CELEX: 62005CJ0173
Неизпълнение на задължения от държава-членка
Членове 23 ЕО, 25 ЕО и 133 ЕО
Споразумение за сътрудничество ЕИО-Алжир
Екологична такса върху газопроводи, разположени на територията на регион Сицилия
Такса с равностоен на мито ефект

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като е въвела и запазила в сила „екологичната
такса“, предвидена в член 6 от сицилианския регионален закон № 2 относно програмни и финансови разпоредби за 2002 година (legge
n°2, Disposizioni programmatiche e finanziarie per l’anno 2002) от 26 март 2002 г. (GURS бр. 14 от 27 март 2002 г., част I,
стр. 1, наричан по-нататък „сицилианският закон“), върху газопроводите, Италианската република не е изпълнила задълженията
си по членове 23 ЕО, 25 ЕО, 26 ЕО и 133 ЕО, както и по членове 4 и 9 от Споразумението за сътрудничество между Европейската
икономическа общност и Народна демократична република Алжир, подписано в Алжир на 26 април 1976 г. и одобрено от името на
Общността с Регламент (ЕИО) № 2210/78 на Съвета от 26 септември 1978 г. (ОВ L 263, стр. 1, наричано по-нататък „Споразумението
за сътрудничество“).

Правна уредба

Общностна правна уредба
Споразумението за сътрудничество
По смисъла на член 1 от посоченото споразумение:
„Настоящото споразумение между Европейската икономическа общност и Алжир има за цел да насърчи цялостното сътрудничество между
договарящите се страни с оглед да съдейства за икономическото и социалното развитие на Алжир и да способства за заздравяването
на връзките между страните. За тази цел се предвижда приемането и прилагането на разпоредби и действия в областта на икономическото,
техническото и финансовото сътрудничество, в областта на търговския обмен, както и в областта на социалната политика.“ [неофициален
превод]
По смисъла на член 4, параграф 1 от посоченото споразумение сътрудничеството между Общността и Народна демократична република
Алжир има за цел да съдейства по-специално за:
„[…]
–        пускането на пазара и насърчаването на продажбата на стоки, чийто износител е Алжир,
[…]
–        в областта на енергетиката участието на оператори от Общността в програми за изследване, добив и преработка на енергийни ресурси
от Алжир и във всякакви други дейности, водещи до валоризация на място на споменатите ресурси, както и точното изпълнение
на договорите за дългосрочна доставка на нефт, газ и на петролни продукти между съответните оператори,
[…]“ [неофициален превод]
Член 9, параграф 1 от Споразумението за сътрудничество гласи, че: „вносът в Общността на стоките с произход от Алжир, които
не са изброени в списъка по приложение II към Договора за създаване на Европейската икономическа общност, се допуска без количествени
ограничения или мерки с равностоен ефект, както и с освобождаване от мита и от такси с равностоен ефект.“ [неофициален превод]
Метановият газ е част от продуктите, посочени в член 9 от Споразумението за сътрудничество.

Национална правна уредба
Член 6 от сицилианския закон гласи:
„[…]
1.      С цел да се финансират инвестициите за намаляване и предотвратяване на рисковете за околната среда, произтичащи от наличието
на газопроводи, в които има метанов газ, разположени на територията на регион Сицилия, се въвежда екологична такса. Приходите
от нея са предназначени за финансиране на инициативи по опазване, защита и подобряване на качеството на околната среда, по-специално
в зоните, през които преминават посочените мрежи.
[…]
3.      […] Фактът, пораждащ задължението за заплащане на таксата, е собствеността на газопроводите, преминаващи през територията
на регион Сицилия, в които се намира газът.
4.      Таксата се дължи от собствениците на газопроводи, класирани като мрежа от тип 1, посочени в параграф 3, които упражняват поне
една от посочените дейности: пренос, разпространение, продажба и покупка.
5.      За целите на таксата „газопровод“ са всички проводи, колена, съединители, шлюзове и други специфични компоненти, които в съвкупност
служат за пренос и за разпространение на природен газ.
6.      Основа за изчисляването на таксата е обемът в кубични метри на тръбопроводите, класирани като мрежа от тип 1 по смисъла на
министерския декрет от 24 ноември 1984 г., уреждащ безопасността на инсталациите за пренос и разпространение на природен газ
посредством мрежи.
7.      Таксата се определя за периода на годишното данъчно облагане спрямо основата, посочена в параграф 6.
[…]
10.      Таксата се събира от задължените лица, посочени в параграф 4, за календарната година, пропорционално на месеците от годината,
през които те са били собственици;
[…]“ [неофициален превод]
По смисъла на раздел 1, точка 1.3 от приложение към министерския декрет от 24 ноември 1984 г. (редовна притурка към GURI бр. 12
от 15 януари 1985 г.) мрежи от тип 1 са инсталациите с налягане над 24 бара.

Досъдебната процедура
През 2002 и 2003 г. Комисията иска от италианските власти разяснения относно способите за прилагане на екологичната такса,
въведена от сицилианския закон.
С писмо от 9 септември 2003 г. италианските власти уведомяват Комисията, че доколкото регионалният административен съд в Ломбардия
е приел, че посоченият закон противоречи на нормите на общностното право, конкретно прилагане на таксата в италианския правен
ред не е имало.
Като приема, че посочените съображения не са нито изчерпателни от фактическа, нито основателни от правна страна, на 19 декември
2003 г. Комисията изпраща на Италианската република официално уведомително писмо, в което отбелязва, че разглежданата такса
противоречи на членове 23 ЕО, 25 ЕО, 26 ЕО и 133 ЕО, както и на членове 4 и 9 от Споразумението за сътрудничество.
Тъй като официалното уведомително писмо остава без отговор въпреки предоставеното продължаване на срока, на 9 юли 2004 г.
Комисията издава мотивирано становище, с което отправя покана към Италианската република да приеме необходимите мерки, за
да се съобрази със споменатото становище в срок от два месеца, считано от получаването му.
Тъй като Италианската република не дава отговор на посоченото становище, Комисията решава да предяви настоящия иск.

По иска

Доводи на страните
На първо място Комисията изтъква, че на територията на регион Сицилия съществува само една газопроводна инфраструктура, служеща
за пренос на природен газ, която отговаря на предвидените от италианското законодателство условия за облагане. Посочената
инфраструктура, свързана с транссредиземноморските газопроводи, пренася природен газ от Алжир, от една страна, с оглед неговото
разпространение и потребление на италианска територия, а от друга — с оглед износа му към други държави-членки.
Комисията поддържа, че предвид редакцията на сицилианския закон, реалната цел на разглежданата такса е да се обремени не самата
инфраструктура, а пренасяният продукт, тоест метановият газ. Всъщност по смисъла на сицилианската уредба от една страна фактът,
пораждащ задължението за заплащане на посочената такса, е собствеността на газопроводите, в които има газ, а от друга страна —
лицата, задължени да я платят, са собствениците на газопроводи, които извършват поне една от дейностите по пренос, продажба
или покупка на газ. Освен това Комисията уточнява, че нейната основа се образува от обема на газопроводите, в които се намира
газът.
Следователно стока от трета страна, допусната за свободно обращение или поставена под режим транзит на италианска територия,
според Комисията е обременена с паричeн налог, който представлява такса с равностоен на вносно мито ефект (в хипотезата, при
която газът се внася в Общността) или на износно мито (в хипотезата на преноса на посочения газ към други държави-членки).
Всъщност според постоянната съдебна практика въвеждането на нови такси или равностойни мерки по отношение на стоките, внасяни
пряко от трети държави, е забранено (Решение от 13 декември 1973 г. по дело Indiamex и De Belder, 37/73 и 38/73, Recueil,
стр. 1609, точки от 10 до 18 и Решение от 16 март 1983 г. по дело SIOT, 266/81, Recueil, стр. 731, точка 18).
Комисията изтъква също, че в резултат на системата на митническия съюз митата и таксите с равностоен ефект, приложими към
стоки, които са в оборот между държавите-членки, се забраняват, независимо от каквото и да е съображение, свързано с целта,
с оглед на която са били въведени. Понятието за такса с равностоен на мито ефект е всъщност обективно правно понятие на общностното
право (Решение от 14 септември 1995 г. по дело Simitzi, C‑485/93 и C‑486/93, Recueil, стр. I‑2655, точка 14).
Комисията поддържа, че въвеждането на екологичната такса нарушава Общата митническа тарифа, а следователно и членове 23 ЕО,
25 ЕО, 26 ЕО и 133 ЕО, доколкото посочената такса изменя изравнените митнически тежести, налагани по външните граници на Общността
по отношение на стоките, внесени от трети държави, създавайки по този начин опасност от отклонения в търговския поток в отношенията
с тези държави и от нарушения на свободното движение на стоки или на условията на конкуренция между държавите-членки (Решение
от 22 април 1999 г. по дело CRT France international, C‑109/98, Recueil, стр. I‑2237, точки 22, 23 и цитираната съдебна практика).
На второ място тя отбелязва, че когато забраната на таксите с равностоен на мито ефект е предвидена в двустранни или многостранни
споразумения, сключени от Общността с една или няколко трети държави с цел премахване на пречките в стокообмена, тя има същия
обхват на действие като този, който ѝ е признат в рамките на вътреобщностната търговия (Решение от 5 октомври 1995 г. по дело
Aprile, C‑125/94, Recueil, стр. I‑2919, точки 38 и 39).
Освен това тя отбелязва, че според постоянната съдебна практика държава-членка не може да налага транзитни мита или други
такси, свързани с преминаването на стоки през нейна територия, тъй като тези мита пораждат същите последици като износните
(Решение по дело SIOT, посочено по-горе, точки 18, 19 и 23, както и Решение от 27 февруари 2003 г. по дело Комисия/Германия,
C‑389/00, Recueil, стр. I‑2001, точки 50 и 51).
Италианското правителство отбелязва, че спорната такса не може да бъде квалифицирана като такса с равностоен на мито ефект.
Това правителство смята, че Комисията не е отчела крайната цел на екологичната такса, която следва да се приеме, че прилага
съдържащите се в Договора за ЕО принципи в областта на околната среда, и по-специално принципа на предпазните мерки.
Италианското правителство изтъква освен това, че спорната такса притежава свойствени и специфични характеристики, свързани
със съблюдаването на принципа на предпазните мерки.
В това отношение то поддържа, че заплащането на разглежданата такса се дължи единствено при действително наличие на газ в
инфраструктурата и упражняване от собственика на една от дейностите по пренос, разпространение, продажба или покупка на газ.
Този способ на действие всъщност предавал волята на регионалния законодател да въвежда такси единствено по отношение на дейностите,
криещи потенциална опасност от увреждане на околната среда.
Италианското правителство припомня, че приходите от разглежданата такса са предназначени за финансиране на инвестиции за намаляване
и предотвратяване на потенциалните рискове за околната среда, предизвикани от наличието на разположени на територията на регион
Сицилия инфраструктури. По този начин опазването на околната среда, в съответствие с признати за основни от общностното право
цели, представлявало единствената крайна цел на спорното прилагане на таксата. Тази неразривна връзка между спорната такса
и нейната екологична цел съставлявала необоримо доказателство за немитническия ѝ характер.
Освен това посоченото правителство уточнява, че екологичната такса не се налага върху стоката, а изключително и само върху
преносната инфраструктура, като отношението между размера на таксата и обема на пренасяния газ представлява обикновен технически
параметър, имащ за цел да установи съответствие с действителните мащаби на създадения за околната среда риск. То добавя, че
отражението на таксата върху цената на стоката е съвсем хипотетично и зависи не от самата такса, а от волята на собственика
на газопровода.
В светлината на изложеното италианското правителство иска от Съда да отхвърли иска като неоснователен.

Съображения на Съда
Предварителни бележки
Преди разглеждането на настоящия иск следва да се припомни, че по смисъла на член 23, параграф 1 ЕО Общността се основава
на митнически съюз, който обхваща цялата търговия със стоки. Този съюз включва забрана на митата върху вноса и износа между
държавите-членки и на всички такси с равностоен на мито ефект, както и приемането на обща митническа тарифа при техните отношения
с трети страни.
По смисъла на членове 23 ЕО и 25 ЕО такса с равностоен ефект е всеки едностранно наложен паричен налог, независимо от наименованието
и начина му на събиране, с който се облагат стоките поради преминаването на граница, и който не е мито в прекия смисъл на
това понятие дори ако посоченият паричен налог не се събира в полза на държавата (вж. в този смисъл Решение от 8 ноември 2005 г.
по дело Jersey Produce Marketing Organisation, C‑293/02, Recueil, стp. I‑9543, точка 55 и Решение от 8 юни 2006 г. по дело
Koornstra, C‑517/04, Recueil, стр. I‑5015, точка 15).
Що се отнася до Общата митническа тарифа, тя цели да изравни митническите тежести на границите на Общността върху стоките,
внасяни от трети държави с оглед избягване на всякакво нарушение на вътрешното свободно движение или на условията за конкуренция
(Решение по дело Indiamex и De Belder, посочено по-горе, точка 9, както и Решение от 7 ноември 1996 г. по дело Cadi Surgelés
и др., C‑126/94, Recueil, стр. I‑5647, точка 14).
Всъщност както единството на митническата територия на Общността, така и еднообразието на общата търговска политика биха били
сериозно накърнени, ако държавите-членки можеха да налагат едностранно такси с равностоен на мито ефект върху внесените от
трети държави стоки (вж. в този смисъл посоченото по-горе Решение по дело Aprile, точка 34).
Освен това митническият съюз по необходимост включва осигуряване на свободното движение на стоки между държавите-членки. Тази
свобода не би могла да бъде пълна, ако последните разполагаха с възможността по някакъв начин да препятстват или затрудняват
движението на транзитно преминаващите стоки. Ето защо в резултат на митническия съюз и във взаимен интерес на държавите-членки
следва да се признае съществуването на общ принцип на свободно транзитно преминаване на стоките в рамките на Общността (Решение
по дело SIOT, посочено по-горе, точка 16).
Държавите-членки биха накърнили принципа на свободно транзитно преминаване в рамките на Общността, ако облагат стоките в режим
транзит на своя територия, включително внесени пряко от трета държава, с транзитни мита или всякакви други суми, свързани
с това транзитно преминаване (вж. в този смисъл Решение по дело SIOT, посочено по-горе, точки 18 и 19).
В допълнение, не съществува никакво основание забраната на таксите с равностоен на мито ефект да бъде тълкувана по различен
начин в зависимост от това дали става въпрос за вътреобщностна търговия или за търговия с трети държави, уредена със споразумения,
каквото е Споразумението за сътрудничество (вж. Решение по дело Aprile, посочено по-горе, точка 39).
Именно в светлината на посочените принципи следва да се пристъпи към преглед по същество.
По съществото на спора
Безспорно в случая по силата на сицилианския закон е въведена екологична такса, имаща за цел да финансира инвестициите, предназначени
да намалят или предотвратят рисковете за околната среда, произтичащи от наличието на газопроводи, в които има метанов газ,
разположени на територията на регион Сицилия. Преносът и разпространението на метановия газ се извършват посредством газопроводи,
класирани като мрежа от тип 1 по смисъла на министерския декрет от 24 ноември 1984 г. и свързани с транссредиземноморските
нефтопроводи, които пренасят такъв газ, произхождащ от Алжир.
По силата на член 6, параграф 3 от сицилианския закон пораждащият задължението за заплащане на екологичната такса факт е собствеността
на газопроводите, в които се намира газът и които преминават през територията на регион Сицилия.
В това отношение италианското правителство твърди в своето становище, че спорната такса не се отнася до стоката, а изключително
до преносната инфраструктура. Все пак според изказванията на същото правителство спорната такса се дължи единствено ако газът
действително е налице в съответната инфраструктура.
Освен това същото правителство не оспорва факта, че единствената инсталация, която отговаря на посочените в сицилианския закон
условия за налагане на таксата, е свързаната с транссредиземноморските газопроводи, пренасяща природен газ от Алжир.
В резултат на това следва да се приеме, че таксата, въведена по силата на сицилианския закон, съставлява фискална тежест,
обременяваща стока, внесена от трета държава — а именно алжирския метанов газ — с оглед на разпространението и потреблението
на този газ на италианска територия или на транзитно му преминаване към други държави-членки.
Всъщност както е видно от съдебната практика, посочена в точки от 28 до 33 от настоящото решение, подобна такса върху внесена
от трета държава стока — тоест от Народна демократична република Алжир — противоречи както на членове 23 ЕО и 133 ЕО, така
и на член 9 от Споразумението за сътрудничество.
В допълнение следва да се отбележи, че доколкото обложеният с такса по силата на сицилианския закон алжирски газ се внася
в Италия и изнася впоследствие в други държави-членки, спорното прилагане на такса е в състояние да засегне, в нарушение на
член 25 ЕО, търговията в Общността.
На последно място, що се отнася до довода на италианското правителство, че искът на Комисията е неоснователен, тъй като спорната
такса била въведена единствено с цел защита на околната среда, предвид по-специално изискванията на принципа на предпазните
мерки и превантивните действия, достатъчно е да се припомни, че таксите с равностоен ефект са забранени независимо от целта,
с оглед на която са били въведени и от предназначението на приходите, които осигуряват (вж. Решение от 9 септември 2004 г.
по дело Carbonati Apuani, C‑72/03, Recueil, стр. I‑8027, точка 31).
Що се отнася до член 26 ЕО и до член 4 от Споразумението за сътрудничество, следва да се приеме, че сами по себе си посочените
разпоредби не съдържат достатъчно ясен правен критерий, позволяващ да се направи преценка на въведената от сицилианския закон
такса.
Предвид изложеното следва да се приеме, че като е въвела екологична такса по отношение на метановия газ от Алжир, Италианската
република не е изпълнила задълженията си по членове 23 ЕО, 25 ЕО и 133 ЕО, както и по член 9 от Споразумението за сътрудничество.

По съдебните разноски
В съответствие с член 69, параграф 2 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждане на Италианската република и последната е
загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (втори състав) реши:
1)
Като е въвела екологична такса по отношение на метановия газ от Алжир, Италианската република не е изпълнила задълженията
си по членове 23 ЕО, 25 ЕО и 133 ЕО, както и по член 9 от Споразумението за сътрудничество между Европейската икономическа
общност и Народна демократична република Алжир, подписано в Алжир на 26 април 1976 г. и одобрено от името на Общността с Регламент
(ЕИО) № 2210/78 на Съвета от 26 септември 1978 г.
2)
Отхвърля иска в останалата му част.
3)
Осъжда Италианската република да заплати съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: италиански.