CELEX: 62001TJ0172
Yhteisöjen toimielimen edesmenneen entisen jäsenen eronnut puoliso
Elatusapu
Entisten puolisoiden välinen suullinen sopimus
Sopimuksen muotomääräyksiin ja sen olemassaolon toteennäyttämiseksi sallittuihin todistuskeinoihin sovellettava lainsäädäntö (Euroopan yhteisöjen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII oleva 27 artikla)

Asiaa koskevat oikeussäännöt
1       Komission puheenjohtajan ja jäsenten sekä yhteisön tuomioistuimen presidentin, tuomarien, julkisasiamiesten ja kirjaajan palkkajärjestelyistä
25 päivänä heinäkuuta 1967 annetun neuvoston asetuksen N:o 422/67/ETY, N:o 5/67/Euratom (EYVL 1967, 187, s. 1) 15 artiklan
7 kohdassa, sellaisena kuin se on muutettuna muun muassa 19.5.1981 annetun neuvoston asetuksen (Euratom, EHTY, ETY) N:o 1416/81
(EYVL L 142, s. 1) 2 artiklan 3 kohdalla (jäljempänä palkkajärjestelyasetus), säädetään edellä mainittujen yhteisön toimielinten
jäsenten oikeudenomistajien taloudellisista oikeuksista analogisesti Euroopan yhteisön virkamiesten henkilöstösääntöjen (jäljempänä
henkilöstösäännöt) liitteessä VIII olevien 22, 27 ja 28 artiklan kanssa.
2       Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Virkamiehen tai entisen virkamiehen eronneella puolisolla on oikeus tässä luvussa määriteltyyn perhe-eläkkeeseen, jos hän
voi osoittaa, että hänellä on entisen puolisonsa kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu joko oikeuden
päätöksellä tai entisten puolisoiden välisellä sopimuksella.
Perhe-eläke ei kuitenkaan voi olla suurempi kuin elatusapu, jota maksettiin hänen entisen puolisonsa kuollessa, mukautettuna
henkilöstösääntöjen 82 artiklan mukaisesti.
– – ”

Asian tausta
3       Kantaja solmi vuonna 1981 avioliiton M:n kanssa, joka toimi yhteisöjen tuomioistuimen tuomarina vuosina 1983–1997. Avioliitto
päättyi alimmassa oikeusasteessa 26.2.1997 julistettuun eropäätökseen, joka vahvistettiin 14.7.1998 annetulla lopullisella
tuomiolla. Kirkollinen avioerotodistus, joka on Kreikassa tarpeen silloin, kun kyseessä on kirkollinen avioliitto, annettiin
4.3.1999.
4       M toimitti yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstöosastolle virallisen todistuksen avioerostaan telekopiona 15.3.1999.
5       Yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstöosaston osastopäällikön varainhoito-osaston osastopäällikölle osoittamasta 2.6.1999 päivätystä
muistiosta, jonka otsikkona on ”Tuomari M:n vanhuuseläke”, ilmenee seuraavaa:
”Tuomari M on ilmoittanut avioliittonsa päättyneen eroon 26.2.1997. Kirkollinen avioero on julistettu 4.3.1999.
Lisäksi hän on K:n välityksellä vahvistanut, ettei hänen entiselle puolisolleen makseta elatusapua.”
6       Tämän jälkeen M määräsi 22.9.1999 tekemällään holografisella testamentilla veljensä yleistestamentin saajaksi koko omaisuutensa
osalta. Ateenan (Kreikka) Monomeles Protodikeion (yhden tuomarin kokoonpanossa toimiva alimman oikeusasteen tuomioistuin)
sihteerin 31.8.2000 laatimassa todistuksessa vahvistetaan, että vainajan veli on hänen ainoa testamentinsaajansa ja perii
koko jäämistön.
7       M kuoli 23.3.2000.
8       Yhteisöjen toimielimen entisen jäsenen eronneena puolisona M:n entinen vaimo vaati 18.7.2000 päivätyllä kirjeellä yhteisöjen
tuomioistuimen hallinnollista osastoa myöntämään hänelle perhe-eläkkeen M:n jälkeen. Mainitussa kirjeessä kantaja vetosi sopimukseen,
jonka hän ja M olivat hänen mukaansa tehneet ja joka koski ”sellaisen elatusavun maksamista, jota hänen puolisonsa oli maksanut
jo ennen avioeron julistamista”.
9       Yhteisöjen tuomioistuimen hallinnollinen osasto vastasi kantajalle 5.10.2000 päivätyllä kirjeellä, että hänelle voitaisiin
myöntää palkkajärjestelyasetuksen 15 artiklan mukainen perhe-eläke, jos hän voi osoittaa, että hänellä oli M:n kuollessa oikeus
tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu joko oikeuden päätöksellä tai hänen ja M:n välisellä sopimuksella.
10     M:n entinen vaimo vastasi 8.11.2000 päivätyllä kirjeellä M:n itsensä ehdottaneen, että hän maksaisi entiselle puolisolleen
200 000 Belgian frangin (BEF) (4 957,87 euron) suuruista kuukausittaista elatusapua, minkä M:n entinen vaimo oli hyväksynyt.
11     Kantajan mukaan tätä koskeva sopimus tehtiin suullisesti M:n ja hänen entisen vaimonsa välillä vuoden 1999 keväällä Ateenassa
entisten puolisoiden kesken järjestetyn tapaamisen yhteydessä, johon O osallistui.
12     Väitteidensä tueksi M:n entinen vaimo liitti 8.11.2000 päivättyyn kirjeeseensä kaksi notaarin vahvistamaa valaehtoista vakuutusta,
joiden antajina olivat O ja P ja jotka oli annettu 6. ja 7.11.2000.
13     O väittää vakuutuksessaan osallistuneensa muutama viikko lopullisen avioeron julistamisen jälkeen järjestettyyn entisten puolisoiden
väliseen tapaamiseen, jonka kuluessa M:n entinen vaimo oli hyväksynyt sen, että M maksaisi hänelle 200 000 BEF:n suuruista
kuukausittaista elatusapua.
14     P väittää vakuutuksessaan nähneensä henkilökohtaisesti ainakin kerran kolmannen henkilön luovuttavan M:n entiselle vaimolle
M:n puolesta rahasumman, jonka M:n entinen vaimo oli ilmoittanut olevan elatusavun suoritus.
15     Yhteisöjen tuomioistuimen varainhoidon tarkastaja pyysi yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstö- ja varainhoitoasioista vastaavalta
johtajalta selvitystä seikoista, joilla perhe-eläkkeen maksamista M:n entiselle vaimolle voitaisiin perustella. Varainhoidon
tarkastaja viittasi edellä mainittuun yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstöosaston osastopäällikön 2.6.1999 päivättyyn muistioon.
Varainhoidon tarkastaja pyrki erityisesti selvittämään, olisiko saatavilla pankkitositteita, joiden avulla voitaisiin jäljittää
sellaisia rahansiirtoja, jotka vastaisivat väitettyä elatusapusuoritusta.
16     Sen jälkeen kun kantajan perhe-eläkehakemus oli epäsuorasti hylätty, kantaja teki päätöksestä 23.3.2001 valituksen.
17     Mainittu valitus hylättiin 29.5.2001 päivätyllä yhteisöjen tuomioistuimen valituslautakunnan päätöksellä sillä perusteella,
että M:n entinen vaimo ei ollut riittävässä määrin näyttänyt toteen, että hänellä oli oikeus M:n maksamaan elatusapuun, joka
on vahvistettu joko oikeuden päätöksellä tai sopimuksella. Päätöksestä ilmeni yhtäältä, että kahden notaarin vahvistaman vakuutuksen
tueksi ei ollut esitetty mitään kirjallista asiakirjaa, joka olisi osoituksena väitetyn sopimuksen olemassaolosta tai sen
elatusavun rahamäärästä, josta mainitulla sopimuksella sovittiin, tai sopimuksen täytäntöönpanosta, eikä mitään muutakaan
aineistoa. Toisaalta päätöksessä huomautettiin, että M oli vain vähän 4.3.1999 julistetun kirkollisen avioeron jälkeen ilmoittanut
yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstöosastolle, ”ettei hänen entiselle puolisolleen makseta elatusapua”, ja ettei tätä ilmoitusta
ollut myöhemmin peruutettu. Valituslautakunta päätteli tästä, että M:n entinen vaimo ei täytä edellytystä, joka henkilöstösääntöjen
liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa asetetaan perhe-eläkkeen saamiselle.
18     M:n entinen vaimo nosti mainittua hylkäävää päätöstä vastaan käsiteltävänä olevan kumoamiskanteen, joka saapui ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimeen 26.7.2001.

Oikeudenkäyntimenettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa
19     Koska ensimmäisen jaoston puheenjohtaja B. Vesterdorf oli estynyt osallistumasta istuntoon, tuomari A. W. H. Meij nimettiin
hänen sijaisekseen 21.9.2001 tehdyllä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentin päätöksellä.
20     Vastaaja jätti vastineensa 11.10.2001.
21     M:n veli toimitti vastaajalle omasta aloitteestaan 18.12.2001 päivätyllä kirjeellä joukon asiakirjoja, joiden hän arveli voivan
edistää totuuden selvittämistä asiassa.
22     Vastaaja esitti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle joitakin M:n toimittamia asiakirjoja 16.1.2002 jättämänsä vastauskirjelmän
liitteenä. Mainitussa asiakirjassa vastaaja pyysi lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuinta kutsumaan T:n todistajana.
23     Kirjallisen menettelyn päättymisen jälkeen kantaja toimitti 15.2.2002 päivätyllä kirjeellä kaksi uutta notaarin vahvistamaa
vakuutusta, jotka oli annettu 6. ja 7.2.2002 ja jotka koskivat entisen M:n pariskunnan avioeromenettelyn kulkua, M:n väitettyä
suostumusta, joka koski elatusavun suorittamista hänen entiselle puolisolleen, sekä olosuhteita, joissa mainitun elatusavun
maksaminen tapahtui.
24     Koska tuomari Moura Ramos oli estynyt osallistumasta istuntoon sen vuoksi, että hänen tuomarinvirkansa ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimessa päättyi, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen presidentti nimesi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen 32 artiklan 3 kohdan nojalla tuomari N. J. Forwoodin täydentämään tuomioistuimen kokoonpanoa tuomion antamista
varten.
25     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella aloittaa suullisen
käsittelyn sekä kuulla todistajina O:ta ja T:tä, jollei asianosaisten huomautuksista muuta johtuisi.
26     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin pyysi 11.3.2003 päivätyllä kirjeellä asianosaisia esittämään mainittua asian selvittämistointa
koskevat huomautuksensa kahden viikon määräajan kuluessa.
27     Kantaja korosti 24.3.2003 päivätyssä kirjeessään, että O:n kuuleminen on välttämätöntä ja jätti T:n kuulemisesta päättämisen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkinnan varaan.
28     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (ensimmäinen jaosto) päätti 3.4.2003 antamallaan määräyksellä kuulla todistajina O:ta
ja T:tä entisen M:n pariskunnan välillä mahdollisesti tehdystä sopimuksesta, jolla kantajan mukaan sovittiin M:n entiselle
puolisolleen maksamasta elatusavusta, sekä mainitun maksuvelvollisuuden jatkumisesta M:n kuolemaan saakka.
29     Suljetuin ovin toteutetun kuulemisen, joka tapahtui 14.5.2003 ennen samana päivänä järjestettyä suullista käsittelyä, aikana
O:ta ja T:tä kuultiin todistajina työjärjestyksen 65–76 artiklassa määrättyjen edellytysten mukaisesti.
30     Suullisen käsittelyn kuluessa, joka myös pidettiin suljetuin ovin, ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin kuuli asianosaisten
lausumat ja heidän vastauksensa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin.
31     Mainitun käsittelyn jälkeen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätti lykätä suullisen käsittelyn päättämistä voidakseen
ratkaista, oliko sillä tiedossaan kaikki päätöksen tekemistä varten tarpeelliset seikat vai olisiko tarpeen ryhtyä muihin
asian selvittämistoimiin tai prosessinjohtotoimenpiteisiin.
32     Lopulta ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi saaneensa asiakirja-aineiston, asianosaisten lausumien ja 14.5.2003 toteutetussa
kuulemisessa kuultujen todistajankertomusten perusteella riittävät tiedot. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei katsonut
muiden todistajien kuulemista totuuden selvittämisen kannalta tarpeelliseksi, ottaen huomioon, että kummankaan asianosaisen
tätä koskevissa vaatimuksissa ei viitattu sellaisiin tosiseikkoihin, jotka voisivat vaikuttaa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
asiakirja-aineistosta ilmeneviä merkityksellisiä seikkoja koskevaan arvioon.
33     Ensimmäisen jaoston puheenjohtaja päätti näin ollen suullisen käsittelyn ja saattoi asian päätösharkintaan 23.10.2003 tekemällään
päätöksellä.

Asianosaisten vaatimukset
34     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen
–       tunnustaa kantajan oikeuden perhe-eläkkeeseen
–       vahvistaa eläkkeen suuruudeksi 200 000 BEF kuukaudessa (4 957,87 euroa)
–       velvoittaa vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
35     Vastaaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       hylkää kanteen perusteettomana
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Esitetyn näytön tutkittavaksi ottaminen työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdan nojalla
36     Kantaja riitautti suullisessa käsittelyssä vastaajan vastauskirjelmänsä liitteenä esittämien asiakirjojen tutkittavaksi ottamisen.
37     Vastaaja puolestaan katsoi, että näyttöä, jonka kantaja esitti 15.2.2002 päivätyn kirjeensä liitteenä ja joka koostui kahdesta
uudesta notaarin vahvistamasta valaehtoisesta todistajankertomuksesta, ei ole otettava tutkittavaksi.
38     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa, että työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Vastauksessaan asianosainen voi vedota lisänäyttöön. Asianosaisen on kuitenkin ilmoitettava syy, miksi näyttöön ei ole vedottu
aikaisemmin.”
39     Näyttö, jonka vastaaja esitti vastauskirjelmänsä liitteenä ja joka koostui M:n 22.9.1999 laatimasta holografisesta testamentista,
Ateenan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen antamasta perinnönjakoa koskevasta todistuksesta sekä M:n tiliotteista ja
tilisiirtoja koskevista määräyksistä, täyttää mainitussa säännöksessä asetetut vaatimukset.
40     M:n veli toimitti mainitut asiakirjat vastaajalle vasta 18.12.2001 päivätyllä kirjeellä eli 11.10.2001 jätetyn vastineen toimittamisen
jälkeen. Vastaaja ei siten voinut esittää niitä vastineensa jättämisen yhteydessä.
41     Vastaaja saattoi siten pätevästi liittää vastauskirjelmään asiakirjat, jotka se esitti saaneensa M:n veljeltä ja joiden alkuperää
kantaja ei riitauttanut.
42     Mainitut asiakirjat on siten hyväksyttävä käytettäviksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen harkinnan perusteena.
43     Näyttöä, jonka kantaja esitti kirjallisen menettelyn päättymisen jälkeen 15.2.2002 päivätyssä kirjeessään ja joka koostui
kahdesta 6. ja 7.2.2002 annetusta notaarin vahvistamasta vakuutuksesta, on sitä vastoin pidettävä liian myöhään esitettynä.
44     Vaikka oikeudenmukaista oikeudenkäyntiä koskeva vaatimus saattaa tietyissä olosuhteissa johtaa siihen, että ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen on otettava vastaan vastauskirjelmän jättämisen jälkeen esitettyä näyttöä, mainittua vaatimusta noudatetaan
ainoastaan, jos näytön esittäneellä asianosaisella ei ollut kyseisiä todisteita käytettävissään ennen kirjallisen käsittelyn
päättymistä tai jos vastapuoli on esittänyt omaa aineistoaan liian myöhään ja asiakirja-aineiston täydentäminen on sallittava
kontradiktorisen periaatteen noudattamisen turvaamiseksi.
45     Yhtäältä mikään ei kuitenkaan viittaa siihen, että kantajalla ei olisi ollut jo kannekirjelmää jättäessään mahdollisuutta
esittää mainittuja kahta notaarin vahvistamaa vakuutusta, joista hänen viimeksi esittämänsä näyttö koostuu, kun otetaan huomioon
todistajiksi esitettyjen henkilöllisyys ja seikat, joista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen ehdotetaan heitä kuulevan.
46     Toisaalta vaikka kantajan viimeksi esittämät todisteet on tarkoitettu vastanäytöksi vastaajan vastauskirjelmän liitteinä olleille
asiakirjoille, ne eivät koske sellaisia uusia seikkoja, jotka ovat tulleet osaksi asiakirja-aineistoa vasta mainittuna myöhäisenä
ajankohtana, eivätkä M:n testamentissa olevia määräyksiä, vaan entisten puolisoiden välisten suhteiden yleistä taustaa ja
M:n maksamaa elatusapua. Mainitut kysymykset eivät tulleet merkityksellisiksi vasta vastauskirjelmään liitetyn näytön esittämisen
myötä, vaan ne olivat esillä jo riidan alkuvaiheessa.

Pääasia
47     Kantaja esittää kanteensa tueksi kolme kanneperustetta, jotka koskevat oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn virheellisyyttä,
riidanalaisen hylkäävän päätöksen perustelujen puuttumista ja mainittua päätöstä rasittavaa oikeudellista virhettä.

Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn virheellisyyttä
Asianosaisten lausumat
48     Kantaja moittii vastaajaa siitä, ettei tämä oikeudenkäyntiä edeltäneen menettelyn missään vaiheessa pyytänyt häntä esittämään
asiakirjoja tai muuta erityistä selvitystä tosiseikastoa koskevan käsityksensä totuudenmukaisuuden osoittamiseksi.
49     Vastaaja vastaa tähän, ettei sen asiana ollut vaatia minkään määrätyn asiakirjan esittämistä vaan riitti, että se kehotti
kantajaa – kuten se väittää tehneensä 5.10.2000 päivätyssä kirjeessään – esittämään sellaisia asiakirjoja, joiden avulla voitaisiin
osoittaa, että hänellä on oikeus elatusapuun sovellettavan lainsäädännön puitteissa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
50     Kantajan asiana oli esittää omasta aloitteestaan kaikki todisteet, jotka hän katsoi tarpeellisiksi ja riittäviksi voidakseen
”osoittaa”, että hänellä on henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettu oikeus
elatusapuun, jonka hän väitti itsellään olevan sopimuksen perusteella.
51     Yhteisöjen tuomioistuimen henkilöstöosaston osastopäällikön 5.10.2000 päivätty kirje, jossa asianomaista pyydettiin ”toimittamaan
sille asiakirjat, joilla hän perustelee oikeuttaan elatusapuun”, vaikka siinä ei tarkemmin määritelty esitettävien asiakirjojen
luonnetta, oli kuitenkin tältä osin riittävän täsmällinen, jotta menettelyä ei ole katsottava virheelliseksi.
52     Se, että vastaaja olisi kehottanut kantajaa esittämään eläkehakemuksensa tueksi joitain määrättyjä todisteita, ei olisi muutenkaan
ollut asianmukaista, kun otetaan huomioon, että – kuten kantaja itse toteaa kolmannen kanneperusteensa yhteydessä – hyväksyttäviä
ovat kaikki todistuskeinot, jotka ovat sekä sovellettavan kansallisen lainsäädännön että työjärjestyksen mukaan tavanomaisesti
sallittuja.
53     Ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.

Toinen kanneperuste, joka koskee riidanalaisen hylkäävän päätöksen perustelujen puutteellisuutta
Asianosaisten lausumat
54     Kantaja väittää, että vastaaja ei voi muita perusteluja esittämättä pitää kantajan perhe-eläkehakemuksen tueksi esitettyjä
notaarin vahvistamia O:n ja P:n antamia vakuutuksia riittämättöminä, koska muuten riidanalaisen päätöksen tuomioistuinvalvonta
estyisi kokonaan.
55     Riidanalaisen hylkäävän päätöksen perustelut ovat kantajan mukaan tältä osin kahdella tavoin puutteelliset, kun otetaan huomioon
O:n ja P:n tunnetusti moitteeton rehellisyys ja korkea moraali. Vastaaja ei millään tavoin selvitä, minkä vuoksi kantajan
olisi pitänyt esittää mainittujen henkilöiden antamien vakuutusten tueksi kirjallisia asiakirjoja.
56     Kantaja huomauttaa, että se, että vastaaja tunnustaa suullisten elatusapusopimusten pätevyyden, on joka tapauksessa ristiriidassa
sen kanssa, että se vaatii kirjallisia asiakirjoja sellaisten notaarin vahvistamien todistusten tueksi, joilla mainitunlaisen
sopimuksen olemassaolo on näytetty toteen.
57     Vastaaja väittää, että riidanalaisen päätöksen perustelut olivat riittävät, koska kantaja on ymmärtänyt päättelyn, johon hänen
perhe-eläkehakemustaan koskeva hylkäävä päätös perustui, ja koska tuomioistuin voi tämän päättelyn perusteella valvoa mainitun
päätöksen lainmukaisuutta.
58     Notaarin vahvistamien vakuutusten antajien rehellisyyden ja korkean moraalin osalta on todettava, ettei niistä voi seurata,
että mainitut vakuutukset olisivat automaattisesti todistusvoimaisia, koska muuten yhteisön hallinnossa olisi asiaa tarkemmin
tutkimatta tyydyttävä hyväksymään kaikki tämänkaltaiset vakuutukset, jotka on annettu jotain henkilöstösääntöjen nojalla vaadittua
kulukorvausta tai rahamääräistä suoritusta koskevan hakemuksen tueksi.
59     Myöskään siinä ei ole ristiriitaa, että tunnustetaan, että oikeus elatusapuun voi syntyä suullisesti tehdyllä sopimuksella,
ja siitä huolimatta vaaditaan kolmansien antamien todistusten vahvistamista kirjallisella asiakirjalla. Vaikka Kreikan lainsäädännössä,
jota vastaajan mukaan sovelletaan kyseessä olevien sopimusten pätevyyden edellytyksiä arvioitaessa, ei aseteta sopimusten
pätevyyden edellytykseksi kirjallista muotoa, voidaan sopimusten olemassaolo mainitun lainsäädännön mukaan näyttää toteen
ilman kirjallisesti laadittua asiakirjaa ainoastaan tarkoin määritellyissä tapauksissa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
60     Todetessaan katsoneensa, että O:n ja P:n antamat ateenalaisen notaarin vahvistamat valaehtoiset vakuutukset eivät olleet riittäviä
sellaisen elatusapua koskevan oikeuden näyttämiseksi toteen, joka oikeuttaisi perhe-eläkkeen myöntämiseen, koska niiden tueksi
ei ollut esitetty mitään asiakirjaa eikä muutakaan selvitystä, yhteisöjen tuomioistuimen valituslautakunta teki kantajalle
ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle mahdolliseksi saada tietää riidanalaisen päätöksen perustana olevat tosiseikat
ja oikeudelliset seikat. Mainittu päätös täyttää näin ollen perusteluvelvollisuuden asettamat vaatimukset.
61     Tältä osin on muistettava, että perusteluvelvollisuus on olennainen muotomääräys, joka on erotettava perustelujen aineellisesta
paikkansapitävyydestä, koska viimeksi mainittu koskee riidanalaisen päätöksen aineellista lainmukaisuutta (asia C-17/99, Ranska
v. komissio, tuomio 22.3.2001, Kok. 2001, s. I-2481, 35 kohta).
62     Siltä osin kuin kantaja moittii vastaajaa siitä, että tämä on liian ylimalkaisesti katsonut, että O:n ja P:n antamilla notaarin
vahvistamilla vakuutuksilla ei ole näyttöarvoa, kun otetaan huomioon erityisesti todistajien tunnetusti korkea moraali, liittyy
mainittu moite, joka koskee esitetyille todisteille annetun näyttöarvon arvioinnissa tapahtunutta virhettä, todellisuudessa
riidanalaisen päätöksen aineellista paikkansapitävyyttä koskevaan arvosteluun.
63     Samoin on asianlaita suullisen sopimuksen pätevyyden tunnustamisen ja kirjallisia asiakirjoja koskevan vaatimuksen välisen
oletetun ristiriidan osalta, koska jos se olisi näytetty toteen, kyseessä olisi oikeudellinen virhe eikä perustelujen puuttuminen.
64     Näitä moitteita on siten tarkasteltava kolmannen kanneperusteen tutkimisen yhteydessä, jossa pyritään selvittämään sitä, onko
yhteisöjen tuomioistuimen valituslautakunta oikeassa katsoessaan, että O:n ja P:n antamat notaarin vahvistamat valaehtoiset
vakuutukset eivät yksinään riitä näyttämään toteen kantajan oikeutta sopimuksella vahvistettuun kantajan entisen puolison
maksamaan elatusapuun.
65     Tässä tilanteessa on toinen kanneperuste hylättävä.

Kolmas kanneperuste, joka koskee oikeudellista virhettä, joka johtuu siitä, että vastaajana oleva toimielin katsoi, että kantajan
oikeutta henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa tarkoitettuun sopimuksella vahvistettuun elatusapuun ei
ole näytetty toteen
66     Jotta voidaan lausua riidanalaisen päätöksen aineellisesta paikkansapitävyydestä, on ratkaistava se, voidaanko kantajan oikeus
entisen M:n pariskunnan välisellä suullisella sopimuksella vahvistettuun elatusapuun, jota M oli kuollessaan velvollinen maksamaan
entiselle puolisolleen, katsoa näytetyksi toteen. Oikeus tällaiseen elatusapuun perustaisi M:n entiselle vaimolle mainitun
elatusavun rahamäärän rajoissa oikeuden perhe-eläkkeeseen henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan nojalla.
67     Ensin on tärkeää ratkaista, voiko väitetty sopimus olla suullisesti tehtynä pätevä.
Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun elatusapua koskevan sopimuksen pätevyys,
kun mainittu sopimus on tehty suullisesti
68     Aluksi on ratkaistava, mitä lainsäädäntöä on sovellettava niihin olosuhteisiin, joissa tehtynä M:n ja hänen entisen vaimonsa
välinen elatusapua koskeva sopimus voi käsiteltävänä olevassa asiassa olla suullisesti tehtynä pätevä.
69     Molemmat asianosaiset ovat yhtä mieltä siitä, että mainittu kysymys on ratkaistava asiaa koskevien Kreikan siviilioikeuden
säännösten nojalla.
70     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin huomauttaa tässä kohdin, että yhteisön oikeuden sellaisen säännöksen, jossa – kuten
henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa, jota sovelletaan käsiteltävänä olevaan asiaan
palkkajärjestelyasetuksen 15 artiklan 7 kohdassa olevan mainittuun säännökseen kohdistuvan viittauksen nojalla – ei ole nimenomaista
viittausta jäsenvaltioiden lainsäädäntöön säännöksen merkityksen ja ulottuvuuden määrittämiseksi, sanamuotoa on tavallisesti
tulkittava itsenäisesti suhteessa säännöksen taustaan ja kyseisellä lainsäädännöllä tavoiteltavaan päämäärään (asia T-43/90,
Díaz García v. parlamentti, tuomio 18.12.1992, Kok. 1992, s. II-2619, 36 kohta).
71     Vaikka mainitunlaista nimenomaista viittausta ei ole, yhteisön oikeutta sovellettaessa voidaan joutua katsomaan, että siihen
on tarkoitettu sisältyvän viittaus jäsenvaltioiden lainsäädäntöön silloin, kun yhteisön lainkäyttöelin ei pysty löytämään
yhteisön oikeudesta tai sen yleisistä periaatteista sellaisia seikkoja, joiden perusteella se voisi täsmentää yhteisön säännöksen
sisältöä ja ulottuvuutta itsenäisellä tulkinnalla (em. asiassa Díaz García v. parlamentti annetun tuomion 36 kohta).
72     Käsiteltävänä olevassa asiassa henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitettua
käsitettä ”elatusapu, joka on vahvistettu – – entisten puolisoiden välisellä sopimuksella” ei voida tulkita itsenäisenä yhteisön
oikeuden käsitteenä. Entisten puolisoiden välisen avioeron jälkeisen sopimusperusteisen elatusvelvollisuuden käsite kuuluu
sitä vastoin asiaan sovellettavan siviilioikeuden säännösten nojalla annetusta avioerotuomiosta aiheutuviin varallisuusoikeudellisiin
seuraamuksiin.
73     Sellaisen sopimuksen pätevyyden edellytykset, joka koskee elatusavun suorittamista yhteisön virkamiehen tai, kuten käsiteltävänä
olevassa asiassa, yhteisön toimielimen entisen jäsenen eronneelle puolisolle, on näin ollen lähtökohtaisesti määritettävä
sen lain mukaan, jossa avioeron oikeusvaikutuksista säädetään, eli käsiteltävänä olevassa asiassa kreikkalaisen lain mukaan,
jonka nojalla avioero on julistettu (ks. vastaavasti asia 24/71, Meinhardt v. komissio, tuomio 17.5.1972, Kok. 1972, s. 269,
6 kohta).
74     On selvää, että asiaan sovellettavien Kreikan siviilioikeuden säännösten mukaan entisen puolison oikeudesta saada elatusapua
avioerotapauksessa voidaan sopia entisten puolisoiden välisellä suullisella sopimuksella.
75     M on näin ollen voinut pätevästi perustaa entiselle vaimolleen oikeuden elatusapuun suullisella sopimuksella.
76     Vaikka tällainen suullinen sopimus on sovellettavan kansallisen lainsäädännön mukaan mainitussa muodossaan pätevä, on vielä
tarkasteltava sitä, voidaanko sen olemassaolo käsiteltävänä olevassa asiassa kirjallisten todisteiden puuttuessa katsoa näytetyksi
toteen annettujen todistajankertomusten perusteella.
Todistajien kuulemisen sallittavuus todistuskeinona väitetyn sopimuksen olemassaolon toteennäyttämiseksi
–       Asianosaisten lausumat
77     Kantaja katsoo, että henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa tarkoitetun sopimuksella
hänen hyväkseen perustetun elatusapua koskevan oikeuden olemassaolon toteennäyttämiseksi voidaan käyttää kaikkia niitä todistuskeinoja,
jotka Kreikan lainsäädännön tai ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen mukaan ovat tavanomaisesti sallittuja.
78     Kreikan siviiliprosessilain 393 §:n 1 momentin mukaan tämänkaltaisessa asiassa vaaditaan kirjallisia todisteita, eikä todistajien
kuuleminen ole sallittu todistuskeino, kun kyse on sopimuksesta, jonka kohteena on rahamääräinen velvoite, joka ylittää enimmäismäärän,
joka on uusilla lainsäännöksillä korotettu 1 467,35 eurosta 5 869,41 euroon.
79     Mainitun lain 394 §:n nojalla todistajien kuuleminen on kantajan mukaan kuitenkin sallittu todistuskeino myös silloin, kun
kyse on sopimuksista, joiden kohteena on laissa säädettyä enimmäismäärää suurempi rahamäärä, jos
–       on olemassa apufaktana kirjallinen todistuskappale, joka on peräisin todistusvoimaisesta asiakirjasta
–       kirjallisen todisteen hankkiminen on fyysisesti tai moraalisesti mahdotonta
–       on näytetty toteen, että kirjallinen asiakirja on vahingossa hävinnyt tai
–       sopimuksen tekohetkellä vallinneen asiaintilan tai erityisten olosuhteiden perusteella on perusteltua katsoa, että todistuskeinona
voidaan käyttää todistajien kuulemista.
80     Käsiteltävänä oleva asia kuuluu kantajan mukaan selvästi mainituista poikkeuksista sekä toisen että neljännen alaan. M:n entisellä
puolisolla ei ollut juurikaan mahdollisuutta ”neuvotella” elatusavun suuruudesta tai muista ehdoista, kuten suoritusten ajankohdista
ja maksutavasta tai kirjallisen sopimuksen laatimisesta, koska M:n terveydentila oli puolisoiden välisen tapaamisen ajankohtana
hyvin kriittinen ja olisi voinut vaarantua.
81     Vastaajan mukaan väitetyn sopimuksen olemassaolon toteennäyttämiseksi sallittuja todistuskeinoja ovat yhtäältä ne todistuskeinot,
jotka perustuvat henkilöstösäännöissä säädettyjä rahallisia suorituksia koskeviin 21 päivänä joulukuuta 1977 annetussa Euroopan
yhteisöjen yleiseen talousarvioon sovellettavassa varainhoitoasetuksessa (EYVL L 356, s. 1) annettuihin säännöksiin, jotka
olivat voimassa asianomaisena ajankohtana, ja toisaalta ne todistuskeinot, jotka perustuvat avioeron johdosta suoritettavan
elatusavun maksamista koskevien sopimusten toteennäyttämistä koskeviin Kreikan oikeuden säännöksiin.
82     Vastaaja väittää, että vaikka Kreikan lainsäädännön mukaan oikeus elatusapuun avioerotapauksessa voidaan perustaa suullisella
sopimuksella, kirjallista näyttöä osapuolten etukäteen laatiman asiakirjan muodossa vaaditaan kuitenkin sellaisten sopimusten
osalta, joiden kohteena on rahamääräinen velvoite, jonka määrä ylittää laissa säädetyn enimmäismäärän, kuten käsiteltävänä
olevassa asiassa.
83     O:n ja P:n antamat notaarin vahvistamat vakuutukset eivät vastaajan mukaan ole Kreikan siviiliprosessilain 393 §:n 1 momentissa
tarkoitettuja kirjallisia todisteita. Mainitut kaksi asiakirjaa voivat korkeintaan täydentää apufaktana olevia kirjallisia
todistuskappaleita.
84     Todistajankertomusten muodollinen sallittavuus todistuskeinoina ei kuitenkaan velvoita tuomioistuinta hyväksymään mainittujen
todistajankertomusten aineellista sisältöä. Tuomioistuin arvioi niiden uskottavuuden vapaalla ja riippumattomalla harkinnalla,
eikä sen tarvitse puolustella mahdollista hylkäävää päätöstään.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
85     Periaatteet, jotka ohjaavat niiden todistuskeinojen sallittavuutta, joita voidaan käyttää sellaisen suullisesti tehdyn sopimuksen
olemassaolon toteennäyttämisessä, jolla on entisen M:n pariskunnan avioeron johdosta perustettu M:n entiselle vaimolle oikeus
M:n maksamaan elatusapuun, määräytyvät mainitunlaisen sopimuksen pätevyyden edellytysten tavoin Kreikan oikeuden mukaisesti
(ks. vastaavasti em. asiassa Meinhardt v. komissio annetun tuomion 12 kohta).
86     Koska Kreikan oikeudessa ei aseteta elatusapua koskevan sopimuksen pätevyyden edellytykseksi kirjallista muotoa, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen on sallittava sellaisen todistuskeinon käyttäminen, joka on sovellettavan kansallisen oikeuden
mukaan sallittu sellaisen mainitunlaisen sopimuksen olemassaolon toteennäyttämiseksi, joka on tehty lain sallimalla tavalla
suullisesti.
87     Vaikka väitetyn sopimuksen olemassaolon toteennäyttämisessä sallittavista todistuskeinoista säädetään näin ollen Kreikan oikeudessa,
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on kuitenkin, kun sen tutkittavaksi on saatettu kanne, joka on nostettu sellaista
päätöstä vastaan, jolla on kieltäydytty myöntämästä henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisen kohdan
nojalla vaadittua perhe-eläkettä, tarkistaa mainitun säännöksen oikean soveltamisen turvaamiseksi, täyttyvätkö kansallisessa
oikeudessa vaaditut edellytykset (ks. vastaavasti em. asiassa Meinhardt v. komissio annetun tuomion 12 kohta).
88     Mainittu velvoite edellyttää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen säännösten ja todistelun alalla sovellettavien
yleisten periaatteiden noudattamista, erityisesti todistuskeinojen sallittavuuden ja näin ollen myös todistajankertomusten,
kutsuttujen todistajien kuulemisessa noudatettavien yksityiskohtaisten sääntöjen sekä todistajien kertomien tosiseikkojen
tulkinnan osalta. Kuten kaikkien lainkäyttöelinten, myös ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on käytettävä toimivaltaansa
niiden säännösten mukaisesti, joilla se on sille myönnetty.
89     On selvää, että väitetyllä sopimuksella vahvistetun elatusavun käsittämien rahallisten velvoitteiden määrä ylittää Kreikan
oikeudessa säädetyn enimmäismäärän, jonka ylittyessä todistajankertomusten käyttäminen sopimusten toteennäyttämiseksi ei lähtökohtaisesti
ole sallittua.
90     Kantaja on kuitenkin väittänyt suullisen käsittelyn kuluessa, eikä vastaaja tässä kohdin varsinaisesti esittänyt vastaväitettä,
että hänen entinen puolisonsa ei ikinä olisi suostunut laatimaan kirjallisesti sopimusta, jossa hänen maksettavakseen määrättäisiin
elatusapua.
91     Lisäksi on syytä myöntää, että entisten puolisoiden välit voivat käsiteltävänä olevan asian kaltaisissa olosuhteissa olla
sellaiset, että toisen heistä on äärimmäisen vaikea pyytää toiselta kirjallinen vahvistus asianomaisten välillä tehdystä sopimuksesta.
92     Tästä seuraa, että voidaan katsoa, että kirjallisen todisteen hankkiminen väitetyn sopimuksen synnystä oli kantajalle Kreikan
siviiliprosessilain 394 §:n toisessa luetelmakohdassa tarkoitetuin tavoin fyysisesti ja moraalisesti mahdotonta.
93     Näin ollen on katsottava, että todistajien kuuleminen on Kreikan lainsäädännön ja ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
työjärjestyksen yhtenevien säännösten nojalla sallittua sopimuksen olemassaolon toteennäyttämiseksi. Todistajankertomukset
ovat käsiteltävänä olevassa asiassa sallittuja sekä edellä mainittujen Kreikan siviiliprosessilain säännösten että työjärjestyksen
65 artiklan c alakohdan nojalla.
94     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa sellaisenaan hyväksyttäviä todistajankertomuksia ovat kuitenkin vain ne, jotka tuomioistuin
on itse ottanut vastaan työjärjestyksen 65–76 artiklan mukaisesti 14.5.2003 toteutetussa kuulemisessa. Mainituissa säännöksissä
tarkoitettuina todistajankertomuksina ei voida pitää O:n ja P:n antamia notaarin vahvistamia valaehtoisia vakuutuksia, koska
niillä on ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen oikeudenkäyntimenettelyssä ainoastaan näytön hankkimispyynnön asema.
Sellaisen suullisen sopimuksen olemassaolo, jolla määrätään henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä
kohdassa tarkoitetun elatusavun suorittamisesta M:n entiselle puolisolle
–       Asianosaisten lausumat
95     Kantaja väittää, että M noudatti entisten puolisoiden välistä suullista sopimusta, jolla hänen maksettavakseen määrättiin
elatusapua, huolimatta terveydellisistä ongelmistaan aiheutuneista vaikeuksista. Koska M oli vastahakoinen suorittamaan tilisiirtoja
pankin välityksellä, hän pyysi kolmatta henkilöä luovuttamaan puolestaan M:n entiselle puolisolle kaksi rahasuoritusta henkilökohtaisesti
ja käteisellä sopimuksen täytäntöönpanemiseksi.
96     Ensimmäinen maksusuoritus tapahtui vuoden 1999 kesäkuussa, vain vähän ennen M:n joutumista sairaalaan, missä hänelle oli määrä
tehdä leikkaus, ja toinen suoritus vuoden 1999 syyskuussa M:n terveydentilan tilapäisesti parannuttua P:n ollessa sattumalta
läsnä.
97     Vuoden 1999 kesäkuussa ja syyskuussa tapahtuneista mainituista rahasuorituksista kumpikin vastasi neljältä maksukuukaudelta
kertynyttä väitettyä elatusapusaatavaa ja kummankin Kreikan drakmoissa maksetun suorituksen arvo oli 800 000 BEF (19 831,48
euroa).
98     Vuoden 1999 kesäkuussa tapahtuneeseen rahasuoritukseen M oli laskenut mukaan kuukausittaiset erät 1.3.1999 lukien, vaikka
avioeron muodollisuuksia ei tuona ajankohtana vielä ollut täytetty. Vuoden 1999 syyskuussa tapahtuneeseen rahasuoritukseen
sisältyi myös saman vuoden lokakuun maksuerä.
99     Se, ettei rahasuorituksia tämän jälkeen tapahtunut, johtui M:n terveydentilan vakavasta ja äkillisestä heikkenemisestä. Lisäksi
M:ää hoidettiin mainittuna ajanjaksona pääasiassa ulkomailla.
100   Henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa tarkoitetun elatusavun tosiasiallinen suorittaminen ei kuitenkaan
ole perhe-eläkkeen myöntämisen edellytys. Tältä osin riittää, että oikeus elatusapuun on vahvistettu joko tuomioistuimen päätöksellä
tai yksityisoikeudellisella sopimuksella.
101   Joka tapauksessa kantajan pankkitileistä on todettavissa jälkiä maksusuorituksista, mikä yhdessä O:n ja P:n antamien notaarin
vahvistamien vakuutusten kanssa näyttää kantajan mukaan toteen ilman järkevää epäilystä sen, että kuukausittaiset rahasuoritukset
ovat todella tapahtuneet ja että ne ovat olleet jatkuvia ja säännöllisiä, samoin kuin niiden määrän.
102   Vastaaja esittää vastaväitteen, jonka mukaan kantajan esittämät todisteet eivät riittävästi osoita lain mukaan, että kantaja
täyttäisi henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevassa 27 artiklassa tarkoitetut perhe-eläkkeen myöntämisen edellytykset.
103   Kuten mainitun säännöksen ensimmäisessä kohdassa mainitusta käsitteestä ”osoittaa” seuraa, hakijana olevan entisen puolison
pitäisi näyttää toteen sellaisen sopimuksen olemassaolo, jolla on vahvistettu elatusvelvollisuus, sekä sopimuksen pätevyys
velallisen kuolinhetkellä. Mainittujen vaatimusten lieventäminen olisi vastoin edellä mainittua säännöstä sekä EY 274 artiklassa
ja varainhoitoasetuksen 2 artiklassa säädettyä moitteettoman varainhoidon periaatetta.
104   Jos oletetaan, että M on suorittanut maksuja kantajalle, on vielä selvitettävä niiden oikeudellinen peruste. Kirjallisten
todisteiden puuttuessa päätelmiä mainitusta perusteesta voidaan tehdä ainoastaan käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden valossa.
Kantajan tiliotteet eivät näytä toteen väitetyn sopimuksen olemassaoloa, sisältöä eivätkä sen täytäntöönpanoa.
105   Vastaaja huomauttaa M:n terveydellisten ongelmien osalta, jotka kantajan mukaan olivat syynä elatusapusuoritusten lakkaamiseen,
että asianomaisen terveydentila ei estänyt häntä antamasta henkilökohtaisesti maksumääräyksiä pankilleen kuolemaansa edeltäneiden
viikkojen aikana huolimatta siitä vastahakoisuudesta, jota kantaja väittää hänen tunteneen pankin välityksellä tapahtuvia
tilisiirtoja kohtaan.
106   Asiakirjoissa, joilla kuvataan M:n tilisiirtoja, sen enempää kuin hänen testamentissaankaan ei ole pienintäkään merkkiä eikä
vähäisintäkään mainintaa väitetystä sopimuksesta. Kun otetaan huomioon mainitun sopimuksen tavanomaisesta poikkeava merkitys,
rahamäärä ja luonne, on käsittämätöntä, että M olisi luullut, ettei hänen tarvinnut informoida testamentinsaajaansa eikä kolmansia
henkilöitä, joita asia koskee, niistä velvoitteista, joihin hän oli sitoutunut entisen vaimonsa suhteen.
–       Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
107   Oikeudenkäyntimenettelyä koskevien yleisten periaatteiden ja henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisen
kohdan mukaan kantajan tehtävänä on esittää todisteet, joilla voidaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen hyväksymällä
tavalla näyttää toteen, että kantajalla oli entisen puolisonsa kuollessa oikeus tämän maksamaan elatusapuun, joka on vahvistettu
entisten puolisoiden välisellä sopimuksella.
108   O:n todistajankertomuksen perusteella, joka on katsottava siihen sisältyvien tosiseikkojen osalta todistusvoimaiseksi, ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin voi katsoa näytetyksi toteen, että M ja hänen entinen vaimonsa kävivät vuoden 1999 keväällä keskustelun,
jonka kuluessa he sopivat, että viimeksi mainittu saisi M:ltä 200 000 BEF:n (4 957,87 euron) suuruisen rahamäärän.
109   Tältä osin O täsmensi, ettei hän muistanut, että rahamäärästä olisi neuvoteltu tai keskusteltu, mutta että hän tiesi, että
entinen M:n pariskunta ”oli puhunut keskenään ja [että] rouva M oli ilmoittanut hyväksyvänsä 200 000 [BEF]”.
110   Vaikka toinen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kuulema todistaja T piti O:n kertomia seikkoja varsin epätodennäköisinä,
on kuitenkin pakko todeta, että vaikka T oli säännöllisesti puhelinyhteydessä M:n kanssa vuoden 1999 keväällä, hän ei ollut
tuolloin Ateenassa ja saattoi näin ollen olla tietoinen M:n käyttäytymisestä vain siltä osin kuin tämä oli katsonut aiheelliseksi
kertoa siitä hänelle. M:n vaitonaisuus T:n suhteen näiden seikkojen osalta ei kuitenkaan välttämättä merkitse sitä, ettei
kyseessä olevaa keskustelua olisi käyty.
111   O:n todistajankertomuksesta ei kuitenkaan voida johtaa sitä, että hänen toteamiaan yhdenmukaisia tahdonilmaisuja olisi tulkittava
henkilöstösääntöjen soveltamista ajatellen siten, että M:llä olisi sopimukseen perustuva oikeudellisesti sitova velvollisuus
suorittaa entiselle vaimolleen 200 000 BEF:n (4 957,87 euron) suuruista kuukausittaista elatusapua ja että tällä olisi oikeus
saada mainitunlainen suoritus.
112   Yksinomaan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiana on ratkaista, millainen oikeudellinen määritelmä Kreikan oikeudessa
säädettyihin sopimustyyppeihin nähden ja kaikki asiaan liittyvät tosiseikat huomioon ottaen on annettava erään todistajan
kertomuksesta ilmeneville tahdonilmaisuille, jotka ovat väitettyjä rahasuorituksia lukuun ottamatta ainoa konkreettinen osoitus
siitä, että entisillä puolisoilla mahdollisesti oli aikomus tehdä sopimus heidän välillään maksettavasta elatusavusta.
113   Tässä kohdin on huomattava, että mitkä hyvänsä yhtenevät tahdonilmaisut eivät Kreikan oikeuden mukaan merkitse sopimusta ja
että mainitussa oikeusjärjestyksessä tunnustetaan useiden muiden oikeusjärjestysten tavoin, joissa asiaa koskevat käsitteet
vaihtelevat, ryhmä oikeustoimia, joita kutsutaan ”herrasmiessopimuksiksi” ja joihin kuuluvat sellaiset hyväksytyt lupaukset,
jotka on annettu hyväntahtoisuudesta tai kunniallisuudesta, mutta joiden antajalla ei ole ollut aikomusta allekirjoittaa oikeudellisesti
velvoittavaa asiakirjaa eikä sitoutua suorittamaan mitään.
114   Käsiteltävänä olevan asian olosuhteiden perusteella, sellaisina kuin ne ilmenevät O:n ja P:n tältä osin yhtäpitävistä todistajankertomuksista,
ei voida katsoa näytetyn riittävästi toteen, että M olisi halunnut sitoutua oikeudellisesti velvoittavalla tavalla suorittamaan
entiselle puolisolleen elatusapua.
115   Tällaista olettamaa vastaan puhuu ensinnäkin se, että M:n ja hänen entisen vaimonsa välinen avioero-oikeudenkäyntimenettely
kesti lähes kymmenen vuotta ja että M:llä ei menettelyn päätteeksi annetun lopullisen avioerotuomion mukaan ollut velvollisuutta
suorittaa mitään elatusapua entiselle puolisolleen.
116   Lisäksi on selvää, että puolisot asuivat lopullisen avioeron julistamista edeltäneiden kuuden vuoden ajan erillään ja että
M ei mainittuna ajanjaksona maksanut puolisolleen mitään rahallisia suorituksia.
117   Näin ollen ei voida pitää uskottavana, että M olisi heti avioeron julistamisen jälkeen kiirehtinyt hankkiutumaan elatusapuvelvolliseksi,
kun hän oli siihen saakka menestyksellisesti kieltäytynyt sitoutumasta mainittuun velvoitteeseen.
118   Todennäköisempi on O:n todistajankertomuksesta ilmenevä selitys, jonka mukaan M ehdotti rahan maksamista entiselle puolisolleen
rauhoittaakseen omaatuntoaan ja toimiakseen uskonnollisen ja moraalisen vakaumuksensa mukaisesti. On pakko todeta, että tämänkaltainen
huolenaihe, joka ilmeni vasta sen jälkeen, kun avioliitosta johtuvat oikeudelliset velvoitteet olivat lakanneet, kuuluu senkaltaisiin
motiiveihin, jotka ovat omiaan tuottamaan herrasmiesmäisiä tekoja, joilla ei ole sitovia oikeusvaikutuksia.
119   Lisäksi, kuten O todistajankertomuksessaan myös toteaa, M:llä oli tapana tehdä runsain määrin vapaaehtoisia lahjoituksia,
erityisesti hyväntekeväisyystarkoituksiin. Tämänkaltainen käyttäytyminen antaa kuvan henkilöstä, joka on pikemminkin taipuvainen
anteliaisuuteen omasta vapaasta tahdostaan kuin halukas sitoutumaan pakottaviin velvoitteisiin.
120   Toiseksi O:n todistajankertomuksesta kuten kantajankin kertomuksesta ilmenee yhtä selvästi, että M piti äärimmäisen tärkeänä
sitä, että sopimus, jonka hän oli tehnyt entisen puolisonsa kanssa, ei saisi minkäänlaista julkisuutta ja että sillä ei olisi
vaikutusta hänen taloudellisiin suhteisiinsa, varsinkaan kolmansiin henkilöihin nähden.
121   O väittää M:n toivoneen, että todistaja ei kertoisi kenellekään keskustelusta, jota käytäessä hän oli ollut läsnä, ja että
kenenkään, varsinkaan hänen perheenjäsentensä, tietoon ei tulisi, että hän oli antanut rahaa entiselle puolisolleen. Saman
todistajan mukaan M oli todennut, että hän tuntisi itsensä kunniattomaksi, jos hänen antamansa sitoumus suorittaa rahaa entiselle
puolisolleen tulisi kolmansien tietoon.
122   Mainitut O:n antamat vakuutukset vahvistavat M:n entisen vaimon oikeudenkäynnin aikana itse antaman kertomuksen, jonka mukaan
M ei olisi ikinä suostunut laatimaan kirjallista asiakirjaa entisten puolisoiden välisestä toimenpiteestä.
123   M:n jatkuvasti esiintuoman huolen kyseessä olevan toimenpiteen säilymisestä salaisena vahvistaa se, ettei M koskaan saattanut
sen olemassaoloa hänen vanhuuseläkkeensä maksamisesta vastaavan yhteisön hallinnon eikä hänen pankkiasioitaan Luxemburgissa
hoitaneen T:n tietoon, samoin kuin se, ettei M maininnut sopimusta testamentissaan lainkaan.
124   Ei voida ajatella, että jos M:n tarkoituksena todella oli sopia entisen puolisonsa kanssa avioeron jälkeisestä elatusapuvelvollisuudesta,
hän olisi jättänyt mainitsematta testamentissaan tämänkaltaisen velvoitteen olemassaolon, joka saattaisi rasittaa hänen jäämistöään.
125   Tässä kohdin on täsmennettävä, että Kreikan siviililainsäädännön mukaan elatusapuvelvollisen maksuvelvollisuus ei pääty velallisen
kuollessa.
126   Siitä, että M halusi hänen ja hänen entisen puolisonsa välisen toimenpiteen olevan sekä sitoumuksesta vapaa että salainen,
seuraa välttämättä, ettei toimenpiteeseen voi vedota kolmansia vastaan, eikä näin ollen myöskään vastaajan hallinnollista
osastoa vastaan, ja ettei siihen voi vedota tuomioistuimessa.
127   Tässä tilanteessa mainittua toimenpidettä voidaan pitää ainoastaan M:n herrasmiesmäisenä tekona entistä vaimoaan kohtaan eikä
voida katsoa, että hän olisi sillä halunnut sitoutua oikeudellisesti maksamaan elatusapua, jota hänen katsottaisiin olevan
velvollinen suorittamaan myös kolmansiin henkilöihin tai toimivaltaisiin tuomioistuimiin nähden.
128   Edellä esitetystä seuraa, että ei voida katsoa näytetyksi toteen, että M:n entisellä vaimolla olisi oikeus elatusapuun, jota
M olisi kuollessaan ollut velvollinen maksamaan entisten puolisoiden välisen sopimuksen perusteella.
129   Sen, ettei entisellä M:n pariskunnalla ollut yhteneviä tahtoja, joista syntyisi sitovia oikeusvaikutuksia, vahvistaa tarvittaessa
se seikka, ettei ole luotettavaa näyttöä siitä, että M olisi pannut täytäntöön sopimusta, jolla olisi vahvistettu maksettavaksi
elatusapua.
130   Siitä, että suullisesti sovitun elatusavun kuukausittaisten suoritusten tapahtuminen sekä suoritusten rahamäärä, säännöllisyys,
jatkuvuus ja oikeudellinen syy on näytetty toteen, voidaan tosin lähtökohtaisesti päätellä, että edesmennyt henkilö oli antanut
suostumuksensa siihen, että suullisesti tehty sopimus, jossa hänen maksettavakseen vahvistetaan elatusapua hänen entiselle
puolisolleen, sitoo häntä hänen kuolemaansa saakka (ks. vastaavasti em. asiassa Meinhardt v. komissio annetun tuomion 12 kohta).
131   Käsiteltävänä olevassa asiassa ei kuitenkaan ole pankista eikä muualtakaan lähtöisin olevaa todistusvoimaista asiakirjaa,
joka tukisi käsitystä, jonka mukaan säännöllisiä suorituksia on tapahtunut, ja kantaja itsekin vetoaa lopulta ainoastaan kahteen
käteissuoritukseen, joiden hän väittää tapahtuneen vuoden 1999 kesäkuussa ja syyskuussa kolmannen henkilön välityksellä.
132   Lisäksi on todettava, että tämä mahdollisuus kahden käteissuorituksen tapahtumisesta on sekin pelkkä väite. P, joka ainoana
henkilönä on notaarin vahvistamana ilmoittanut olleensa paikalla, kun toinen mainituista käteissuorituksista tapahtui (ks.
edellä oleva 14 kohta), ei hänkään ollut tietoinen kantajalle luovutetun rahamäärän suuruudesta ja saattoi sen alkuperän ja
luonteenkin osalta ainoastaan toistaa sen, mitä erityisesti rahasuorituksen saaja oli hänelle kertonut.
133   Vastaaja ei näin ollen ole syyllistynyt oikeudelliseen virheeseen hylätessään kantajan perhe-eläkehakemuksen sillä perusteella,
että mainitunlaisen eläkkeen myöntämiselle yhteisön toimielimen entisen virkamiehen, tai kuten käsiteltävänä olevassa asiassa,
entisen jäsenen eronneelle puolisolle henkilöstösääntöjen liitteessä VIII olevan 27 artiklan ensimmäisessä kohdassa asetettu
edellytys ei täyty.
134   Tästä seuraa, että kanne on hylättävä perusteettomana.
135   Näin ollen ei ole tarpeen lausua kantajan muista vaatimuksista, joiden tarkoituksena on saada ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
yhtäältä tunnustamaan kantajan oikeus perhe-eläkkeeseen ja toisaalta vahvistamaan mainitun eläkkeen suuruudeksi 200 000 BEF
kuukaudessa (4 957,87 euroa).

Oikeudenkäyntikulut
136   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan hävinnyt asianosainen on velvoitettava
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos sitä on vaadittu. Mainitun työjärjestyksen 88 artiklan mukaan yhteisöjen ja niiden virkamiesten
välisissä riita-asioissa toimielimet vastaavat kuitenkin omista oikeudenkäyntikuluistaan.
137   Kun mainittuja säännöksiä sovelletaan analogisesti käsiteltävänä olevaan riita-asiaan (ks. vastaavasti asia C-163/88, Kontogeorgis
v. komissio, tuomio 12.12.1989, Kok. 1989, s. 4189, 17 kohta), on katsottava, että molemmat asianosaiset vastaavat omista
oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (ensimmäinen jaosto)
on antanut seuraavan tuomiolauselman:
1)
Kanne hylätään.
2)
Molemmat asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Meij
Forwood
Legal
Julistettiin Luxemburgissa 21 päivänä huhtikuuta 2004.
H. Jung

A. W. H. Meij
kirjaaja

ensimmäisen jaoston puheenjohtaja
*
Oikeudenkäyntikieli: ranska.