CELEX: 62007CJ0308
Överklagande
Bestämmelser för kostnadsersättningar och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter
Återkrav av felaktigt utbetalda belopp genom avräkning
Åtgärder för att följa förstainstansrättens dom
Rätten till en opartisk domstol
Rättskraft
Principen om god förvaltningssed

Koldo Gorostiaga Atxalandabaso har yrkat att domstolen ska upphäva det beslut som meddelades av Europeiska gemenskapernas förstainstansrätt den 24 april 2007 i mål T-132/06, Gorostiaga Atxalandabaso mot parlamentet (ej publicerat i rättsfallssamlingen) (nedan kallat det överklagade beslutet). Genom detta beslut ogillade förstainstansrätten talan om ogiltigförklaring av det beslut som hade fattats av Europaparlamentets generalsekreterare den 22 mars 2006 innebärande att brister i förfarandet för återkrav av vissa belopp som klaganden uppburit som kostnadsersättningar och andra ersättningar till parlamentsledamöter avhjälptes (nedan kallat det omtvistade beslutet), eftersom det var uppenbart att talan i vissa delar inte kunde upptas till sakprövning och i vissa delar var ogrundad.
Tillämpliga bestämmelser
Artikel 27.3 och 27.4 i bestämmelser för kostnadsersättning och andra ersättningar till Europaparlamentets ledamöter (nedan kallade FID-bestämmelserna) har följande lydelse:
”3.   Om generalsekreteraren i samråd med kvestorerna konstaterar att otillbörliga belopp har betalats ut i form av traktamenten som anges i dessa bestämmelser, skall han se till att berörd ledamot återbetalar dessa belopp.
4.   I undantagsfall, och på generalsekreterarens förslag, kan presidiet, i enlighet med artikel 73 i budgetförordningen och tillhörande genomförandebestämmelser, uppdra åt generalsekreteraren att tills vidare inställa utbetalning av de ersättningar som utbetalas till Europaparlamentets ledamöter ända till dess att den berörde ledamoten har återbetalat de belopp som utbetalats på felaktiga grunder.
Presidiets beslut skall fattas för att säkerställa ett fullgott utförande av uppdraget som ledamot av Europaparlamentet och för att institutionens verksamhet skall fungera väl. Den berörde ledamoten skall höras innan ett beslut fattas.”
Artikel 71.2 i rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 av den 25 juni 2002 med budgetförordning för Europeiska gemenskapernas allmänna budget (
EGT L 248, s. 1
) (nedan kallad budgetförordningen) har följande lydelse:
”Egna medel som ställs till kommissionens förfogande och varje fordran som är säker, likvid och förfallen till betalning skall fastställas genom ett betalningskrav som lämnas över till räkenskapsföraren, åtföljd av en debetnota ställd till gäldenären, och båda dokumenten skall upprättas av den behörige utanordnaren.”
I artikel 73.1 andra stycket i budgetförordningen föreskrivs följande:
”Räkenskapsföraren skall kräva in medel genom avräkning i de fall samma gäldenär har en fordran på gemenskapen, förutsatt att denna fordran är säker, obestridd och förfallen till betalning.”
I artikel 83 i kommissionens förordning (EG, Euratom) nr 2342/2002 av den 23 december 2002 om genomförandebestämmelser för rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (
EGT L 357, s. 1
) (rättelse i EUT L 345, 2005, s. 35) föreskrivs följande:
”Om det konstateras att gäldenären har en fordran på gemenskapen som är säker, likvid och förfallen till betalning skall räkenskapsföraren – oavsett tidpunkt i förfarandet, men efter att ha underrättat den behörige utanordnaren och gäldenären – kräva in medel genom avräkning av den genom en betalningsorder fastställda fordran.”
Artikel 5 punkterna 3 och 4 i de interna bestämmelserna för genomförandet av Europaparlamentets budget, antagna av parlamentets presidium (nedan kallat presidiet) den 27 april 2005 har följande lydelse:
”3.   Genom beslut fattat av institutionen, företrädd av sin talman, om delegering av befogenheter har generalsekreteraren utsetts till huvudansvarig delegerad utanordnare. Handlingar som rör avstående från att begära in en fastslagen fordran i den mening som avses i artikel 87.4 första stycket i genomförandebestämmelserna skall beslutas av talmannen.
4.   Den huvudansvarige delegerade utanordnaren delegerar befogenheter till de delegerade utanordnarna. Vidaredelegering av befogenheter görs av de delegerade utanordnarna till de vidaredelegerade utanordnarna.”
Bakgrund till tvisten
Klaganden är en tidigare ledamot av Europaparlamentet som fullgjorde sitt uppdrag under den femte valperioden (1999/2004). Efter en revision avseende handlingar till styrkande av klagandens användning av de belopp han uppburit som sekretariatsersättning fastställde parlamentets generalsekreterare (nedan kallad generalsekreteraren) genom beslut av den 24 februari 2004 att ett belopp på 176576 euro felaktigt hade utbetalats till klaganden. Generalsekreteraren fastställde även att det belopp som skulle återbetalas till parlamentet uppgick till 118360,18 euro, eftersom klaganden redan hade återbetalat en del av sin skuld.
I samma beslut av den 24 februari 2004 angav generalsekreteraren att ett belopp på 118360,18 euro skulle återkrävas med stöd av artiklarna 16.2 och 27.3 i FID-bestämmelserna. Återbetalning skulle ske genom avräkning mot den ersättning som var minst väsentlig för att klaganden skulle kunna fullgöra sitt mandat, det vill säga en del av ersättningen för allmänna utgifter och en del av traktamentet. För det fall klagandens mandat upphörde föreskrevs dessutom i detta beslut att återstående belopp skulle avräknas mot den övergångsersättning och alla andra utbetalningar som klaganden hade rätt till.
Den 20 april 2004 väckte klaganden talan vid förstainstansrätten och yrkade ogiltigförklaring av beslutet av den 24 februari 2004.
Genom dom av den 22 december 2005 i mål
T-146/04, Gorostiaga Atxalandabaso mot parlamentet (REG 2005, s. II-5989)
(nedan kallad domen i målet Gorostiaga), ogiltigförklarade förstainstansrätten delvis beslutet av den 24 februari 2004.
Förstainstansrätten angav inledningsvis i punkt 84 i nämnda dom att beslutet av den 24 februari 2004 i huvudsak innehöll två delar, nämligen dels generalsekreterarens konstaterande att de belopp som nämndes i beslutet hade betalats ut till klaganden på felaktiga grunder och att de skulle återkrävas, dels beslutet att beloppen skulle återkrävas genom avräkning mot den ersättning som klaganden hade rätt till.
Förstainstansrätten underkände därefter samtliga grunder som anförts avseende den första delen av beslutet av den 24 februari 2004, det vill säga de grunder som rörde klagandens skyldighet att till parlamentet återbetala det belopp som angavs i detta beslut och omfattningen av denna skyldighet.
Vad slutligen gäller den andra delen av beslutet av den 24 februari 2004 angav förstainstansrätten följande i punkt 97 i domen i målet Gorostiaga:
”… [beslutet av den 24 februari 2004 ska] ogiltigförklaras i den del det däri föreskrivs en sådan avräkning, eftersom generalsekreteraren inte var behörig att besluta om avräkningen i fråga utan att ha getts befogenhet av presidiet i enlighet med vad som föreskrivs i [artikel 27.4 i FID-bestämmelserna].”
Domen i målet Gorostiaga har inte överklagats.
Med tillämpning av nämnda dom uppdrog presidiet genom beslut av den 1 februari 2006 åt generalsekreteraren, i enlighet med artikel 27.4 i FID-bestämmelserna, att återkräva de felaktigt utbetalda kostnadsersättningarna.
Genom skrivelse av den 22 mars 2006 tillställde generalsekreteraren klaganden det omtvistade beslutet, vilket i huvudsak har samma innehåll som beslutet av den 24 februari 2004.
Enligt punkt 1 i den bindande delen av det omtvistade beslutet gavs räkenskapsföraren vid parlamentet i enlighet med artikel 73 i budgetförordningen i uppdrag att kräva in det belopp uppgående till 118360,18 euro som klaganden var skyldig parlamentet. I punkterna 1 och 2 i nämnda beslut preciserades att det belopp som felaktigt hade utbetalats till klaganden kunde krävas in genom avräkning mot de kostnadsersättningar och övriga ersättningar som klaganden hade rätt till.
Förfarandet vid förstainstansrätten och det överklagade beslutet
Genom ansökan som inkom till förstainstansrättens kansli den 12 maj 2006 väckte klaganden talan och yrkade att förstainstansrätten skulle ogiltigförklara det omtvistade beslutet och förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Klaganden åberopade elva grunder till stöd för sin talan. Förstainstansrätten fann att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg någon av dessa grunder. Domstolen kommer i nedanstående punkter endast att pröva de grunder i fråga om vilka förstainstansrättens avgörande har kritiserats i förevarande överklagande.
Genom den första grunden som avsåg ett åsidosättande av rättskraften gjorde klaganden gällande att det inte var möjligt att genom det omtvistade beslutet avhjälpa brister i ett förfarande som förstainstansrätten ansåg var rättsstridigt på grund av bristande behörighet.
Förstainstansrätten uppgav i detta avseende följande i punkterna 30 och 32 i det överklagade beslutet:
”30
… [G]eneralsekreteraren kunde med giltig verkan, med beaktande av artikel 27.4 i FID-bestämmelserna såsom den tolkats i punkterna 86–97 i domen i målet Gorostiaga, anta det [omtvistade] beslutet efter det att presidiet hade gett denne i uppdrag att återkräva det aktuella beloppet i enlighet med denna bestämmelse …
…
Vad gäller det innehållna beloppet på 40398,80 euro... är det riktigt att detta saknar rättslig grund efter domen i målet Gorostiaga. Denna omständighet medför emellertid inte att klagandens skuld till parlamentet uppgående till 118630,18 euro utplånas, eftersom frågan huruvida denna skuld delvis kan återbetalas genom avräkning … är en separat fråga…”
Förstainstansrätten fann följaktligen att det var uppenbart att talan inte kunde bifallas på den första grunden.
Genom den tredje grunden åberopade klaganden force majeure som förklaring till att han inte kunnat inge underlag avseende vissa utgifter som han haft.
Förstainstansrätten fann att det var uppenbart att talan inte kunde tas upp till sakprövning såvitt avsåg denna grund, eftersom den innebar ett ifrågasättande av rättskraften hos domen i målet Gorostiaga (punkterna 49–54 i det överklagade beslutet). Det hade nämligen slagits fast i denna dom att generalsekreteraren hade gjort en korrekt bedömning när denne konstaterade att de aktuella beloppen hade utbetalats till klaganden på felaktiga grunder och att de därför skulle återkrävas.
Genom den första delen av den sjunde grunden som klaganden åberopat till stöd för sin talan kritiserade denne parlamentets underlåtenhet att delge honom presidiets beslut av den 1 februari 2006. Parlamentet hade därigenom åsidosatt artikel 20 i sin kodex för god förvaltningssed, som hade antagits den 6 september 2001 (nedan kallad kodexen för god förvaltningssed). I denna artikel föreskrivs en skyldighet att skriftligen delge beslut som berör enskildas rättigheter eller intressen.
Förstainstansrätten fann att talan inte kunde bifallas såvitt avsåg denna grund och angav härvid följande i punkterna 72 och 73 i det överklagade beslutet:
”72
Vad gäller delgivningen av presidiets beslut av den 1 februari 2006 räcker det att konstatera att det inte utgör ett slutligt beslut som går [klaganden] emot. ...
Vad gäller påståendet rörande kodexen för god förvaltningssed är det tillräckligt att påpeka att det dokument till vilket [klaganden] har hänvisat endast är en resolution av parlamentet med ändringar av ett förslag som Europeiska ombudsmannen underställt parlamentet och med en uppmaning till kommissionen att utarbeta ett lagförslag med stöd av artikel 308 EG. Oberoende av frågan huruvida en sådan bestämmelse som den som återfinns i [artikel 20 i nämnda kodex] även omfattar andra beslut än sådana beslut som går någon emot, ska det således understrykas att det inte rör sig om en lagtext. Det är följaktligen uppenbart att denna anmärkning saknar grund.”
Parternas yrkanden
Klaganden har i sitt överklagande yrkat att domstolen ska
—
upphäva det överklagade beslutet och det omtvistade beslutet, och
—
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att domstolen ska ogilla överklagandet, eftersom det är uppenbart att det är ogrundat, och förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Begäran om återupptagande av det skriftliga förfarandet
Genom handling som inkom till domstolens kansli den 31 oktober 2007 begärde klaganden att domstolen ska förordna om att det skriftliga förfarandet ska återupptas. Till stöd för denna begäran åberopade han förekomsten av en ny omständighet, vilken utgörs av en skrivelse av parlamentet, daterad den 17 oktober 2007, i vilken klaganden åläggs att betala ett belopp på 77961 euro till följd av förstainstansrättens avgörande i det överklagade beslutet varigenom klagandens talan ogillades.
Domstolen erinrar härvid om att det framgår av artikel 42.2 i rättegångsreglerna jämförd med artikel 118 däri att nya grunder inte får åberopas under rättegången, såvida de inte föranleds av rättsliga eller faktiska omständigheter som framkommit först under förfarandet.
Det är emellertid inte fallet i förevarande mål. Det är tillräckligt att konstatera att den påstått nya faktiska omständighet som klaganden åberopat inte kan hänföras till någon ny grund eller någon grund som denne åberopat tidigare i sitt överklagande. Denna faktiska omständighet förefaller i vart fall helt irrelevant för förevarande dom. När parlamentet i nämnda skrivelse av den 17 oktober 2007 krävde att återstående belopp skulle betalas gjorde det inte något annat än att dra konsekvenserna av det överklagade beslutet. Det har för övrigt inte ingetts någon begäran om interimistiska åtgärder eller uppskov med verkställigheten av detta beslut. Det följer dessutom av artikel 60 första stycket i domstolens stadga att klagandens överklagande inte hindrar verkställighet av ett sådant beslut.
Klagandens begäran om att det skriftliga förfarandet ska återupptas ska följaktligen avslås.
Prövning av överklagandet
Klaganden har anfört sex grunder till stöd för sitt överklagande. Den första grunden avser åsidosättande av rätten till försvar, den kontradiktoriska principen och rätten till en rättvis rättegång. Såvitt avser den andra grunden har klaganden åberopat ett åsidosättande av den grundläggande rätten till en opartisk domstol. Genom den tredje grunden har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten har gjort en oriktig bedömning av räckvidden av domen i målet Gorostiaga. Den fjärde grunden avser förstainstansrättens systematiska och automatiska vägran att beakta klagandens argument till stöd för att det omtvistade beslutet ska överklagas. Den femte grunden avser förstainstansrättens slutsats att den grund som avsåg force majeure inte kunde prövas. Som sjätte grund har klaganden slutligen åberopat att förstainstansrätten inte har säkerställt att principen om god förvaltningssed efterlevts.
Den första grunden
Parternas argument
Genom den första grunden har klaganden gjort gällande att förstainstansrättens beslut att avgöra målet genom beslut, i enlighet med artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler, har fått till följd att klaganden inte har kunnat bemöta parlamentets argument och yttra sig. Förstainstansrätten underrättade inte heller klaganden om sitt beslut att avgöra målet på detta sätt och fråntog därigenom denne möjligheten att ifrågasätta nämnda beslut. Förstainstansrätten har därmed åsidosatt rätten till försvar, den kontradiktoriska principen och rätten till en rättvis rättegång.
Parlamentet har genmält att förstainstansrätten har tillämpat artikel 111 i sina rättegångsregler korrekt och att den inte på något vis har åsidosatt klagandens rätt till försvar.
Domstolens bedömning
Såsom domstolen redan har preciserat innebär inte tillämpningen av det förfarande som föreskrivs i artikel 111 i förstainstansrättens rättegångsregler i sig att rätten till ett lagenligt och verksamt rättsligt förfarande åsidosätts, eftersom denna bestämmelse endast är tillämplig i mål där det är uppenbart att förstainstansrätten saknar behörighet att pröva en viss sak, då det är uppenbart att talan inte kan tas upp till sakprövning eller då talan helt saknar rättslig grund. Om en klagande anser att förstainstansrätten inte har tillämpat nämnda artikel 111 korrekt måste denne följaktligen ifrågasätta förstainstansrättens bedömning av de villkor som gäller för tillämpningen av denna bestämmelse (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 3 juni 2005 i mål
C-396/03 P, Killinger mot Tyskland m.fl., REG 2005, s. I-4967
, punkt 9).
I förevarande fall är det tillräckligt att konstatera att klaganden endast har kritiserat det faktum att förstainstansrätten har avgjort målet genom ett motiverat beslut, och klaganden har inte alls nämnt villkoren för tillämpning av artikel 111 eller ifrågasatt förstainstansrättens tolkning av denna artikel i det överklagade beslutet.
Under dessa omständigheter kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser klagandens första grund.
Den andra grunden
Parternas argument
Genom den andra grunden har klaganden åberopat att dennes rätt till en opartisk domstol har åsidosatts. Denna princip framgår av artikel 6 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, som undertecknades i Rom den 4 november 1950 (nedan kallad Europakonventionen) och artikel 47 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna, som proklamerades i Nice den 7 december 2000 (
EGT C 364, s. 1
). Detta åsidosättande är en följd av att det mål som avgjordes genom det överklagade beslutet tilldelades en sammansättning som bestod av domare, däribland de domare som utsetts till ordförande och referent, som redan hade ingått i den sammansättning som meddelade domen i målet Gorostiaga. För att principen om opartiskhet ska iakttas får emellertid inte samma domare, inbegripet när det rör sig om samma instans, delta i prövningen av ett mål som grundar sig på identiska omständigheter eller omständigheter som har ett tillräckligt samband med ett mål som denna domare redan har avgjort.
Parlamentet har genmält att klagandens ståndpunkt helt saknar rättslig grund och att det inte finns något stöd för den i gemenskapens rättspraxis. Parlamentet har vidare betonat att det mål som avgjordes genom det överklagade beslutet i allt väsentligt rörde frågan huruvida parlamentet hade uppfyllt sina skyldigheter enligt domen i målet Gorostiaga. Det faktum att samma domare har prövat båda målen kan följaktligen inte alls kritiseras.
Domstolens bedömning
Rätten till en rättvis rättegång, såsom den följer av bland annat artikel 6.1 i Europeiska konventionen om skydd för de mänskliga rättigheterna och de grundläggande friheterna, utgör en grundläggande rättighet som Europeiska unionen ska respektera som en allmän princip enligt artikel 6.2 EU (dom av den 26 juni 2007 i mål
C-305/05, Ordre des barreaux francophones et germanophone m.fl., REG 2007, s. I-5305
, punkt 29, och av den 1 juli 2008 i de förenade målen
C-341/06 P och C-342/06 P, Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., REG 2008, s. I-4777
, punkt 44).
Denna rätt innebär med nödvändighet att var och en ska få sin sak prövad av en oavhängig och opartisk domstol. Såsom domstolen har preciserat utgör förekomsten av regler avseende rättens sammansättning hörnstenen för rätten till en rättvis rättegång. Gemenskapsdomstolen ska pröva huruvida dessa regler har iakttagits när det har gjorts gällande ett åsidosättande av denna rätt och detta har skett på ett sätt som inte direkt framstår som uppenbart obefogat (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., punkterna 46–48).
Det framgår emellertid också av domstolens rättspraxis att den omständigheten att domare som tidigare haft att pröva målet deltar i en annan sammansättning som på nytt har att pröva samma mål inte i sig är oförenlig med kravet på en rättvis rättegång (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., punkterna 58 och 59 och där angiven rättspraxis från Europadomstolen).
I synnerhet är den omständigheten att en eller flera domare deltar i två på varandra följande sammansättningar och där utses till ordförande eller referent inte i sig relevant för bedömningen av huruvida kravet på opartiskhet har iakttagits, eftersom uppdraget som referent fullgörs i en kollegial sammansättning (se, för ett liknande resonemang, domen i de ovannämnda förenade målen Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., punkt 53).
Dessa överväganden gäller i ännu högre grad när de två på varandra följande sammansättningarna inte har att pröva samma mål, vilket var fallet i de förenade målen Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., som rörde återförvisning till förstainstansrätten efter det att domstolen upphävt dess dom, utan när de som i förevarande fall har att pröva två separata mål som uppvisar ett visst samband.
Det ska dessutom påpekas att kravet på opartiskhet i själva verket inbegriper två aspekter. För det första ska domstolen vara subjektivt opartisk, det vill säga ingen av dess ledamöter får ge uttryck för partiskhet eller personliga förutfattade meningar, varvid denna personliga opartiskhet presumeras till dess att motsatsen bevisats. För det andra ska domstolen vara objektivt opartisk, det vill säga erbjuda tillräckliga garantier för att i detta avseende utesluta varje form av legitima tvivel (domen i de ovannämnda förenade målen Chronopost och La Poste mot UFEX m.fl., punkt 54, och, för ett liknande resonemang, Europadomstolens dom av den 24 februari 1993 i mål Fey mot Österrike, serie A nr 255-A, s. 12, 28 §, av den 25 februari 1997 i mål Findlay mot Förenade kungariket,
Recueil des arrêts et décisions
1997-I, s. 281, 73 §, och av den 4 oktober 2007 i mål Forum Maritime S.A. mot Rumänien, ännu ej publicerad i
Recueil des arrêts et décisions
, 116 §).
I förevarande fall har klaganden inte, vilket han för övrigt har bekräftat vid förhandlingen, åberopat något argument som medför att det kan ifrågasättas huruvida förstainstansrättens ledamöter var personligt opartiska.
Det ska vidare erinras om att klaganden inte har överklagat domen i målet Gorostiaga och att hans talan för övrigt delvis bifölls.
Klaganden har heller inte anfört några objektiva uppgifter som kan ge upphov till tvivel angående förstainstansrättens opartiskhet. I detta avseende har klaganden nämligen endast åberopat att samma domare ingick i de två aktuella sammansättningarna, vilket enligt vad som framgår av punkterna 43–45 ovan är en omständighet som inte i sig är oförenlig med kravet på en rättvis rättegång.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje och den fjärde grunden
Parternas argument
Genom den tredje och den fjärde grunden, vilka ska prövas gemensamt, har klaganden gjort gällande att förstainstansrätten gjorde fel när den fann att det var uppenbart att de argument som klaganden åberopat i första instans till stöd för uppfattningen att det omtvistade beslutet var rättsstridigt inte kunde tas upp till sakprövning på grund av att de innebar att rättskraften hos domen i målet Gorostiaga inte beaktades. Efter det att beslutet av den 24 februari 2004 hade ogiltigförklarats genom denna dom borde enligt klaganden detta beslut ha ansetts ogiltigt i dess helhet, och brister i det förfarande som lett till antagandet av detta beslut hade inte kunnat avhjälpas. Under dessa omständigheter utgjorde det omtvistade beslutet ett nytt beslut som var åtskilt från beslutet av den 24 februari 2004, vilket innebär att förstainstansrätten borde ha prövat alla de grunder som klaganden åberopade avseende det omtvistade beslutet.
Parlamentet har tillbakavisat dessa påståenden och huvudsakligen erinrat om att förstainstansrätten i domen i målet Gorostiaga slog fast att parlamentet helt korrekt hade fastställt att en del av ersättningen till parlamentsledamöter hade utbetalats till klaganden på felaktiga grunder. Brister i det förfarande som lett till antagandet av beslutet av den 24 februari 2004 hade således kunnat avhjälpas med giltig verkan.
Domstolens bedömning
Såsom det har erinrats om ovan i punkt 11 innehöll beslutet av den 24 februari 2004 i huvudsak två delar, nämligen dels generalsekreterarens konstaterande att de belopp som nämndes i beslutet hade betalats ut till klaganden på felaktiga grunder och att de skulle återkrävas, dels beslutet att beloppen i möjligaste mån skulle återkrävas genom avräkning mot den ersättning som skulle betalas ut till klaganden.
Det framgår uttryckligen av punkt 169 och punkt 1 i domslutet i domen i målet Gorostiaga att det endast var den andra delen av detta beslut som ogiltigförklarades. Förstainstansrätten ansåg nämligen att generalsekreteraren inte var behörig att förordna om återkrav av de belopp som klaganden var skyldig genom avräkning om generalsekreteraren inte hade fått detta i uppdrag av presidiet i enlighet med förfarandet i artikel 27.4 i FID-bestämmelserna. Däremot underkände förstainstansrätten samtliga grunder som anförts med avseende på lagenligheten av den första delen av beslutet av den 24 februari 2004.
Förstainstansrätten ogiltigförklarade således beslutet av den 24 februari 2004 endast i den del det däri föreskrevs att de belopp som klaganden var skyldig skulle återkrävas genom avräkning och ogillade talan i övrigt.
Till skillnad från vad klaganden har gjort gällande utgjorde denna ogiltigförklaring av en del av beslutet av den 24 februari 2004 inte hinder för att generalsekreteraren åter handlade förfarandet för återkrav av de aktuella beloppen efter det att presidiet i vederbörlig ordning hade gett denne detta i uppdrag i enlighet med artikel 27.4 i FID-bestämmelserna såsom den tolkats genom domen i målet Gorostiaga. Såsom förstainstansrätten korrekt slog fast i punkt 30 i det överklagade beslutet kan nämligen förfarandet i syfte att ersätta en ogiltigförklarad rättsakt återupptas på exakt det stadium där rättsstridigheten uppstod utan att de förberedande rättsakternas giltighet nödvändigtvis påverkas (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 november 1998 i mål
C-415/96, Spanien mot kommissionen, REG 1998, s. I-6993
, punkterna 31 och 32).
Vidare har domen i målet Gorostiaga inte överklagats till domstolen och följaktligen har domslutet liksom domskälen till stöd för domslutet vunnit laga kraft (dom av den 1 juni 2006 i de förenade målen
C-442/03 P och C-471/03 P, P & O European Ferries (Vizcaya) och Diputación Foral de Vizcaya mot kommissionen, REG 2006, s. I-4845
, punkterna 44 och 47 och där angiven rättspraxis). Frågan huruvida de belopp som ska återkrävas har utbetalats på felaktiga grunder och huruvida klaganden är skyldig att återbetala dem kunde således inte på nytt underställas förstainstansrättens prövning utan att rättskraften hos domen i målet Gorostiaga åsidosätts.
Det framgår slutligen av domstolens rättspraxis att en rättsakt åtnjuter den rättskraft som en tidigare rättsakt hade förutsatt att den förstnämnda endast utgör en upprepning av den del av den tidigare rättsakten som inte ogiltigförklarats (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 februari 1965 i mål
14/64, Barge mot Höga myndigheten, REG 1965, s. 69
, punkt 11).
Eftersom det i det omtvistade beslutet i exakt samma ordalag som i beslutet av den 24 februari 2004 föreskrivs att ett belopp på 118360,18 euro felaktigt utbetalats till klaganden och ska återkrävas, gjorde förstainstansrätten en korrekt bedömning när den i punkt 53 i det överklagade beslutet slog fast att det var uppenbart att inte någon anmärkning avseende det omtvistade beslutets lagenlighet i detta avseende kunde tas upp till sakprövning.
Av detta följer att överklagandet inte kan bifallas såvitt avser de av klaganden åberopade tredje och fjärde grunderna.
Den femte grunden
Parternas argument
Genom den femte grunden har klaganden gjort gällande att det var fel av förstainstansrätten att inte pröva grunden avseende force majeure med motiveringen att beslutet av den 24 februari 2004 hade rättskraft till följd av domen i målet Gorostiaga.
Förstainstansrätten gjorde nämligen fel när den fann att det rörde sig om en grund som redan hade prövats i domen i målet Gorostiaga medan det i själva verket var så att denna grund baserade sig på omständigheter som avsåg tiden efter denna dom. Dessa omständigheter utgjordes av den spanska justitieministerns underlåtenhet att besvara den skrivelse som klaganden hade tillställt denne den 15 april 2006 i syfte att erhålla en kopia av redovisningshandlingar som rörde klagandens mandat som ledamot av Europaparlamentet.
Parlamentet har genmält att förstainstansrätten gjorde en riktig tolkning av principen om rättskraft i det överklagade beslutet, eftersom klaganden redan hade åberopat en i allt väsentligt identisk grund och därvid stött sig på samma argument som under förfarandet i målet Gorostiaga.
Vad specifikt gäller underlåtenheten att besvara nämnda skrivelse av den 15 april 2006 har parlamentet påpekat att klaganden inte hade åberopat detta argument vid förstainstansrätten inom ramen för grunden avseende force majeure utan till stöd för en annan grund som förstainstansrätten underkände i det överklagade beslutet. Klaganden har inte ifrågasatt förstainstansrättens bedömning i detta avseende i förevarande överklagande. Det rör sig i vart fall om omständigheter som avser tiden efter det omtvistade beslutet, vilka således är irrelevanta vad gäller en eventuell ogiltigförklaring av detta beslut.
Domstolens bedömning
Domstolen påpekar att de omständigheter som klaganden i första instans åberopat till stöd för grunden avseende force majeure i syfte att motivera att han inte hade kunnat tillhandahålla vissa uppgifter ur sina räkenskaper är identiska med de omständigheter på vilka en av de grunder som åberopats i talan mot beslutet av den 24 februari 2004 och som underkändes av förstainstansrätten i domen i målet Gorostiaga baserade sig.
Av de skäl som angetts ovan i punkterna 57–59 var det korrekt av förstainstansrätten att i punkterna 53 och 54 i det överklagade beslutet fastslå att det var uppenbart att den grund avseende force majeure som klaganden åberopat till stöd för sin talan om ogiltigförklaring inte kunde tas upp till sakprövning.
Vad vidare gäller argumentet att den spanska justitieministern inte besvarat klagandens skrivelse av den 15 april 2006, är det tillräckligt att konstatera att även om en sådan omständighet kan utgöra force majeure i den mening som avses i domstolens rättspraxis så rör det sig om en omständighet som avser tiden efter det att det omtvistade beslutet antogs – vilket generaladvokaten har påpekat i punkt 87 i sitt förslag till avgörande – och som inte under några omständigheter kan påverka innehållet i nämnda beslut.
Mot bakgrund av det ovan anförda kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den femte grunden.
Den sjätte grunden
Parternas argument
Genom den sjätte grunden har klaganden gjort gällande att det var fel av förstainstansrätten att inte pröva huruvida parlamentet genom sin underlåtenhet att delge honom presidiets beslut av den 1 februari 2006 hade åsidosatt principen om god förvaltningssed såsom denna princip anges i artikel 41 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna och i kodexen för god förvaltningssed. Klaganden har härvid erinrat om att rätten till en god förvaltning, oberoende av förekomsten av sådana bestämmelser, utgör en allmän rättsprincip som institutionerna är skyldiga att iaktta.
Parlamentet har genmält att förstainstansrätten begränsade sig till att konstatera att kodexen för god förvaltningssed är en förberedande rättsakt och inte en lagtext.
Domstolens bedömning
Det kan genast konstateras att den sjätte grunden bygger på en felaktig tolkning av det överklagade beslutet.
I första instans avsåg nämligen den grund som klaganden åberopat endast ett åsidosättande av artikel 20 i kodexen för god förvaltningssed, enligt vilken institutionen ska se till att beslut som berör enskildas rättigheter eller intressen direkt delges de berörda personerna och avstå från att meddela beslutet till andra källor så länge de direkt berörda personerna inte informerats.
Till skillnad från vad klaganden har gjort gällande har förstainstansrätten inte underlåtit att pröva huruvida det faktum att presidiets beslut av den 1 februari 2006 inte hade delgetts klaganden innebar ett åsidosättande av dennes rättigheter. I punkt 72 i det överklagade beslutet påpekade förstainstansrätten sålunda, redan innan den uttalade sig angående kodexens art, att nämnda beslut inte utgjorde ett slutligt beslut som gick klaganden emot och att underlåtenheten att delge honom detta beslut inte kunde kränka hans rättigheter. Klaganden har för övrigt inte ifrågasatt denna bedömning i förevarande överklagande.
Överklagandet kan följaktligen inte heller vinna bifall såvitt avser den sjätte grunden.
Överklagandet ska ogillas, eftersom det inte kan vinna bifall på någon av de sex grunder som klaganden åberopat.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 69.2 i rättegångsreglerna, som är tillämplig på mål om överklagande enligt artikel 118 i samma rättegångsregler, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Parlamentet har yrkat att klaganden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klaganden har tappat målet, ska parlamentets yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (första avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Koldo Gorostiaga Atxalandabaso ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.