CELEX: 62005CJ0199
Protokols par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās
3. pants
Netiešie nodokļi
Valsts tiesu nolēmumi
Reģistrācijas nodeva

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 3. panta otro un trešo daļu Protokolā par privilēģijām un imunitāti
Eiropas Kopienās, kas sākotnēji bija pievienots Līgumam par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas
izveidi, kas parakstīts 1965. gada 8. aprīlī, un pēc tam, atbilstoši Amsterdamas līgumam, – EK līgumam (turpmāk tekstā – “Protokols”).
Šis prejudiciālais lūgums tika iesniegts tiesvedībā starp Eiropas Kopienu, ko pārstāv Eiropas Kopienu Komisija, un Beļģijas
valsti [
État belge
] par reģistrācijas nodevas iekasēšanu, kas maksājama saskaņā ar valsts tiesu pieņemtiem nolēmumiem par naudas summu samaksu
vai vērtspapīru atsavināšanu (turpmāk tekstā – “reģistrācijas nodeva”).

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
Saskaņā ar 28. panta pirmo daļu Līgumā par vienotas Eiropas Kopienu Padomes un vienotas Eiropas Kopienu Komisijas izveidi
un pēc Amsterdamas līguma spēkā stāšanās – EK līguma 291. pantu dalībvalstu teritorijās Kopienām ir visas privilēģijas un
imunitāte, kas vajadzīga, lai veiktu tās uzdevumus saskaņā ar nosacījumiem, kas izklāstīti Protokolā.
Atbilstoši 3. pantam Protokolā:
“Kopienas, to aktīvi, ieņēmumi un citi īpašumi ir atbrīvoti no visiem tiešajiem nodokļiem.
Ja vien tas ir iespējams, dalībvalstu valdības veic attiecīgus pasākumus, lai atlaistu vai atlīdzinātu netiešo nodokļu vai
tirdzniecības nodokļu summas, kas iekļautas kustama vai nekustama īpašuma cenā, ja Kopienas savai oficiālai lietošanai izdara
lielus pirkumus, kuru cenā ietilpst šādi nodokļi. Šos noteikumus tomēr nepiemēro tā, lai to darbība Kopienās izkropļotu konkurenci.
Nekādus izņēmumus neparedz nodokļiem un nodevām, kas ir maksājumi par sabiedriskiem pakalpojumiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
Beļģijas
Code des droits d’enregistrement
,
d’hypothèque et de greffe
[Reģistrācijas, hipotēkas un kancelejas nodevu kodeksa] 35. panta trešās daļas redakcija ir šāda:
“Pienākums nomaksāt nodevu, kas izriet no tiesu nolēmumiem, ar kuriem piespriests veikt samaksu, atsavināšanu vai noteikta
samaksas kārtība kreditoriem, ir:
1)      atbildētājiem tādā apmērā, kāds paredzēts nolēmumā, ar kuru attiecībā uz tiem pieņemts vai noteikts rīkojums veikt samaksu,
atsavināšanu vai noteikta samaksas kārtība kreditoriem, un rīkojuma par samaksas veikšanu solidārā kārtībā gadījumā – visiem
atbildētājiem solidāri;
2)      prasītājiem tādā apmērā, kādā attiecībā uz katru no tiem pieņemts nolēmums par samaksas veikšanu, vērtspapīru atsavināšanu
vai noteikta samaksas kārtība kreditoriem, tomēr nepārsniedzot pusi no tām naudas summām vai vērtspapīriem, ko katrs no tiem
saņem kā samaksu.
[..]
Nodeva un, attiecīgā gadījumā, naudas sodi ir jānomaksā viena mēneša laikā, sākot no dienas, kad nodokļu iekasētājs ar ierakstītu
vēstuli ir nosūtījis maksājuma pieprasījumu.”
Minētā kodeksa 142. pantā noteikts:
“Nodeva tiek noteikta 3 % apmērā par tiesu nolēmumiem, kas pieņemti visu veidu jautājumos un ar kuriem piespriests veikt samaksu
naudā vai norēķinoties ar vērtspapīriem, un kas ir galīgs, provizorisks, pamatā esošs, pakārtots vai ar nosacījumiem, tai
skaitā par tiesu nolēmumiem, kas nosaka kārtību, kādā kreditoriem ir jāsamaksā šīs naudas summas un jāatsavina vērtspapīri.
Tādu nolēmumu, ar kuriem piespriests samaksāt naudas summu vai atsavināt vērtspapīrus, gadījumā nodeva tiek aprēķināta, pamatojoties
uz kumulatīvo pamatsummu, kas izriet no šiem nolēmumiem un kas šai personai ir jāsamaksā, neņemot vērā procentus, kuru apmēru
neaprēķina tiesa, un tiesāšanās izdevumus. Tāda nolēmuma gadījumā, ar kuru tiek noteikta maksāšanas kārtība kreditoriem, nodeva
tiek aprēķināta no kopējās kreditoriem izmaksājamās summas.”
Minētā kodeksa 150. pantā ir paredzēts:
“Lai nodrošinātu nodevu un, attiecīgā gadījumā, naudas sodu, kas maksājami saskaņā ar šo nodaļu, iekasēšanu, valstij tiek
noteikta priekšrocība saņemt naudas summu un vērtspapīru samaksu, uz kuriem attiecas nolēmumi par samaksas veikšanu, vērtspapīru
atsavināšanu un kārtību, kādā notiek samaksa kreditoriem.
Pirmajā daļā paredzētajām nodevām un naudas sodiem ir prioritāte pār visām citām kreditoru prasībām par samaksas veikšanu,
atsavināšanu vai kārtību, kādā notiek samaksa kreditoriem.”

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
Tiesvedības, kas tika uzsākta
Tribunal de première instance de Bruxelles
[Briseles Pirmās instances tiesā], pamatā bija līguma, kas 1993. gadā tika noslēgts starp Komisiju un akciju sabiedrību
MCFE
, izpilde. Ar 1994. gada 25. janvāra spriedumu šī tiesa piesprieda Komisijai samaksāt
MCFE
provizorisku summu BEF 10 845 935 jeb ECU 269 589 apmērā, kā arī procentus un tiesāšanās izdevumus.
Ar 1994. gada 14. jūnija vēstuli
Neuvième bureau de l’Enregistrement de Bruxelles
[Briseles 9. reģistrācijas birojs] nodokļu iekasētājs lūdza Komisiju samaksāt naudas summu BEF 325 470 apmērā kā reģistrācijas
nodevu saskaņā ar minēto spriedumu. 1995. gada 2. augustā
Administration de l’Enregistrement belge
[Beļģijas Reģistrācijas administrācija] (turpmāk tekstā – “administrācija”) lūdza Komisiju 15 dienu laikā samaksāt minēto
summu kopā ar naudas sodu par nokavētu maksājumu, kā arī likumiskajiem procentiem un izdevumiem.
1996. gada 15. janvārī
Neuvième bureau de l’Enregistrement de Bruxelles
nodokļu iekasētājs lūdza Komisiju līdz 1996. gada 25. janvārim nomaksāt kopējo summu BEF 363 470 apmērā un izdeva maksājuma
pieprasījumu attiecībā pret Komisiju.
Ar 1996. gada 19. janvāra ierakstītu vēstuli Komisija ar advokāta starpniecību administrācijai atbildēja, ka tā ir atbrīvota
no reģistrācijas nodevas, kā arī no visiem netiešajiem nodokļiem saskaņā ar Protokola 3. pantu. 1996. gada 25. janvārī administrācija
atbildēja, ka attiecīgā nodeva ir uzskatāma nevis par nodokli par patēriņa precēm, bet gan par maksājumu par tiesas sniegto
pakalpojumu.
Ar 1997. gada 28. aprīļa vēstuli Komisijas advokāts tika informēts, ka administrācijas nostāja šajā jautājumā ir tikusi apstiprināta
ar ministrijas lēmumu, kas datēts ar 1997. gada 18. aprīli.
1997. gada 15. jūlijā Komisija cēla iebildumus par 1996. gada 15. janvāra maksājuma pieprasījumu un lūdza uzaicināt Beļģijas
valsti ierasties
Tribunal de première instance de Bruxelles
saistībā ar tiesvedību par šī maksājuma pieprasījuma atcelšanu.
Ar 2001. gada 6. jūnija spriedumu
Tribunal de première instance de Bruxelles
atzina iebildumus par maksājuma pieprasījumu par pieņemamiem, bet nepamatotiem, un noraidīja Komisijas prasību. Minētā tiesa
nosprieda, ka reģistrācijas nodeva, kas Komisijai bija jānomaksā, nav maksājums par sabiedrisko pakalpojumu Protokola 3. panta
trešās daļas izpratnē, jo runa ir par nodokli, kas paredzēts valsts varas iestāžu vispārējo izdevumu segšanai. No otras puses,
šāda nodeva neietilpst cenā, kas ir maksājama par akciju sabiedrības
MCFEE
sniegtajiem pakalpojumiem, un izriet no tiesas sprieduma, ar kuru Komisijai piespriests veikt samaksu. Līdz ar to nav pamata
piešķirt Komisijas lūgto atbrīvojumu. Papildus tam minētā tiesa uzskatīja, ka ir lieki vērsties Eiropas Kopienu Tiesā ar lūgumu
sniegt prejudiciālu nolēmumu, jo, pēc tās domām, nepastāv “saprātīgas šaubas” par to, ka šī nodeva neietilpst Protokola 3. panta
otrās daļas piemērošanas jomā.
Ar prasības pieteikumu, kas
Cour d’appel de Bruxelles
[Briseles Apelācijas tiesa] kancelejā iesniegts 2001. gada 14. septembrī, Komisija pārsūdzēja šo spriedumu.
Uzskatot, ka starptautisko līgumu un konvenciju jautājumos, pat tajos, kas ir skaidri, ir vajadzīga interpretācija un ka valsts
tiesa nevar veikt protokola interpretāciju,
Cour d’appel de Bruxelles
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai Protokola [..] 3. panta otrā daļa, kurā paredzēts, ka dalībvalstu valdības veic attiecīgus pasākumus, lai atlaistu vai
atlīdzinātu netiešo nodokļu vai tirdzniecības nodokļu summas, ir interpretējama tādējādi, ka tās piemērošanas jomā ietilpst
tāds proporcionāls nodoklis, kas maksājams saistībā ar tiesu visu veidu jautājumos pieņemtajiem nolēmumiem par naudas summu
samaksu vai vērtspapīru atsavināšanu?
2)      Vai Protokola [..] 3. panta trešā daļa, kurā noteikts, ka nekādi izņēmumi netiek paredzēti attiecībā uz maksājumiem par sabiedriskiem
pakalpojumiem, ir interpretējams tādējādi, ka tiesvedības beigās zaudējušajai pusei, kurai piespriests samaksāt noteiktu summu,
uzliktais nodoklis ir tikai maksājums par sabiedrisko pakalpojumu?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem
Vispirms ir jāatzīmē, ka iesniedzējtiesa, izklāstot izskatāmās lietas apstākļus, ir norādījusi, ka
Tribunal de première instance de Bruxelles
ir uzskatījusi, ka attiecīgā reģistrācijas nodeva ir uzskatāma par netiešu nodokli, ko valsts tiesvedībā nav apstrīdējuši
arī lietas dalībnieki. Iesniedzējtiesa arī pati ir konstatējusi, ka “starp Eiropas Kopienu un Beļģijas valsti pastāv strīds
par veidu, kādā būtu interpretējama Protokola par privilēģijām un imunitāti Eiropas Kopienās 3. panta otrā un trešā daļa”.
Beļģijas un Itālijas valdība, kā arī Komisija savos Tiesā iesniegtajos apsvērumos turklāt nav arī apstrīdējušas šo kvalifikāciju.
Līdz ar to Tiesai uzdotie jautājumi par Protokola 3. panta otrās un trešās daļas interpretāciju tiks izskatīti tieši šādā
kontekstā.

Par otro jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, kurš ir jāizskata vispirms, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva
ir uzskatāma par maksājumu par sabiedriskiem pakalpojumiem Protokola 3. panta trešās daļas izpratnē, attiecībā uz kuriem nepiemēro
nekādus izņēmumus.
Beļģijas valdība, kuru šajā jautājumā atbalsta Itālijas valdība, norāda, ka reģistrācijas nodeva ir uzskatāma par netiešu
nodokli, kas ir atlīdzība par noteiktu sabiedrisko pakalpojumu, jo tās būtība ir atlīdzība par Beļģijas tiesu iestādes sniegtu
pakalpojumu. Tāda esot arī judikatūras un Beļģijas tiesību doktrīnas nostāja. Šīs nodevas samaksa noteiktos ierobežotos gadījumos
var tikt prasīta arī no prasītāja, kurš ir piespriestās maksājamās summas saņēmējs, kas liecina par to, ka minētais pakalpojums
tiek sniegts abiem lietas dalībniekiem un ka maksājums par šo pakalpojumu ir proporcionāls strīda finansiālajai vērtībai.
Komisija savukārt apgalvo, ka, lai nodevu varētu uzskatīt par maksājumu par sabiedrisko pakalpojumu, ir jāpierāda tiešas un
proporcionālas saiknes pastāvēšana starp maksājumu par šādu pakalpojumu un saņemto pakalpojumu. Šajā gadījumā šāda saikne
nepastāv, jo sarežģītā lietā var rasties pienākums maksāt nelielu reģistrācijas nodevu, kamēr vienkāršā lietā – ievērojamu.
Papildus tam atbilstoši budžeta principiem par veselumu un līdzekļu nepiešķiršanu ienākumi no attiecīgajām nodevām tiek novirzīti
vispārīgajā valsts budžetā un ar tām netiek īpaši finansēti tiesu sniegtie pakalpojumi.
Kā Tiesa jau ir norādījusi, atšķirība starp nodokļiem, kuru mērķis ir segt valsts varas iestāžu vispārējos izdevumus, un maksājumu,
kas ir atlīdzība par noteiktu pakalpojumu, ir tieši paredzēta Protokola 3. pantā. Tiesa ir precizējusi, ka atlīdzības par
noteiktu pakalpojumu jēdziens paredz, ka šis pakalpojums ir sniegts vai vismaz var tikt sniegts tiem, kas veic maksājumu (1996. gada
28. marta spriedums lietā C‑191/94
AGF Belgium
,
Recueil
, I‑1859. lpp., 25. un 26. punkts).
Pat pieļaujot, ka šis kritērijs ir noteicošs faktors, lai veiktu iepriekšējā punktā minēto nodalījumu, ir jākonstatē, ka ir
maz ticams, ka šis kritērijs šajā gadījumā tiek izpildīts, jo attiecīgā pamata prāvā izskatāmā nodeva var būt jāmaksā arī
tādām personām, kuras nekādā veidā nav izmantojušas attiecīgās dalībvalsts tiesu iestāžu pakalpojumus vai kurām nav bijis
pat nodoma to darīt. Kā to norāda Beļģijas valdība, kaut arī saskaņā ar pamata prāvā pastāvošo tiesisko regulējumu reģistrācijas
nodevas samaksa var tikt prasīta gan no atbildētāja, gan no prasītāja, praksē šī nodeva principā vienmēr vispirms tiek prasīta
no lietas dalībnieka, kuram spriedums ir bijis nelabvēlīgs.
Turklāt, kā to savu secinājumu 27.–30. punktā norādījusi ģenerāladvokāte, atlīdzības par sniegto pakalpojumu kritērijs nav
vienīgais faktors, kas šajā gadījumā ir noteicošs.
Saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, kas izstrādāta Kopienu tiesību jomā un kas ietver šajā lietā izskatāmajam jēdzienam
analogu jēdzienu, proti, jēdzienu “nodokļi [nodevas], ko maksā kā algu vai samaksu”, kas minēts Padomes 1969. gada 17. jūlija
Direktīvas 69/335/EEK par netiešajiem nodokļiem, ko uzliek kapitāla piesaistīšanai (OV L 249, 25. lpp.) 12. panta 1. punkta
e) apakšpunktā, nodeva, kuras apmērs tieši un neierobežoti palielinās proporcionāli pamatsummai, kurai tā tiek piemērota,
pati pēc sava veida nevar tikt uzskatīta par nodevu, ko maksā kā algu vai samaksu par saņemto pakalpojumu. Šādas nodevas apmēram
parasti nav nekādas saistības ar izdevumiem, kas konkrēti radušies iestādei, pieņemot attiecīgo nolēmumu (šajā sakarā skat.
it īpaši skat. 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑19/99
Modelo
,
Recueil
, I‑7213. lpp., 33. punkts, un 2001. gada 21. jūnija spriedumu lietā C‑206/99
SONAE
,
Recueil
, I‑4679. lpp., 34. punkts).
No šīs judikatūras izriet – lai nodevu varētu kvalificēt kā maksājumu par sabiedrisko pakalpojumu, ir nepieciešama tieša un
proporcionāla saikne starp šī pakalpojuma reālajām izmaksām un saņēmēja samaksāto nodevu, proti, savstarpēja saistība starp
saņēmēja kā atlīdzību par konkrētu pakalpojumu samaksāto cenu un konkrētajām izmaksām, ko šī pakalpojuma sniegšana ir radījusi
iestādei.
Šis kritērijs par tiešu un proporcionālu saikni starp sniegto pakalpojumu un samaksāto atlīdzību, kas var tikt attiecināts
arī uz Protokola 3. panta trešo daļu, šajā gadījumā nav izpildīts.
Ir vispārzināms, ka, pirmkārt, attiecīgās pamata prāvā izskatāmās reģistrācijas nodevas apmērs paaugstinās tieši un bez ierobežojumiem,
proporcionāli summai, ko kompetentā valsts tiesa piespriedusi samaksāt, neņemot vērā tiesas iestādes sniegtā pakalpojuma reālās
izmaksas. Tādējādi nepastāv nepieciešamā savstarpējā saistība starp samaksāto summu un sniegto pakalpojumu. Turklāt fakts,
ka reģistrācijas nodeva tiek iekasēta tikai tāda sprieduma gadījumā, ar kuru piespriests veikt samaksu, lai gan tiesas iestādes
sniegtā pakalpojuma reālās izmaksas ir tādas pašas arī prasības noraidīšanas gadījumā, apstiprina, ka minētās nodevas mērķis
nav segt reālās pakalpojuma izmaksas.
Otrkārt, kā to ir konstatējusi
Tribunal de première instance de Bruxelles
, minētā nodeva ir nodoklis, kas paredzēts, lai segtu valsts varas iestāžu vispārējos izdevumus. Tādējādi summas, kas samaksātas
kā šī nodeva, nav konkrēti paredzētas tiesas sabiedrisko pakalpojumu finansēšanai.
Līdz ar to uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva nav maksājums par sabiedriskiem pakalpojumiem
Protokola 3. panta trešās daļas izpratnē.

Par pirmo jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Protokola 3. panta otrā daļa ir interpretējama tādējādi,
ka šī noteikuma piemērošanas jomā ietilpst tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka atšķirībā no Protokola 3. panta pirmās daļas, kurā vispārīgā un beznosacījumu
veidā ir paredzēts, ka Kopienas, to aktīvi, ieņēmumi un citi īpašumi ir atbrīvoti no visiem tiešajiem nodokļiem valsts līmenī,
šī paša panta otrajā daļā paredzētā nodokļu imunitāte nav neierobežota. Šajā pēdējā minētajā noteikumā, ievērojot atsevišķus,
tajā skaidri paredzētus nosacījumus, ir paredzēts, ka tiek atlaistas vai atlīdzinātas netiešo nodokļu vai tirdzniecības nodokļu
summas, kas iekļautas preču cenā, ko Kopienas iepērk savai oficiālai lietošanai. Tiesa ir interpretējusi Protokola 3. panta
otro daļu tādējādi, ka tās piemērošanas jomā ietilpst visi pirkuma veidi, tai skaitā pakalpojumu izmantošana, kas ir nepieciešami
Kopienu uzdevumu izpildei (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
AGF Belgium
, 36. punkts).
Visnozīmīgākais no Protokola 3. panta otrajā daļā paredzētajiem nosacījumiem, kas šajā noteikumā ir atkārtots divreiz, ir
nosacījums, saskaņā ar kuru netiešie nodokļi un nodevas ir jāiekļauj preču vai pakalpojumu, kas ir Kopienu noslēgto līgumu
priekšmets, cenā.
Beļģijas valdība, kas savus apsvērumus šajā jautājumā iesniedz pakārtoti un kuru atbalsta Itālijas valdība, norāda – tā kā
attiecīgā pamata prāvā izskatāmā reģistrācijas nodeva tiek iekasēta, pamatojoties uz tiesas nolēmumu un nevis saistībā ar
preču vai pakalpojumu iegādi, šī nodeva nevar tikt uzskatīta par tādu, kas ir iekļauta preču vai pakalpojumu pirkuma cenā.
Turklāt no Protokola 3. panta otrās daļas redakcijas izriet, ka izņēmums attiecas tikai uz preču vai pakalpojumu pirkumu un
nevar tikt attiecināts uz visām darbībām vai situācijām. Visbeidzot, šajā gadījumā attiecīgā nodeva ir saistīta ar tiesas
nolēmumu, ar kuru ir piemērots sods par līgumtiesisku pienākumu neizpildi.
Komisija savukārt norāda, ka kompetentas valsts tiesas iesaistīšanās tādā strīdā kā pamata prāvā bija nepieciešama pakalpojumu
sniegšanas līguma izpildes ietvaros, kuru tā bija noslēgusi, īstenojot savus uzdevumus. Iesniedzējtiesas pasludināmais spriedums
tādējādi izrietētu no lietas dalībnieku līgumtiesiskajām attiecībām, kā dēļ ar šo spriedumu saistītā reģistrācijas nodeva
ietilptu minētā līguma cenā. Interpretējot šādi, tiktu ņemts vērā Protokola 3. panta mērķis.
Šādai pieejai nevar piekrist.
Ir jānorāda, pirmkārt, ka tādu valsts nodevu kā attiecīgā pamata prāvā izskatāmā reģistrācijas nodeva veids un iedarbība ir
jānosaka un jāpārbauda, ne tikai ņemot vērā to piemērojamību Kopienai, bet ņemot vērā to vispārējo piemērošanas jomu, t.i.,
attiecībā pret visām fiziskām un juridiskām personām, kuras patiešām vai potenciāli ir vai var kļūt par lietas dalībniekiem
tiesvedībā, ko izskata attiecīgās dalībvalsts tiesas. Būtībā tiesvedības, kurās Kopiena ir lietas dalībnieks valsts tiesā,
sastāda nelielu skaitu no visām tiesvedībām, kas ir pamatā šādu nodevu samaksai.
No lietas materiāliem izriet, ka šī nodeva ir jāmaksā visos gadījumos, kad tiesiskās attiecības starp fiziskām vai juridiskām
personām dod pamatu prasības celšanai tiesā, kuras rezultātā tiek pieņemts tiesas nolēmums, ar kuru tiek piespriests samaksāt
noteiktu naudas summu. Līdz ar to tā attiecas ne tikai uz līgumtiesiskajām attiecībām, bet arī uz visa veida ārpuslīgumiskajām
attiecībām, kurās nevar pastāvēt jautājums par naudas summas, uz kuru attiecas spriedums, iekļaušanu preces vai pakalpojuma
cenā.
Otrkārt, ir jānorāda, ka netiešie nodokļi var tikt uzskatīti par ietvertiem Kopienu veiktajos pirkumos Protokola 3. panta
otrās daļas izpratnē tikai tad, ja tie ir paredzami un ja to summu var iepriekš aprēķināt ar zināmu precizitātes pakāpi, lai
valsts iestādes pēc Kopienu iestāžu lūguma varētu veikt to atmaksu vai atlaišanu.
Līguma izpilde automātiski uzreiz nerada domstarpības pušu starpā, un šo domstarpību rašanās iespējamību katrā ziņā nevar
izvērtēt jau līguma noslēgšanas stadijā. Turklāt šādu iespējamo domstarpību priekšmets un apjoms paliek neskaidrs un to atrisināšanai
ne vienmēr ir jānotiek tiesas ceļā, jo ārpustiesas risinājums ir vēl viens iespējamais domstarpību atrisinājuma veids. Visbeidzot,
iespējamās tiesvedības iznākums arī ir neskaidrs, tāpat kā arī summas, ko kādam no lietas dalībniekiem var piespriest samaksāt,
apmērs. Pastāvot šādiem apstākļiem, līguma cena nevar kā atmaksājamus netiešos nodokļus ietvert tādu nākotnē sagaidāmu, neskaidru
un neprecīzu elementu kā pamata prāvā izskatāmā reģistrācijas nodeva.
Tāpat nevar piekrist arī argumentam, ko Komisija izvirza, atsaucoties uz 23. punktu ģenerāladvokāta Džeikobsa [
Jacobs
] secinājumos, kas sniegti lietā, kuras rezultātā tika pieņemts iepriekš minētais spriedums lietā
AGF Belgium
. Saskaņā ar šo argumentu attiecīgā dalībvalsts, iekasējot šāda veida reģistrācijas nodevu, saņemtu nepamatotu priekšrocību,
pārskaitot valsts kasei resursus, kas nāk no iemaksām Kopienu budžetā. Neskatoties uz to, kas norādīts šī sprieduma 36. punktā
par to, ka tiesvedību skaits, kurās Komisija piedalās valsts līmenī, no kopējā tiesvedību skaita, kas ir pamatā šādu nodevu
samaksai, ir neliels, nevar piekrist tam, ka šādās tiesvedībās, kuru skaits, priekšmets un apmērs nav iepriekš zināms, Kopienai
vienmēr tiks piespriests samaksas pienākums.
Papildus tam, ņemot vērā situāciju, kāda bija pamatā pamata prāvai, nekas neuzliek Komisijai pienākumu veidot savas līgumtiesiskās
attiecības tādā veidā, ka tikai vienas un tās pašas dalībvalsts tiesas vienmēr ir kompetentas izskatīt strīdus, kuros tā ir
lietas dalībnieks.
Treškārt, runājot par argumentu, kas izvirzīts attiecībā uz Protokola 3. panta otrās daļas interpretāciju, ņemot vērā šī panta
mērķi, ir jāatgādina, ka nodokļu imunitāte, kas nepieciešama Kopienu uzdevumu izpildei un kas tai ir saskaņā ar EKL 291. pantu,
tiek piešķirta “ar Protokolā paredzētajiem nosacījumiem”. Tādas interpretācijas rezultātā, kurā tiek ņemts vērā tiesību noteikuma
konteksts un mērķis, nevar tikt mazināta šī noteikuma skaidrā un precīzā formulējuma lietderīgā iedarbība (šajā sakarā attiecībā
uz Eiropas Centrālās bankas privilēģijām un imunitāti skat. 2005. gada 8. decembra spriedumu lietā C‑220/03 ECB/Vācija, Krājums,
I‑10595. lpp., 31. punkts).
Katrā ziņā, pat ja varētu piekrist, ka atbrīvojums no attiecīgās pamata prāvā izskatāmās reģistrācijas nodevas ir finansiāla
priekšrocība Kopienas labā, ir jākonstatē, ka Komisija nav iesniegusi pierādījumus, kas varētu pierādīt, ka šīs nodevas samaksa
var radīt apdraudējumu Kopienas neatkarībai un traucēt tās pienācīgai darbībai.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Protokola 3. panta otrā daļa ir interpretējama tādējādi,
ka tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva neietilpst šī noteikuma piemērošanas jomā.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa nospriež:
1)
tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva, kas maksājama saskaņā ar valsts tiesu pieņemtiem nolēmumiem par naudas summu samaksu
vai vērtspapīru atsavināšanu, nav vienkārši maksājums par sabiedriskiem pakalpojumiem Protokola par privilēģijām un imunitāti
Eiropas Kopienās 3. panta trešās daļas izpratnē;
2)
minētā protokola 3. panta otrā daļa ir interpretējama tādējādi, ka tāda nodeva kā reģistrācijas nodeva, kas maksājama saskaņā
ar valsts tiesu pieņemtiem nolēmumiem par naudas summu samaksu vai vērtspapīru atsavināšanu, neietilpst šī noteikuma piemērošanas
jomā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.