CELEX: 62005CJ0330
Valmisteverot
Kivennäisöljyt
Poikkeuksellinen kuljetustapa

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta,
liikkumisesta ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY (EYVL L 76, s. 1), sellaisena kuin se on muutettuna
14.12.1992 annetulla neuvoston direktiivillä 92/108/ETY (EYVL L 390, s. 124; jäljempänä direktiivi), 7 artiklan 4 kohdan ja
9 artiklan 3 kohdan tulkintaa ja viimeksi mainitun säännöksen pätevyyttä.
2       Tämä pyyntö on esitetty rikosasiassa, jossa Granbergia syytetään lämmitysöljyn eli direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetun
kivennäisöljyn laittomasta tuonnista Ruotsiin.
I
Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
3       Direktiivin viidennessä, kuudennessa, seitsemännessä, kahdennessatoista ja kolmannessatoista perustelukappaleessa todetaan
seuraavaa:
”tuotteen luovuttaminen, hallussapito luovutettavaksi tai osoittaminen itsenäistä taloudellista toimintaa harjoittavan elinkeinonharjoittajan
tarpeisiin taikka julkisoikeudellisen laitoksen tarpeisiin muussa kuin siinä jäsenvaltiossa, jossa tuote luovutetaan kulutukseen,
aiheuttaa valmisteverosaatavan syntymisen tässä toisessa jäsenvaltiossa,
yksityishenkilöiden omiin tarpeisiinsa hankkimia ja itse kuljettamia valmisteveron alaisia tuotteita on verotettava siinä
jäsenvaltiossa, jossa nämä tuotteet hankitaan,
sen toteamiseksi, ettei valmisteveron alaisten tuotteiden hallussapito liity henkilökohtaisiin vaan kaupallisiin tarkoituksiin,
jäsenvaltioiden on otettava huomioon tietyt perusteet,
– –
verojen kannon varmistamiseksi jäsenvaltioiden vahvistamien määrien mukaisina olisi luotava menettely, jota sovelletaan näiden
tuotteiden liikkuessa väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmän mukaan,
tämän vuoksi olisi ensisijaisesti kunkin tavaraerän oltava helposti tunnistettavissa; sen verotuksellinen asema on voitava
määrittää välittömästi; tähän tarkoitukseen on näin ollen laadittava saateasiakirja, joka voi olla hallinnollinen tai kaupallinen;
käytettävän kaupallisen asiakirjan on sisällettävä hallinnollisen asiakirjan pääkohdat.”
4       Direktiivin 3 artiklan 1 kohdan mukaan direktiiviä sovelletaan yhteisön tasolla kivennäisöljyihin, alkoholiin ja alkoholijuomiin
sekä valmistettuun tupakkaan.
5       Direktiivin 6 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Valmisteverovaade tulee täytäntöönpanokelpoiseksi, kun tuote luovutetaan kulutukseen – –
Valmisteveron alaisten tuotteiden kulutukseen luovuttamisena on pidettävä sitä, että:
a)      niihin lakataan soveltamasta väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmää, myös sääntöjenvastaisesti;
b)      niitä valmistetaan väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmän ulkopuolella, myös sääntöjenvastaisesti;
c)      ne tuodaan maahan muutoin kuin väliaikaisesti valmisteverottomina, myös sääntöjenvastaisesti.”
6       Direktiivin 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Jos valmisteveron alaisia tuotteita, jotka on jo luovutettu kulutukseen yhdessä jäsenvaltiossa, pidetään hallussa kaupallisiin
tarkoituksiin toisessa jäsenvaltiossa, valmisteverot on kannettava siinä jäsenvaltiossa, jossa näitä tuotteita pidetään hallussa.
– –
4. Edellä 1 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden on liikuttava eri jäsenvaltioiden alueiden välillä saateasiakirjalla, jossa
mainitaan 18 artiklan 1 kohdassa tarkoitetun asiakirjan pääkohdat. Tämän asiakirjan muoto ja sisältö on määriteltävä tämän
direktiivin 24 artiklassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.
– –.”
7       Direktiivin 8 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Yksityishenkilöiden omiin tarpeisiinsa hankkimien ja itse kuljettamien tuotteiden valmistevero on sisämarkkinoiden periaatteen
mukaan kannettava siinä jäsenvaltiossa, josta ne hankitaan.”
8       Direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat myös säätää, että hankittaessa kivennäisöljyjä, jotka on jo luovutettu kulutukseen toisessa jäsenvaltiossa,
valmisteverosaatava syntyy jäsenvaltiossa, jossa kulutus tapahtuu, jos yksityishenkilöt tai muut näiden puolesta kuljettavat
nämä tuotteet poikkeuksellisilla kuljetustavoilla. Poikkeuksellisena kuljetustapana on pidettävä moottoripolttoaineiden kuljetusta
muutoin kuin ajoneuvojen polttoainesäiliöissä tai asianmukaisissa varapolttoainesäiliöissä sekä nestemäisten lämmityspolttoaineiden
kuljetusta muutoin kuin ammattimaisten elinkeinonharjoittajien puolesta käytettävissä säiliöautoissa.”
9       Direktiivin 18 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1. Mahdollisen tietokoneavusteisten menettelyjen käytön estämättä kaikkiin väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmässä
jäsenvaltioiden välillä, myös ilma‑ tai meriteitse, suoraan yhdestä yhteisön satamasta toiseen tai yhdeltä yhteisön lentoasemalta
toiselle, liikkuviin valmisteveron alaisiin tuotteisiin on liitettävä lähettäjän laatima asiakirja. Tämä asiakirja voi olla
joko hallinnollinen tai kaupallinen asiakirja. Tämän asiakirjan muoto ja sisältö sekä menettely, jota on sovellettava kyseisen
asiakirjan käytön ollessa puolueettomasti arvioituna epätarkoituksenmukaista, on vahvistettava 24 artiklassa tarkoitettua
menettelyä noudattaen.
2. Tavaroiden tunnistamista ja niiden tarkastamista varten pakkaukset on numeroitava ja tuotteet on kuvailtava 1 kohdassa
tarkoitetussa asiakirjassa, ja tarvittaessa lähettäjän on sinetöitävä kukin kuljetussäiliö, jos lähtöjäsenvaltio pitää kyseistä
kuljetusyksikköä sinetöitäväksi sopivana, tai lähettäjän on sinetöitävä pakkaukset.
3. Jos vastaanottaja on muu kuin valtuutettu varastonpitäjä tai rekisteröity elinkeinonharjoittaja, ja sen estämättä, mitä
17 artiklassa säädetään, 1 kohdassa tarkoitettuun asiakirjaan on liitettävä asiakirja todisteeksi siitä, että valmisteverot
on maksettu määräjäsenvaltiossa tai että on noudatettu muita yksityiskohtaisia sääntöjä, joilla varmistetaan näiden valmisteverojen
kanto määräjäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten määräämin edellytyksin.
Tässä asiakirjassa on mainittava:
–       määräjäsenvaltion veroviranomaisten asianomaisen toimiston osoite,
–       ajankohta, jolloin valmistevero on maksettu tai kyseinen toimisto on hyväksynyt tätä maksua koskevan vakuuden, sekä maksua
tai hyväksymistä koskeva viite.
– –.”

Kansallinen lainsäädäntö
10     Muun muassa alkoholituotteiden‑, tupakkavalmisteiden ja kivennäisöljytuotteiden kuljetukseen sovellettavasta valmisteverovalvonnasta
annetun lain (lagen om punktskattekontroll av transporter m.m. av alkoholvaror, tobaksvaror och mineraloljeprodukter, jäljempänä
LPK) 1 luvun 4 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Verovelvollisella tarkoitetaan sitä, joka on valmisteverovelvollinen
– –
3. energiaverolain (lagen (1994:1776) om skatt på energi, jäljempänä LSE) 4 luvun 1 §:n 1 momentin 1–5 kohdan tai 7 kohdan
taikka 2 §:n nojalla.”
11     LSE:n 4 luvun 1 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Energiaveron suorittamiseen velvollinen on – –:
– –
5.       henkilö, joka – – tuo tai vastaanottaa polttoainetta, joka on peräisin jostakin toisesta Euroopan yhteisön jäsenvaltiosta
– –.”
12     LSE:n 4 luvun 1 a §:ssä säädetään seuraavaa:
”Veroa ei tarvitse maksaa 1 §:n 5 momentin nojalla
– –
3. moottoripolttoaineista, jotka on tuotu yksityistä käyttöä varten Ruotsiin ajoneuvon taikka meri‑ tai lentoaluksen polttoainesäiliössä
tai enintään 10 litran vetoisissa varakanistereissa.”
13     LPK:n 1 luvun 6 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Valmisteveron alaista tavaraa saadaan kuljettaa ainoastaan, jos 2 §:ssä tai 5 a §:ssä tarkoitetut saateasiakirjaa, [valmisteveron
maksamiselle asetettua] vakuutta, asetettua vakuutta koskevaa näyttöä ja ilmoitusvelvollisuutta koskevat vaatimukset on täytetty.”
14     LPK:n 5 luvun 1 §:n mukaan henkilö, joka tahallaan tuo LPK:n 1 luvun 6 §:n vastaisesti valmisteveron alaisia tavaroita Ruotsiin
Euroopan yhteisön valmisteveroalueeseen kuuluvasta valtiosta ja vaikeuttaa näin vakavasti viranomaisten tavarankuljetuksiin
kohdistuvien verotarkastusten suorittamista, voidaan tuomita valmisteveronalaisten tavaroiden luvattomasta kuljetuksesta vankeuteen
enintään kahdeksi vuodeksi. Jos lainvastainen teko katsotaan vähäiseksi, voidaan tekijälle määrätä sakko.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
15     Ylitorniossa toimiva ruotsalainen tullitoimipaikka pysäytti 7.12.2003 Granbergin, joka ajoi Suomesta Ruotsiin pakettiautolla.
Tulliviranomaiset totesivat, että ajoneuvossa oli 3 000 litraa polttoöljyä, jota Suomessa myydään lämmitysöljynä. Polttoöljyä
kuljetettiin umpinaisessa tavaratilassa kolmessa konttityyppisessä säiliössä (intermediate bulk container, jäljempänä IBC-kontit).
Kyseiset IBC-kontit olivat tyypiltään sellaisia, joita käytetään esimerkiksi hydrauliöljyn ammattimaisessa kuljetuksessa.
Kyseistä polttoöljyä oli tarkoitus käyttää Granbergin omistaman talon lämmitykseen, ja se oli näin ollen tarkoitettu hänen
yksityiskäyttöönsä. LSE:n 4 luvun 1 §:n ja LPK:n 1 luvun 4 §:n mukaan asianomaista tuotetta pidettiin sellaisena, että siitä
oli suoritettava valmisteveroa.
16     Syyttäjä syytti Granbergiä verotarkastusten vakavasta vaikeuttamisesta, koska tämä ei ollut tehnyt veroviranomaisille ilmoitusta
ennen mainitun polttoöljyn kuljetuksen alkamista, asettanut veron maksamiseen liittyvää vakuutta eikä kuljettanut mukanaan
näyttöä asetetusta vakuudesta eikä yksinkertaistettua saateasiakirjaa. Haparanda tingsrätt (Haaparannan käräjäoikeus) tuomitsi
hänet 4.5.2004 antamallaan tuomiolla sakkoon valmisteveron alaisten tuotteiden laittomasta kuljettamisesta.
17     Granberg valitti kyseisestä tuomiosta Hovrätten för Övre Norrlandiin (Ylä-Norlannin hovioikeus). Hän myöntää niiden tekojen,
joista häntä syytetään, pitävän aineellisesti paikkansa mutta kiistää sen, että kyseessä olisi rikos. Granberg nimittäin väittää,
että koska Ruotsin lainsäätäjä on säätänyt velvollisuudesta suorittaa valmisteveroa kaikesta lämmitysöljyn maahantuonnista
tekemättä poikkeusta muulla tavoin tapahtuvan tuonnin kuin direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetuilla ”poikkeuksellisilla
kuljetustavoilla” tapahtuvan tuonnin osalta, se ei ole pannut kyseisen direktiivin säännöksiä täytäntöön tai se on ainakin
pannut ne täytäntöön virheellisesti.
18     Hovrätten för Övre Norrland on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Seuraako [direktiivin] 9 artiklan 3 kohdasta, että jäsenvaltioilla on mahdollisuus yleisesti jättää lämmitysöljy direktiivin
8 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle siten, että jäsenvaltio voi säätää, että yksityishenkilön, joka on itse hankkinut lämmitysöljyä
omaan käyttöönsä toisesta jäsenvaltiosta, jossa se oli luovutettu kulutukseen, ja kuljettanut sen itse määräjäsenvaltioon,
on maksettava valmisteveroa viimeksi mainitussa valtiossa lämmitysöljyn kuljetustavasta riippumatta?
2)      Jos ensimmäiseen kysymykseen annettava vastaus on myöntävä, onko direktiivin 9 artiklan 3 kohta yhteensopiva perustamissopimukseen
sisältyvien, tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien perusperiaatteiden ja suhteellisuusperiaatteen kanssa, kun otetaan
huomioon, että direktiivin 9 artiklan 3 kohdan tavoitteena on saada yksityishenkilöt luopumaan kivennäisöljyjen kuljetuksesta,
siten, että siinä säädetään poikkeuksesta periaatteeseen, jonka mukaan silloin, kun yksityishenkilöt ovat hankkineet tavarat
omaan käyttöönsä ja kuljettaneet ne itse, valmistevero kannetaan siinä jäsenvaltiossa, josta tavarat on hankittu, ja onko
tällainen tavoite yhteensopiva [Euroopan unionin] neuvoston vetoamien direktiivin oikeusperusteiden kanssa vai onko direktiivin
9 artiklan 3 kohta pätemätön?
3)      Jos ensimmäiseen kysymykseen annettava vastaus on kieltävä, onko se, että yksityishenkilö on kuljettanut 3 000 litraa lämmitysöljyä
kolmen niin kutsutun IBC-kontin avulla, jotka voivat sinällään olla hyväksyttyjä vaarallisten aineiden, muun muassa nesteiden,
ammattimaiseen kuljetukseen umpinaisen pakettiauton tavaratilassa, direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettu poikkeuksellinen
kuljetustapa?
4)      Onko direktiivin 7 artiklan 4 kohdan kanssa yhteensopivaa se, että jäsenvaltion lainsäädännössä säädetään, että yksityishenkilöllä,
joka on hankkinut itse omaan käyttöönsä lämmitysöljyä toisesta jäsenvaltiosta, jossa kyseinen öljy on luovutettu kulutukseen,
ja kuljettanut sen itse määräjäsenvaltioon direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla poikkeuksellisella kuljetustavalla,
on velvollisuus asettaa vakuus valmisteveron maksamiselle ja kuljettaa mukanaan yksinkertaistettua saateasiakirjaa ja näyttöä
siitä, että kuljetuksen yhteydessä on asetettu vakuus valmisteveron varalle?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
19     Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, sallitaanko direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa se,
että sellaisesta lämmitysöljystä, jonka yksityishenkilö on hankkinut toisesta jäsenvaltiosta omiin tarpeisiinsa ja kuljettanut
itse siihen jäsenvaltioon, jossa se kulutetaan, kannetaan yleisesti valmisteveroa viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa riippumatta
siitä, millä tavalla kyseinen henkilö suorittaa mainitun kuljetuksen.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
20     Puolan hallitus, neuvosto ja Euroopan yhteisöjen komissio katsovat, että kysymykseen on vastattava kieltävästi.
21     Ne väittävät, että jäsenvaltiolle annetaan direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa mahdollisuus jättää direktiivin 8 artiklan soveltamisalan
ulkopuolelle sellainen lämmitysöljy, jonka yksityishenkilö on tuonut sen alueelle omiin tarpeisiinsa, ainoastaan sillä edellytyksellä,
että kyseinen henkilö käyttää tähän tarkoitukseen mainitussa 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua ”poikkeuksellista kuljetustapaa”.
22     Puolan hallitus ja neuvosto toteavat, että koska viimeksi mainittu säännös on poikkeus direktiivin 8 artiklalla luodusta yleisestä
säännöstä, sitä on tulkittava suppeasti. Neuvosto täsmentää tältä osin, että jos yhteisön lainsäätäjä olisi halunnut sallia
sen, että jäsenvaltiot voivat jättää kyseisen 8 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle kaikki yksityishenkilöiden suorittamat
lämmitysöljyn kuljetukset, se olisi säätänyt tästä nimenomaisesti.
23     Ruotsin, Kreikan ja Italian hallitukset edustavat puolestaan vastakkaista näkemystä ja katsovat, että jäsenvaltiot voivat
jättää direktiivin 8 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle yksityishenkilöiden kuljettamat nestemäiset lämmityspolttoaineet
ja näin ollen säätää, että valmisteverovelvollisuus tällaisista tuotteista syntyy siinä jäsenvaltiossa, jossa tuotteet kulutetaan,
riippumasta valitusta kuljetustavasta.
24     Ruotsin hallitus väittää pääasiallisesti, että jo direktiivin 9 artiklan 3 kohdan sanamuodosta käy ilmi, ettei yksityishenkilöllä
ole lämmitysöljyn osalta minkäänlaista mahdollisuutta kuljettaa tällaista tuotetta ”poikkeuksellisella” kuljetustavalla ja
näin ollen tulla vapautetuksi valmisteveron maksamisesta siinä jäsenvaltiossa, jossa tuote kulutetaan. Kyseisen säännöksen
tarkoituksena on Ruotsin hallituksen mukaan nimittäin sallia se, että jäsenvaltiot estävät yleisesti yksityishenkilöiden suorittamat
lämmitysöljyn kuljetukset.
25     Kreikan ja Italian hallitukset puolestaan huomauttavat, että yhteisön lainsäätäjä on ottanut huomioon nestemäisten lämmityspolttoaineiden
erityisen luonteen ja sulkenut ne direktiivin 8 artiklan soveltamisalan ulkopuolelle. Kyseiset hallitukset toteavat, että
erotuksena muihin valmisteveron alaisiin tuotteisiin, kuten tupakkaan ja alkoholijuomiin, yksityishenkilöt eivät tavallisesti
kuljeta nestemäisiä lämmityspolttoaineita omaan käyttöönsä. Näin ollen on mahdollista olettaa, että kyseisenkaltaista tuotetta
kuljetetaan yksinomaan kaupallisiin tarkoituksiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
26     Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, direktiivillä on tarkoitus antaa valmisteveron alaisten tuotteiden hallussapitoa,
liikkumista ja valvontaa koskevia sääntöjä erityisesti sen varmistamiseksi, että valmisteverovelvollisuuden syntyedellytykset
ovat samat kaikissa jäsenvaltioissa (asia C‑296/95, EMU Tabac ym., tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1605, 22 kohta; asia C‑325/99,
van de Water, tuomio 5.4.2001, Kok. 2001, s. I‑2729, 39 kohta; asia C‑395/00, Cipriani, tuomio 12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11877,
41 kohta ja asia C‑5/05, Joustra, tuomio 23.11.2006, Kok. 2006, s. I‑11075, 27 kohta).
27     Direktiivin 8 artiklassa säädetään tältä osin pääsäännöstä, jonka mukaan valmisteverot sellaisista tuotteista, joita yksityishenkilöt
hankkivat omiin tarpeisiinsa ja kuljettavat itse, on maksettava siinä jäsenvaltiossa, jossa tuotteet on hankittu (ks. vastaavasti
em. asia Joustra, tuomion 31 ja 33 kohta).
28     Kun kyse on sellaisten kivennäisöljyjen hankinnasta, jotka on jo luovutettu kulutukseen jäsenvaltiossa, direktiivin 9 artiklan
3 kohdassa sallitaan kuitenkin poikkeaminen direktiivin 8 artiklassa esitetystä pääsäännöstä ja siten siitä säätäminen, että
valmisteverovelvollisuus voi syntyä myös sellaisessa toisessa jäsenvaltiossa, johon kyseiset öljyt on kuljetettu niiden kulutusta
varten.
29     Jäsenvaltiot voivat kuitenkin käyttää tätä mahdollisuutta ainoastaan tiettyjen edellytysten täyttyessä. Sellaiset kivennäisöljyt,
joista kannetaan valmisteveroja mainitun 9 artiklan 3 kohdan mukaisesti, on näin ollen kuljetettava yksityishenkilöiden toimesta
tai heidän lukuunsa ”poikkeuksellisella kuljetustavalla”, jolla kyseisessä säännöksessä tarkoitetaan ”moottoripolttoaineiden
kuljetusta muutoin kuin ajoneuvojen polttoainesäiliöissä tai asianmukaisissa varapolttoainesäiliöissä sekä nestemäisten lämmityspolttoaineiden
kuljetusta muutoin kuin ammattimaisten elinkeinonharjoittajien puolesta käytettävissä säiliöautoissa”.
30     On myös todettava, että kyseistä säännöstä on pääsääntöön kohdistuvana poikkeuksena tulkittava suppeasti (ks. vastaavasti
mm. asia C‑83/99, komissio v. Espanja, tuomio 18.1.2001, Kok. 2001, s. I‑445, 19 kohta; asia C‑5/01, Belgia v. komissio, tuomio
12.12.2002, Kok. 2002, s. I‑11991, 56 kohta ja asia C‑43/04, Stadt Sundern, tuomio 26.5.2005, Kok. 2005, s. I‑4491, 27 kohta).
31     Tästä seuraa, että toisin kuin Ruotsin hallitus väittää, direktiivin 9 artiklan 3 kohtaa ei voida tulkita siten, että siinä
sallittaisiin se, että lämmitysöljystä, jonka yksityishenkilö on tuonut maahan omiin tarpeisiinsa, kannetaan aina valmisteveroa
siinä jäsenvaltiossa, jossa kulutus tapahtuu, riippumatta siitä, mitä kuljetustapaa on käytetty. Jäsenvaltio ei nimittäin
voi käyttää kyseisessä säännöksessä säädettyä mahdollisuutta silloin, kun tavaran kuljetuksesta huolehtii yksityishenkilö
sellaisella kuljetustavalla, joka ei sisälly ”poikkeuksellisen kuljetustavan” käsitteeseen sen määritelmän mukaisesti, joka
sisältyy kyseiseen säännökseen ja joka on toistettu myös tämän tuomion 29 kohdassa.
32     Ensimmäiseen esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, ettei direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa sallita sitä, että sellaisesta
lämmitysöljystä, jonka yksityishenkilö on hankkinut toisesta jäsenvaltiosta omiin tarpeisiinsa ja kuljettanut itse siihen
jäsenvaltioon, jossa se kulutetaan, kannetaan yleisesti valmisteveroa viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa riippumatta siitä,
millä tavalla kyseinen henkilö toteuttaa mainitun kuljetuksen.

Toinen kysymys
33     Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, ei toiseen esitettyyn kysymykseen ole tarvetta vastata.

Kolmas kysymys
34     Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, onko sen, että yksityishenkilö kuljettaa 3 000 litraa
lämmitysöljyä kolmessa IBC‑kontissa, jotka on lastattu pakettiautoon, katsottava merkitsevän direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa
tarkoitettua ”poikkeuksellista kuljetustapaa”.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
35     Komissio toteaa, että direktiivin 9 artiklan 3 kohdan eri kieliversiot eivät tältä osin vastaa tarkalleen toisiaan. Komissio
esittää, että kyseistä säännöstä on näin ollen tulkittava ottaen huomioon sen sisältö, säännöksen antamisen asiayhteys sekä
poikkeusten suppeaa tulkintaa koskeva periaate. Poikkeuksellisen kuljetustavan käsitteen ulkopuolelle jää komission mukaan
näin ollen ainoastaan ammattimaisen kuljettajan säiliöautolla suorittama, yksityishenkilön lukuun tapahtuva lämmitysöljyn
kuljettaminen. Sitä vastoin se, että yksityishenkilö kuljettaa tällaista tuotetta IBC-konteissa, kuuluu komission mukaan selvästi
kyseisen käsitteen alaan.
36     Italian ja Puolan hallitukset tulevat samaan johtopäätökseen kuin komissio ja korostavat kyseisen 9 artiklan 3 kohdan selkeyttä
ja täsmällisyyttä todeten, ettei mainitun säännöksen tulkinnan osalta esiinny mitään epäilyksiä.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
37     Kuten tämän tuomion 29 kohdassa on muistutettu, poikkeuksellisella kuljetustavalla tarkoitetaan direktiivin 9 artiklan 3 kohdan
mukaisesti ”moottoripolttoaineiden kuljettamista muutoin kuin ajoneuvojen polttoainesäiliöissä tai asianmukaisissa varapolttoainesäiliöissä
sekä nestemäisten lämmityspolttoaineiden kuljettamista muutoin kuin ammattimaisten elinkeinonharjoittajien puolesta käytettävissä
säiliöautoissa”.
38     Jo kyseisen säännöksen tekstistä ilmenee, että kaiken sellaisen nestemäisten lämmityspolttoaineiden kuljettamisen, joka ei
tapahdu säiliöautoilla, on katsottava merkitsevän poikkeuksellista kuljetustapaa.
39     Tällaista tulkintaa tukevat myös kyseisen säännöksen eri kieliversiot. Asia on näin muun muassa englanninkielisessä versiossa
olevan ilmaisun ”tankers”, italiankielisessä versiossa olevan ilmaisun ”autocisterne” ja puolankielisessä versiossa olevan
ilmaisun ”cystern” osalta.
40     Näin ollen on todettava, että sen, ettei yksityishenkilö kuljeta lämmitysöljyä säiliöautolla vaan ainoastaan pakettiautolla
– kuten pääasiassa – on katsottava merkitsevän direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua ”poikkeuksellista kuljetustapaa”.
Se, että mainittu öljy oli kyseisessä asiassa pantu kolmeen IBC-konttiin, ei horjuta tätä päätelmää.
41     Kolmanteen esitettyyn kysymykseen on näin ollen vastattava, että sen, että yksityishenkilö kuljettaa 3 000 litraa lämmitysöljyä
kolmessa IBC-kontissa, jotka on lastattu pakettiautoon, on katsottava merkitsevän direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua
”poikkeuksellista kuljetustapaa”.

Neljäs kysymys
42     Neljännellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin haluaa selvittää, sallitaanko direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa se, että
jäsenvaltio vaatii yksityishenkilöä, joka kuljettaa omiin tarpeisiinsa lämmitysöljyä poikkeuksellisella kuljetustavalla, asettamaan
vakuuden valmisteverojen maksamisesta ja pitämään kuljetuksen yhteydessä mukanaan todistusta tällaisen vakuuden asettamisesta
sekä saateasiakirjaa.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
43     Komissio toteaa, että direktiivin 7 artiklan 1 kohta, jossa määritellään tuotteet, joihin sovelletaan 7 artiklan 4 kohtaa,
koskee ainoastaan tuotteita, joita pidetään hallussa ”kaupallisiin tarkoituksiin”. Komissio katsoo näin ollen, ettei viimeksi
mainittu säännös koske sellaisia tuotteita, jotka yksityishenkilöt ovat hankkineet omiin tarpeisiinsa, ja ettei sitä näin
ollen voida soveltaa pääasiassa. Komissio korostaa tältä osin, että direktiivin kolmannesta, viidennestä, kuudennesta ja yhdennestätoista
perustelukappaleesta seuraa, että direktiivissä tehdään selvä erottelu yhtäältä sellaisten tavaroiden, joita pidetään hallussa
kaupallisiin tarkoituksiin ja joita kuljetettaessa on pidettävä mukana asiakirjoja, ja toisaalta sellaisten tavaroiden välillä,
joita pidetään hallussa henkilökohtaisiin tarkoituksiin ja joiden osalta ei edellytetä minkäänlaisia asiakirjoja, kun ne kuljetetaan
toiseen jäsenvaltioon.
44     Komissio toteaa lisäksi, ettei direktiivin missään säännöksessä säädetä siitä, että direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuja
tuotteita olisi kuljetettava minkäänlaisen asiakirjan turvin tai että niiden osalta olisi asetettava vakuus.
45     Ruotsin ja Puolan hallitukset katsovat sitä vastoin, että direktiivin 9 artiklasta käy ilmi, että kaikki poikkeuksellisella
kuljetustavalla suoritetut kuljetukset on katsottava suoritetuiksi kaupallisiin tarkoituksiin. Ruotsin hallitus toteaa lisäksi,
että kyseinen säännös perustuu periaatteelle, jonka mukaan yksityishenkilöiden ei pitäisi kuljettaa kivennäisöljyjä. Tämän
vuoksi kaikki kivennäisöljyn kuljetukset, silloinkin kun kuljetuksen suorittaa yksityinen omiin tarpeisiinsa, on katsottava
luonteeltaan kaupallisiksi ja niihin on näin ollen sovellettava direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa säädettyjä velvoitteita.
Yhteisöjen tuomioistuimen vastaus
46     Aluksi on todettava, että direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa, joka koskee valmisteveron alaisten tuotteiden liikkumista saateasiakirjan
turvin, viitataan saman direktiivin 18 artiklan 1 kohtaan, jossa säädetään, että kaikkiin eri jäsenvaltioiden alueiden välillä
väliaikaisen valmisteverottomuuden järjestelmän mukaan liikkuviin valmisteveron alaisiin tuotteisiin on liitettävä lähettäjän
laatima joko hallinnollinen tai kaupallinen asiakirja.
47     Direktiivin 18 artiklan 3 kohdassa säädetään sellaisesta mahdollisuudesta, että mainitun asiakirjan liitteenä on muu asiakirja
todisteena siitä, että valmisteverot on maksettu määräjäsenvaltiossa tai että on noudatettu muita yksityiskohtaisia sääntöjä,
joilla varmistetaan näiden valmisteverojen kanto määräjäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten määräämin edellytyksin. Saman
säännöksen mukaan viimeksi mainitussa asiakirjassa on mainittava ajankohta, jolloin valmistevero on maksettu tai määräjäsenvaltion
veroviranomaiset ovat hyväksyneet tätä maksua koskevan vakuuden, sekä maksua tai hyväksymistä koskeva viite.
48     Tämän tarkennuksen jälkeen on todettava, että direktiivin 7 artiklan 1 kohta, jossa mainitaan ne tuotteet, jotka on kuljetettava
7 artiklan 4 kohdassa edellytetyn saateasiakirjan turvin, koskee ainoastaan tuotteita, joita ”pidetään hallussa kaupallisiin
tarkoituksiin”.
49     Kuten yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut, direktiivissä erotetaan tällä tavalla toisistaan yhtäältä tällaiset tuotteet
sekä toisaalta tuotteet, joita pidetään hallussa henkilökohtaisiin tarkoituksiin ja joiden kuljetus ei edellytä asiakirjoja
(ks. vastaavasti em. asia EMU Tabac ym., tuomion 23 kohta ja em. asia Joustra, tuomion 28 kohta).
50     On nimittäin todettava, että niiltä osin kuin 8 artiklassa säädetään, että henkilökohtaisiin tarkoituksiin hallussa pidettyjen
tavaroiden osalta valmistevero on maksettava siinä jäsenvaltiossa, josta ne hankitaan, kyseisessä säännöksessä ei vaadita
mitään saateasiakirjaa niiden kuljettamiseksi toiseen jäsenvaltioon (ks. vastaavasti em. asia EMU Tabac ym., tuomion 24 kohta).
51     Yksityishenkilön omiin tarpeisiinsa hankkima ja hänen itsensä poikkeuksellisella kuljetustavalla kuljettama lämmitysöljy on
tuote, jota pidetään hallussa henkilökohtaisiin tarkoituksiin. Näin ollen ja edellä esitetty huomioon ottaen voidaan todeta,
ettei direktiivin 7 artiklan 4 kohdassa edellytetä sitä, että kyseisen tuotteen on tässä tilanteessa liikuttava saateasiakirjan
turvin.
52     Tästä päätelmästä ei kuitenkaan voida johtaa sitä, ettei jäsenvaltio voisi edellyttää, että henkilökohtaisiin tarkoituksiin
hallussa pidetyn lämmitysöljyn kuljetuksen on tapahduttava tällaisen asiakirjan turvin.
53     Tällainen velvollisuus voisi olla tarpeen siinä tapauksessa, että kivennäisöljyjä kuljetetaan poikkeuksellisella kuljetustavalla,
silloin, kun se jäsenvaltio, jossa kulutus tapahtuu, käyttää direktiivin 9 artiklan 3 kohdassa säädettyä mahdollisuutta ja
vaatii valmisteverojen maksamista, jolloin sen on kyettävä tarkastamaan kyseisten tuotteiden verotuksellinen asema.
54     Kuten direktiivin 13 perustelukappaleesta ja 18 artiklasta nimittäin ilmenee, saateasiakirjan tarkoituksena on muun muassa
kuljetettujen tavaroiden tunnistaminen sekä niiden verotuksellisen aseman määrittäminen.
55     Tämä tarkoitus huomioon ottaen ei näin ollen voida sulkea pois sitä, että määräjäsenvaltio sellaisessa tapauksessa, jossa
on kyse yksityishenkilön suorittamasta lämmitysöljyn kuljetuksesta poikkeuksellisella kuljetustavalla, edellyttää, että kyseisellä
henkilöllä on mukanaan saateasiakirja ja asiakirja, jolla todistetaan valmisteverojen maksamista koskevan vakuuden asettaminen.
56     Edellä esitetyt näkökohdat huomioon ottaen neljänteen esitettyyn kysymykseen on vastattava, ettei direktiivin 7 artiklan 4
kohta ole esteenä sille, että sellaisen määräjäsenvaltion, jossa valmisteverosaatava voi direktiivin 9 artiklan 3 kohdan sallimalla
tavalla syntyä, lainsäädännössä edellytetään, että yksityishenkilö, joka on henkilökohtaisesti ja omiin tarpeisiinsa hankkinut
lämmitysöljyä toisesta jäsenvaltiosta, jossa kyseinen tavara on luovutettu kulutukseen, ja joka itse kuljettaa mainitun tavaran
kyseiseen määräjäsenvaltioon 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitetulla ”poikkeuksellisella kuljetustavalla”, on asettanut valmisteverojen
maksamista koskevan vakuuden ja pitää mukanaan saateasiakirjaa sekä asiakirjaa, jolla todistetaan kyseisen vakuuden asettaminen.

Oikeudenkäyntikulut
57     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valmisteveron alaisia tuotteita koskevasta yleisestä järjestelmästä sekä näiden tuotteiden hallussapidosta, liikkumisesta
ja valvonnasta 25.2.1992 annetun neuvoston direktiivin 92/12/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 14.12.1992 annetulla neuvoston
direktiivillä 92/108/ETY, 9 artiklan 3 kohdassa ei sallita sitä, että sellaisesta lämmitysöljystä, jonka yksityishenkilö on
hankkinut toisesta jäsenvaltiosta omiin tarpeisiinsa ja kuljettanut itse siihen jäsenvaltioon, jossa se kulutetaan, kannetaan
yleisesti valmisteveroa viimeksi mainitussa jäsenvaltiossa riippumatta siitä, millä tavalla kyseinen henkilö toteuttaa mainitun
kuljetuksen.
2)
Sen, että yksityishenkilö kuljettaa 3 000 litraa lämmitysöljyä kolmessa niin kutsutussa IBC-kontissa (intermediate bulk container),
jotka on lastattu pakettiautoon, on katsottava merkitsevän direktiivin 92/12, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä
92/108, 9 artiklan 3 kohdassa tarkoitettua ”poikkeuksellista kuljetustapaa”.
3)
Direktiivin 92/12, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 92/108, 7 artiklan 4 kohta ei ole esteenä sille, että sellaisen
määräjäsenvaltion, jossa valmisteverosaatava voi direktiivin 9 artiklan 3 kohdan sallimalla tavalla syntyä, lainsäädännössä
edellytetään, että yksityishenkilö, joka on henkilökohtaisesti ja omiin tarpeisiinsa hankkinut lämmitysöljyä toisesta jäsenvaltiosta,
jossa kyseinen tavara on luovutettu kulutukseen, ja joka itse kuljettaa mainitun tavaran kyseiseen määräjäsenvaltioon 9 artiklan
3 kohdassa tarkoitetulla poikkeuksellisella kuljetustavalla, on asettanut valmisteverojen maksamista koskevan vakuuden ja
pitää mukanaan saateasiakirjaa sekä asiakirjaa, jolla todistetaan kyseisen vakuuden asettaminen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.