат във връзка с правото в областта на
конкуренцията защита, равностойна на осигуряваната по член 6 от ЕКПЧ. Не съществува всъщност пречка за адресата на искането
за информация по-късно в рамките на административното производство или в производството пред общностния съд да докаже, че
изложените в неговите отговори факти или представените документи имат значение, различно от възприетото от Комисията (Решение
по дело Tokai I, точка 186 по-горе, точка 406).
Накрая, когато в искане за информация на основание член 11 от Регламент № 17 Комисията освен чисто фактическите въпроси и
исканията за представяне на вече съществуващи документи, поиска от предприятието да опише предмета и протичането на няколко
срещи, в които то е участвало, както и резултатите или заключенията от тези срещи, когато е ясно, че Комисията подозира, че
предметът на посочените срещи е да се ограничи конкуренцията, подобно искане е от естество да задължи съответното предприятие
да признае своето участие в нарушение на общностните правила на конкуренцията, така че посоченото предприятие не е длъжно
да отговори на този вид въпроси. В подобен случай обстоятелството, че предприятието при все това представя сведения по тези
въпроси трябва да се разглежда като негово спонтанно сътрудничество, което може да обоснове намаляване на размера на глобата
в приложение на Известието относно сътрудничеството (Решение на Общия съд от 6 декември 2005 г. по дело Brouwerij Haacht/Комисия,
T‑48/02, Recueil, стр. II‑5259, точка 107). От съдебната практика следва и че в същия случай предприятията не биха могли да
твърдят, че е нарушено правото им да не се самоуличават, тъй като са отговорили доброволно на подобно искане (Решение на Общия
съд по дело Dalmine/Комисия, точка 259 по-горе, точка 46).
В светлината на тази съдебна практика следва да се определи дали Комисията е нарушила правото на жалбоподателите да не се
самоуличават.
На първо място, необходимо е да се подчертае, че Комисията е поискала сведения посредством искания за информация (писма от
6 и 24 март 2003 г.), а не посредством решения.
Що се отнася до самото съдържание на поисканите сведения, от точка 4 от посочените искания е видно, че Комисията е желаела
по-специално да получи информация относно срещите с конкурентите, датата, мястото и списъка на участниците, предмета и протичането
на тези срещи, както и сведения относно двустранните контакти. Жалбоподателите по никакъв начин не са били длъжни да отговорят
на въпросите, ако е изглеждало, че отговорите им биха могли да ги накарат да признаят тяхното участие в твърдяното нарушение.
Те обаче доброволно са отговорили на тези искания и при това положение не могат да твърдят, че поради това тяхното право да
не се самоуличават е било нарушено.
На второ място, що се отнася до упрека на жалбоподателите към Комисията, че не ги е уведомила за подозренията спрямо тях,
следва в самото начало да се припомни изискването за връзка между сведенията, поискани от Комисията в приложение на член 11
от Регламент № 17, и разследваното нарушение, посочено в искането. Всъщност член 11, параграф 1 от Регламент № 17 предоставя
на Комисията правомощие да събере, по-специално от предприятията, „цялата необходима информация“ за целите на прилагането
от тази институция на принципите, прогласени в членове 81 ЕО и 82 ЕО. По-нататък, в член 11, параграф 3 от Регламент № 17
се предвижда, че в искането за информация Комисията посочва по-специално „правните основания и целта на искането“. Следователно
от член 11, параграф 1 във връзка с параграф 3 от същия член от Регламент № 17, както и от изискванията за спазване на правото
на защита на съответните предприятия следва, че критерият за необходимост, посочен в член 11 от Регламент № 17, трябва да
се преценява в зависимост от целта на разследването, такава каквато е уточнена задължително в самото искане за информация.
Всъщност, както е постановил Съдът, що се отнася до сходна на член 11 от Регламент № 17 разпоредба, в Решение от 21 септември
1989 г. по дело Hoechst/Комисия (46/87 и 227/88, Recueil, стр. 2859, точка 29) относно правомощието за проверка, предоставено
на Комисията в член 14 от Регламент № 17, наложеното на Комисията задължение да посочва предмета и целта на проверката представлява
основно изискване не само за да проличи обоснованият характер на предвидената намеса в помещенията на съответните предприятия,
но също и да даде възможност на тези предприятия да преценят обхвата на тяхното задължение за сътрудничество, като същевременно
гарантира тяхното право на защита. Оттук следва, че Комисията може да изисква предоставянето само на информация, годна да
ѝ позволи да провери предполагаемо нарушение, което обосновава провеждането на разследването и е посочено в искането за информация
(Решение на Общия съд от 12 декември 1991 г. по дело SEP/Комисия, T‑39/90, Recueil, стр. II‑1497, точка 25 и Решение на Общия
съд от 8 март 1995 г. по дело Société Générale/Комисия, T‑34/93, Recueil, стр. II‑545, точки 40, 62 и 63) .
От тази съдебна практика следва, че в своето искане за информация Комисията не е длъжна да вмени изрично предполагаемите нарушения
на съответните предприятия и следователно, че не е длъжна на този етап да информира предприятието, че е заподозряно. Всъщност,
при условие че Комисията посочи ясно правните основания и целта на искането си, е необходимо да се приеме, че правото на защита
на съответното предприятие е било гарантирано.
В настоящия случай Комисията е изпълнила изцяло своите задължения, като е посочила ясно в горепосочените искания за информация
предмета и целта на искането.
В това отношение, и на трето място, упрекът на жалбоподателите към Комисията, че не им е предоставила информация, с която
вече е разполагала, също е неоснователен. Всъщност в рамките на административното производство в областта на конкуренцията
изпращането на изложението на възраженията, от една страна, и достъпът до преписката, който дава възможност на адресата на
това изложение да се запознае с доказателствата, съдържащи се в преписката на Комисията, от друга страна, гарантират правото
на защита и правото на справедлив процес на засегнатото предприятие. Наистина именно чрез изложението на възраженията заинтересованото
предприятие се уведомява за всички основни елементи, на които Комисията се основава на този етап от процедурата. Ето защо
заинтересованото предприятие може да се позовава на правото си на защита в пълен обем едва след изпращане на това изложение.
Ако горепосочените права обхващаха и периода преди изпращането на изложението на възраженията, ефективността на разследването
на Комисията щеше да бъде застрашена, тъй като предприятието би било в състояние, още на първия етап от разследването на Комисията,
да установи сведенията, които са известни на Комисията и следователно сведенията, които още могат да бъдат скрити от нея (Решение
на Съда по дело Dalmine/Комисия, точка 260 по-горе, точки 58—60).
На четвърто място, жалбоподателите погрешно искат допълнително намаляване на размера на глобата въз основа на сътрудничество
поради това, че са отговорили на искането за информация, предоставяйки сведения, за които твърдят, че „доста“ надхвърлят тези,
чието представяне може да се изисква по силата на член 11 от Регламент № 17.
Въз основа на сътрудничеството, оказано от жалбоподателите по време на разследването относно двата картела, и двете наложени
глоби са намалени с 15 % в приложение на точка Г 2, първо и второ тире от Известието относно сътрудничество. Всъщност Комисията
посочва, че жалбоподателите са представили информация и документи, които на практика са допринесли за доказване на съществуването
на нарушението, и по-специално са признали, че са участвали в срещи с конкурентите си, за да обменят информация, да обсъждат
и даже да задържат цените. Освен това те не са оспорили по същество релевантността на фактите, въз основа на които Комисията
е изградила обвиненията си (съображения 390—397 и 460—463 от обжалваното решение).
От една страна, следва да се напомни, че намаляването на размера на глобата въз основа на сътрудничество в хода на административното
производство е обосновано единствено ако поведението на разглежданото предприятие е позволило на Комисията с по-малко трудности
да установи съществуването на нарушение и в зависимост от случая да го прекрати (Решение на Общия съд от 14 май 1998 г. по
дело SCA Holding/Комисия, T‑327/94, Recueil, стр. II‑1373, точка 156 и Решение на Общия съд от 13 декември 2001 г. по дело
Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия, T‑45/98 и T‑47/98, Recueil, стр. II‑3757, точка 270).
От друга страна, сътрудничеството на дадено предприятие в хода на разследването не дава право на намаляване на глобата, когато
това сътрудничество не е надвишило онова, което се дължи от предприятието по силата на член 11, параграфи 4 и 5 от Регламент
№°17 (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 10 март 1992 г. по дело Solvay/Комисия, T‑12/89, Recueil, стр. II‑907, точки
341 и 342). За сметка на това, в хипотезата, в която дадено предприятие предостави в отговор на искане за информация на основание
член 11 сведения, които доста надхвърлят тези, чието представяне може да се изисква от Комисията по силата на същия член,
въпросното предприятие може да се ползва от намаляване на глобата (вж. в този смисъл Решение на Общия съд от 14 май 1998 г.
по дело Cascades/Комисия, T‑308/94, Recueil, стр. II‑925, точка 262).
Продължава да е от значение, че съдържанието на сведенията, предоставени на Комисията, е това, което трябва да позволи да
се определи дали жалбоподателите действително са представили сведения, надхвърлящи тези, които Комисията е имала право да
изисква.
Жалбоподателите обаче не са доказали с какво по отношение на съдържанието им представените сведения доста са надхвърляли това,
което Комисията е можела да изисква.
По-нататък следва да се посочи, че жалбоподателите не са приели всички данни, въз основа на които Комисията основава обжалваното
решение. Всъщност следва по-специално да се отбележи, че Cousin потвърждава, че винаги е продължавало да предлага продуктите
си, без да взема предвид в нито един момент обсъжданията, и че Amann оспорва продължителността на нарушението.
Следователно намалението с 15 % на глобата за жалбоподателите изглежда обосновано от гледна точка на обстоятелствата в конкретния
случай. Поради това доводът, че намалението с 15 % не е достатъчно в сравнение с намалението с 50 % за Coats, също трябва
да се отхвърли.
Следователно това правно основание трябва да се отхвърли.
От гореизложените съображения следва, че жалбата, подадена от жалбоподателите, трябва да се отхвърли.

По съдебните разноски
По смисъла на член 87 параграф 2 от Процедурния правилник на Общия съд загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните
разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателите са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да заплатят
разноските в съответствие с искането на Комисията.
По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (пети състав)
реши:
1)
Отхвърля жалбата.
2)
Осъжда Amann & Söhne GmbH & Co. KG и Cousin Filterie SAS да заплатят съдебните разноски.
Vilaras
Prek
Ciucă
Постановено в открито съдебно заседание в Люксембург на 28 април 2010 година.
Подписи
Съдържание
Обстоятелства, предхождащи спора
А –   Предмет на спора
Б –   Административно производство
В –   Обжалваното решение
1.  Съответни пазари
а) Продуктови пазари
б) Географски пазари
2.  Размер и структура на съответните пазари
3.  Описание на неправомерното поведение
4.  Разпоредителната част на обжалваното решение
Производство и искания на страните
От правна страна
А –   По посоченото от жалбоподателите правно основание за отмяна на обжалваното решение, изведено от нарушението на член 7, параграф 1,
първо изречение от Регламент №°1/2003
1.  Доводи на страните
2.  Съображения на Общия съд
а) По разграничението на продуктовия и географския пазар
б) По твърдяното съществуване на „общ план“
Б –   По правните основания, целящи намаляване на размера на глобата
1. По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от неспазване на горната граница, предвидена в член 15, параграф 2
от Регламент № 17 и в член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
По оплакването, изведено от нарушение на принципа nulla poena sine lege и по възражението за незаконосъобразност на член 15,
параграф 2 от Регламент № 17 и на член 23, параграф 2 от Регламент № 1/2003
По оплакването, изведено от задължението да се наложи една-единствена глоба за няколко нарушения
По оплакването, изведено от незачитане на законовите цели на санкцията
2. По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от нарушение на принципите на равно третиране и на пропорционалност
при налагането на глобата
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
По нарушението на принципа на пропорционалност
–  Относно довода, изведен от неотчитането на размера на пазара
–  Относно довода, изведен от отчитането изключително на оборотите в засегнатите от нарушенията пазари
–  По „системата за общо определяне“, предвидена от Насоките
–  По неотчитането на положението на жалбоподателите в качеството им на „средно предприятие“
По нарушението на принципа на равно третиране
3.  По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от погрешното определяне на началния размер на глобата, наложена на
картела относно конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
4.  По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от погрешно изчисляване на продължителността на нарушението на пазара
на конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
5.  По изтъкнатото от Amann правно основание, изведено от неотчитането на някои смекчаващи обстоятелства, свързани с нарушението
на пазара на конците за промишлени нужди
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
6.  По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от погрешното изчисляване на началния и на основния размер
на глобата, наложена за нарушението на пазара на конци за производители от автомобилната промишленост
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
7.  По изтъкнатото от жалбоподателите правно основание, изведено от твърдение за неотчитане на непривеждането в действие на
картела относно конците за производители от автомобилната промишленост
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
8.  По правното основание, изведено от нарушение на правото на изслушване и на правото на защита
а) Доводи на страните
б) Съображения на Общия съд
По твърдяното нарушение на правото на изслушване
По твърдяното нарушение на правото на защита, по-специално на принципа за забрана на самоуличаването
По съдебните разноски
*
Език на производството: немски.