CELEX: 62003TJ0141
Valstybės pagalba
Paskola veiklai
Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
Nepriimtinumas

Faktinės bylos aplinkybės, procesas ir šalių reikalavimai
1
Sniace, SA
– bendrovė, kurios pagrindinė buveinė yra Madride (Ispanija), o gamybiniai įrengimai ir administracijos patalpos – Torelavegoje,
Kantabrijoje (Ispanija). Jos veikla susijusi su miškų valdymu ir popieriaus, sintetinių pluoštų bei šalutinių cheminių produktų
gamyba. Nuo 1992 m. iki 1996 m.
Sniace
buvo nemoki. Pagal suinteresuotųjų asmenų 1996 m. patvirtintą sanavimo planą įmonė iš naujo susitarė dėl savo skolų su kreditoriais.
2       Atsižvelgdama į tai,
Caja de Ahorros de Santander y Cantabria
(toliau –
Caja Cantabria
), ne pelno siekianti kredito įstaiga, turinti privataus fondo teisinį statusą, 1998 m. sausio mėn. nusprendė suteikti
Sniace
12 020 242 EUR paskolą aštuoneriems metams.
3       Tai paskola veiklai, susijusi su dalyvavimu skirstant pelną, kuri grąžintina tik suėjus mokėjimo terminui ir kuri įmonės bankroto
atveju bus išieškoma po paprastų kreditorių reikalavimų, tačiau turės pirmumą akcininkų teisių atžvilgiu. Palūkanų normą sudaro
fiksuota 2 % nuo pagrindinės gražintinos skolos dalis, mokama kas trys mėnesiai, ir kintanti dalis, priklausanti nuo įmonės
pelno, apskaičiuojama atlikus kiekvieną ūkinę operaciją. Ši paskola gali būti konvertuojama į akcijas ar obligacijas, jei
taip nuspręstų šalys.
4       Gavusi
Sniace
konkurento skundą Komisija 1998 m. kovo 13 d. laišku pasiūlė Ispanijos valdžios institucijoms pateikti jai informaciją dėl
šios paskolos. Įvertinusi, kad pateiktos informacijos nepakanka, Komisija nusprendė pradėti EB 88 straipsnio 2 dalyje numatytą
procedūrą ir pasiūlė suinteresuotiesiems asmenims pateikti savo pastabas dėl nagrinėjamos pagalbos (OL C 162, 2000, p. 15).
Baigusi šią procedūrą Komisija 2002 m. gruodžio 11 d. priėmė Sprendimą 2003/284/EB dėl Ispanijos valstybės pagalbos
Sniace, SA
(OL L 108, 2003, p. 35, toliau – ginčijamas sprendimas).
5       Šio Ispanijai skirto sprendimo, apie kurį 2003 m. vasario 14 d. buvo pranešta
Sniace,
1 straipsnis numato:
„Ispanijos suteikta maksimalaus 7 388 258 EUR dydžio valstybės pagalba
Sniace
yra suderinama su bendrąja rinka (EB) 87 straipsnio 3 dalies c (punkto) prasme“.
6       2003 m. balandžio 14 d.
Sniace
pateikė šį ieškinį, Pirmosios instancijos teismo prašydama:
–       pripažinti ieškinį priimtinu,
–       panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jis nurodo, kad Ispanija jai suteikė maksimalią 7 388 258 EUR dydžio
pagalbą,
–       nepatenkinus anksčiau nurodytų reikalavimų, palikti galioti ginčijamo sprendimo 1 straipsnį tiek, kiek jis nurodo, kad valstybės
pagalba yra suderinama su bendrąja rinka,
–       nurodyti Komisijai pateikti parengiamuosius administracinius dokumentus, kuriais yra grindžiamas ginčijamas sprendimas, ir
kitus administracinius dokumentus, susijusius su Komisijos politika Ispanijos taupomųjų kasų atžvilgiu,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
7       Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       pripažinti ieškinį nepriimtinu,
–       nepatenkinus pirmojo reikalavimo, atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–       priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
8       Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai 2003 m. rugpjūčio 7 d pateiktu prašymu Ispanijos Karalystė paprašė leisti įstoti
į šią bylą ieškovės pusėje. Pirmosios instancijos teismo trečiosios išplėstinės kolegijos pirmininkas 2003 m. rugsėjo 15 d.
Nutartimi patenkino šį prašymą.
9       Įstojimo į bylą paaiškinime, pateiktame 2003 m. spalio 28 d., Ispanijos Karalystė Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       patenkinti ieškinį,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Šalių argumentai
10     Komisija, oficialiai nepateikdama prieštaravimo dėl priimtinumo, savo atsiliepime į ieškinį rimtai abejoja tiesioginiu ieškovės
suinteresuotumu pareikšti šį ieškinį.
11     Komisija tvirtina, kad EB 230 straipsnyje numatytas ieškinys gali būti paduodamas tik dėl teisės akto, dėl kurio pareiškiamas
prieštaravimas. Tačiau tokiu teisės aktu negali būti pripažįstamas sprendimas, kuriuo besąlygiškai leidžiama pagalba. Bet
kuriuo atveju ieškovė visiškai neįrodė, kad sprendimas konkrečiai ir tikrai paveikė jos teisinę padėtį.
12     Ieškovė tvirtina, kad Komisija, nors ir neoficialiai, pateikė papildomą prašymą priimti sprendimą dėl ieškinio nepriimtinumo
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalies prasme. Dėl šio prašymo nepriimtinumo formos trūkumų
kilusį klausimą ji palieka spręsti Pirmosios instancijos teismui.
13     Ieškovė tvirtina, kad Komisija padarė klaidą kvalifikuodama nagrinėjamą paskolą kaip valstybės pagalbą. Šis kvalifikavimas
konkrečiai ir tikrai paveikė jos teisinę padėtį.
14     Iš tikrųjų priemonės prilyginimas valstybės pagalbai, jos neteisėto įgyvendinimo patvirtinimas ir gebėjimo iškraipyti konkurenciją
pripažinimas ieškovei kelia grėsmę, kad tretieji su pagalba susiję asmenys kreipsis į Bendrijos teismą dėl ginčijamo sprendimo
teisėtumo priežiūros, dėl ko galiausiai gali būti priimtas sprendimas dėl nesuderinamumo ir net nurodymas grąžinti neteisėtai
gautą pagalbą.
15     Ieškovė mano, kad trečiasis su pagalba susijęs asmuo galėtų net pareikšti ieškinį Ispanijos teismuose, jog būtų pripažintas
negaliojantis paskolos suteikimo aktas, nes ta paskola buvo suteikta pažeidžiant EB 88 straipsnio 3 dalį.
16     Be to, tai, kad Komisija
Caja Cantabria
kvalifikavo kaip viešąją įmonę, keičia ieškovės padėtį šios institucijos atžvilgiu ir sąlygoja komercinių santykių su šia
kredito įstaiga pobūdį ateityje.
17     Ieškovė taip pat nurodo patyrusi konkrečią finansinę žalą, kurią dar reikia įvertinti, skaičiuojant nuo administracinės procedūros
pradžios, dėl kurios ieškovė buvo priversta naudoti vidinius ir išorinius žmogiškuosius, finansinius ir techninius išteklius,
kurie paprastai nėra numatomi vykdant įprastą įmonės veiklą.
18     Be to, įmonė patyrė moralinę žalą dėl savo partnerių, akcininkų, tiekėjų ir klientų prarasto pasitikėjimo dėl vykstančios
administracinės procedūros.
19     Ispanijos Karalystė nepateikė pastabų dėl ieškinio priimtinumo.

Pirmosios instancijos teismo vertinimas
20     Pirmiausia pažymėtina, kad Komisija nepateikė prieštaravimo dėl priimtinumo pagal Procedūros reglamento 114 straipsnį. Šio
straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „šalis, kuri kreipiasi į Pirmosios instancijos teismą prašydama priimti sprendimą dėl priimtinumo
<...>, nesusijusio su bylos esme, savo prašymą paduoda atskiru dokumentu“. Tačiau nėra būtina suinteresuotajai šaliai ginčyti
priimtinumą atskiru dokumentu.
21     Taigi Komisija galėjo prieš bylos nagrinėjimą iš esmės savo atsiliepime į ieškinį tik nurodyti rimtas abejones dėl šio ieškinio
priimtinumo ir leisti Pirmosios instancijos teismui įvertinti galimybę jį pripažinti nepriimtinu. Todėl pagal Procedūros reglamento
114 straipsnyje nurodytą procedūrą nereikia spręsti klausimo nei dėl pateikto papildomo prašymo priimtinumo, nei dėl pagrįstumo.
22     Bet kuriuo atveju Pirmosios instancijos teismas pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį savo iniciatyva bet kuriuo metu
gali apsvarstyti, ar viešosios tvarkos požiūriu nėra draudimo tęsti bylos nagrinėjimą, t. y. dėl suinteresuotumo pareikšti
ieškinį nebuvimo.
23     Pažymėtina, kad šiuo ieškiniu neginčydama nei ginčijamo sprendimo rezoliucinėje dalyje nurodyto pripažinimo suderinimo, nei
sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą ieškovė mano, jog sprendimas jai nepriimtinas, nes jame konstatuojama, kad nagrinėjama
priemonė yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
24     Šiuo klausimu koncentracijų srityje Pirmosios instancijos teismas jau yra nusprendęs, kad vien dėl to, jog sprendimu susijungimas
pripažįstamas suderinamas su bendrąja rinka ir jog susijungimo šalims jis nepriimtinas, Pirmosios instancijos teismui nereikia
nagrinėti, ar motyvuojamojoje dalyje nurodyti ginčijami teiginiai būtinai daro teisinį poveikį paveikdami minėtų šalių interesus
(2000 m. kovo 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo Coca
-Cola prieš Komisiją
, T‑125/97 ir T‑127/97, Rink. p. II‑1733, 79 punktas).
25     Nagrinėjant šio ieškinio priimtinumo klausimą primintina, kad pagal nusistovėjusią teismų praktiką ieškinys dėl panaikinimo,
pateiktas fizinio ar juridinio asmens, priimtinas tik tiek, kiek ieškovas yra suinteresuotas ginčijamo akto panaikinimu (1995 m.
rugsėjo 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Antillean Rice Mills ir kt. prieš Komisiją
, T‑480/93 ir T‑483/93, Rink. p. II‑2305, 59 punktas; 1999 m. kovo 25 d. Sprendimo
Gencor prieš Komisiją
, T‑102/96, Rink. p. II‑753, 40 punktas ir 2002 m. sausio 30 d. Sprendimo
Nuove Industrie Molisane prieš Komisiją
, T‑212/00, Rink. p. II‑347, 33 punktas). Šis interesas turi būti jau atsiradęs ir aktualus (1992 m. rugsėjo 17 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
NBV ir NVB prieš Komisiją
, T‑138/89, Rink. p. II‑2181, 33 punktas) bei vertinamas ieškinio pareiškimo dieną (1963 m. gruodžio 16 d. Teisingumo Teismo
sprendimas
Forges de Clabecq prieš Haute Autorité
, 14/63, Rink. p. 719, 748 ir 2001 m. balandžio 24 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Torre ir kt. prieš Komisiją
, T‑159/98, RinkFP p. I‑A‑83 ir II‑395, 28 punktas).
26     Pridurtina, kad jei suinteresuotumas, kuriuo remiasi ieškovė, yra susijęs su būsima teisine padėtimi, ji turi įrodyti, kad
šios padėties atžvilgiu kylanti grėsmė jau yra reali. Todėl ieškovė neturi remtis būsima ir neaiškia padėtimi, kad pateisintų
savo suinteresuotumą reikalauti panaikinti ginčijamą sprendimą (anksčiau nurodyto sprendimo
NBV ir NVB prieš Komisiją
33 punktas).
27     Taigi konstatuotina, kad ieškovė neįrodė, jog ieškinio pareiškimo dieną ji turėjo egzistuojantį ir realų suinteresuotumą siekti
ginčijamo akto panaikinimo, nes šis sprendimas besąlygiškai ir be laikinų apribojimų leidžia jai suteikti nagrinėjamą priemonę.
28     Pirmiausia ieškovė visiškai neįrodė, kad ieškinių teisme rizika šiuo atveju egzistavo ir buvo reali teismų praktikos prasme.
29     Iš tikrųjų Komisija tyrimo procedūrą pradėjo dėl ieškovės konkurento skundo, Ispanijos vyriausybei apie tai neįspėjus. Tretieji
asmenys, būtent
Sniace
konkurentas, pateikęs Komisijai skundą, galėjo remtis EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinio sakinio tiesioginiu veikimu nacionaliniuose
teismuose, kad priverstų atitinkamą valstybę narę susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą (žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir kt.
, C‑354/90, Rink. p. I‑5505, 14–17 punktus).
30     Vis dėlto ieškovė nenurodė, kad pagal EB 88 straipsnio 3 dalies paskutinį sakinį pareikšti ieškiniai buvo nagrinėjami Ispanijos
teismuose. Rašytiniuose pareiškimuose ji tik hipotetiškai tvirtina, kad tokių ieškinių galėtų atsirasti.
31     Primintina, kad pagal teismų praktiką ieškovė turi pateikti įrodymų dėl savo suinteresuotumo pareikšti ieškinį, o tai yra
pagrindinė ir pirmoji bet kokio ieškinio teisme sąlyga (1989 m. liepos 31 d. Teisingumo Teismo antrosios kolegijos pirmininko
nutartis
S. prieš Komisiją
, C‑206/89 R, Rink. p. 2841, 8 punktas).
32     Antra, tariamos valstybės pagalbos kvalifikavimo pasekmės ieškovės santykiams su nagrinėjama kredito įstaiga turi būti laikomos
galinčiomis atsirasti ateityje, hipotetinėmis ir nerealiomis.
33     Iš tikrųjų, priešingai nei tvirtina ieškovė, tai, kad Komisija šioje byloje
Caja Cantabria
kvalifikavo kaip viešąją įmonę, negali jos įpareigoti pranešti ateityje apie visas šios kredito įstaigos priimtas priemones
ieškovės naudai.
34     Pirma, visos viešosios įmonės suteiktos lengvatos nebūtinai yra valstybės pagalba EB 87 straipsnio 1 dalies prasme.
35     Antra, vertindama priemonių, kurias
Caja Cantabria
galbūt suteiks ateityje, teisėtumą, Komisija jokiu būdu negalėtų remtis tik ginčijamo sprendimo motyvais. Ji turėtų atlikti
naują vertinimą atsižvelgdama į aplinkybes, egzistuojančias šio vėlesnio vertinimo metu.
36     Be to, valstybės narės pareiga pranešti yra susijusi su valstybės pagalba. Todėl kiekvienu atveju jos turi įvertinti, ar viena
arba kita priemonė yra valstybės pagalba, ir atitinkamai veikti. Sąlygos, kurioms esant gali būti privaloma pranešti apie
tokios viešosios įmonės suteiktą priemonę, gali kisti. Be to, bet koks pasikeitimas, susijęs su atitinkamos viešosios įmonės
statusu ir šio statuso netekimas, gali pakeisti priimtų priemonių kvalifikaciją, todėl gali išnykti pareiga pranešti Komisijai
apie šias priemones.
37     Taigi ieškovė klysta tvirtinama, kad
Caja Cantabria
kvalifikavimas kaip viešosios įmonės keičia jos padėtį šios institucijos atžvilgiu ir sąlygoja komercinių santykių su ja
pobūdį ateityje.
38     Todėl nei finansinė, nei moralinė žala, kuri, ieškovės nuomone, atsirastų dėl administracinės procedūros, negali būti siejama
su valstybės pagalbos kvalifikacija ginčijamame sprendime.
39     Pagaliau pažymėtina, kad ieškovė teisėtai nurodo savo teisę į veiksmingą teisminę gynybą. Iš tikrųjų primintina, kad Europos
Bendrija yra teisinė bendrija, kurioje užtikrinama jos institucijų teisės aktų atitikties Sutarčiai ir bendriesiems teisės
principams, sudarantiems dalį pagrindinių teisių, priežiūra. Asmenims turi būti suteikta galimybė naudotis veiksminga Bendrijos
teisinės sistemos jiems numatytų teisių teismine gynyba, nes teisė į tokią gynybą yra bendrų teisės principų, kylančių iš
valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų, sudėtinė dalis. Be to, ši teisė yra užtikrinta Žmogaus teisių ir pagrindinių
laisvių apsaugos konvencijos 6 ir 13 straipsniuose (1986 m. gegužės 15 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Johnston
, 222/84, Rink. p. 1651, 18 punktas; 2001 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Austriją
, C‑424/99, Rink. p. I‑9285, 45 punktas ir 2002 m. liepos 25 d. Sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
, C‑50/00 P, Rink. p. I‑6677, 38 ir 39 punktai).
40     Vis dėlto pabrėžtina, kad net jei nepaisant laiko, praėjusio nuo ginčijamo sprendimo ir jame esančio paskelbimo dėl suderinamumo,
ieškiniai dar būtų pareikšti nacionaliniuose teismuose, ieškovė visiškai neprarastų teisės į veiksmingą teisinę gynybą. Iš
tikrųjų, pirma, ji galėtų remtis visomis nacionaline teise grindžiamomis gynybos priemonėmis, kad užginčytų pagalbos grąžinimą.
Antra, šį ieškinį pripažinus nepriimtinu niekas neprieštarautų, kad ji nacionalinio teismo nagrinėjamo ginčo proceso metu
prašytų, jog pastarasis kreiptųsi dėl prejudicinio sprendimo priėmimo pagal EB 234 straipsnį, kad būtų suabejota sprendimo
tiek, kiek jis nagrinėjamą priemonę pripažįsta pagalba, teisėtumu (1994 m. kovo 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
TWD Textilwerke Deggendorf
, C‑188/92, Rink. p. I‑833, 17 ir 18 punktai; dėl visuotinai taikomų aktų žr. šio sprendimo 39 punkte minėto sprendimo
Unión de Pequeños Agricultores prieš Tarybą
, 40 punktą ir 2004 m. balandžio 1 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Jégo-Quéré
, C‑263/02 P, Rink. p. I‑0000, 30–35 punktus).
41     Iš to, kas pasakyta, matyti, kad ieškovė neįrodė egzistuojančio ir realaus intereso pareikšti ieškinį. Todėl šis ieškinys
yra nepriimtinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
42     Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Kadangi ieškovė pralaimėjo bylą, ji turi padengti Komisijos išlaidas pagal šios
pateiktus reikalavimus.
43     Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalį įstojusios į bylą valstybės narės ir institucijos pačios padengia savo bylinėjimosi
išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (trečioji išplėstinė kolegija)
nusprendžia: :
1.     Atmesti ieškinį kaip nepriimtiną.
2.     Priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
3.     Ispanijos Karalystė pati padengia savo bylinėjimosi išlaidas.
Azizi
Jaeger
Dehousse
Cremona

Czúcz
Paskelbta 2005 m. balandžio 14 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

J. Azizi
*
Proceso kalba: ispanų.