CELEX: 62002CJ0378
PVN
Ražošanas līdzekļi, ko iegādājies publisko tiesību subjekts
Valsts iestāde
Nodokļu maksātāja veiktais darījums un personas, kura nav nodokļu maksātāja, veiktais darījums
Atskaitīšanas un koriģēšanas tiesības

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu attiecas uz to, kā interpretēt Padomes 1977. gada 17. maija Sesto direktīvu 77/388/EEK
par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu sistēma: vienota
aprēķinu bāze (OV L 145, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Sestā Direktīva”).
2       Šis lūgums tika iesniegts tiesvedības
Waterschap Zeeuws Vlaanderen
(turpmāk tekstā – “
WZV
”) pret
Staatssecretaris van Financiën
(Valsts Finanšu sekretārs) ietvaros par lūgumu koriģēt pievienotās vērtības nodokli (turpmāk tekstā – “PVN”), ko
WZV
samaksājis par rūpnieciskās iekārtas būvniecību un piegādi.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Sestās Direktīvas 2. panta 1. punkts, kas ietverts II sadaļā ar nosaukumu “Darbības joma”, ir izteikts šādā redakcijā:
“Pievienotās vērtības nodoklis jāmaksā:
1.      par preču piegādi vai pakalpojumu sniegšanu, ko par atlīdzību attiecīgās valsts teritorijā veicis nodokļu maksātājs, kas kā
tāds rīkojas.”
4       Minētās Direktīvas 4. panta 1.–3. un 5. punkts noteic:
“1.      “Nodokļa maksātājs” nozīmē visas personas, kas patstāvīgi jebkurā vietā veic jebkuru 2. punktā norādītu saimniecisku darbību
neatkarīgi no šīs darbības mērķa un rezultāta.
2.      Šā panta 1. punktā minētā saimnieciskā darbība aptver visas ražotāju, tirgotāju un pakalpojumu sniedzēju darbības, ieskaitot
kalnrūpniecību, lauksaimniecisku darbību un brīvo profesiju darbības. [..]
3.      Dalībvalstis var par nodokļa maksātāju uzskatīt arī jebkuru, kas reizumis veic kādu darījumu, kas pieskaitāms 2. punktā minētajām
darbībām, it īpaši kādu no šiem darījumiem:
a)      ēku vai ēku daļu un zem tām esošās zemes pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu) pirms šo ēku pirmreizējas izmantošanas [..]. Dalībvalstis
var pieņemt nosacījumus, kā šo kritēriju piemērot ēku pārbūvei un zemei zem tām.
[..]
b)      apbūves gabala pārdošanu (izīrēšanu, iznomāšanu).
[..]
[..]
5.      Valstis, reģionālās un vietējās pārvaldes iestādes, kā arī citus publisko tiesību subjektus neuzskata par nodokļa maksātājiem
attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tās iesaistās kā valsts iestādes, pat ja tās šo darbību vai darījumu sakarā ievāc
nodokļus, iemaksas, ziedojumus vai maksājumus.
Tomēr, iesaistoties šādās darbībās vai darījumos, tās uzskata par nodokļa maksātājiem attiecībā uz minētajām darbībām vai
darījumiem, ja to uzlūkošana par personām, kas nav nodokļu maksātāji, radītu nozīmīgus konkurences traucējumus.
[..]
Dalībvalstis var uzskatīt tās šo organizāciju darbības, kuras atbrīvotas no nodokļiem saskaņā ar 13. vai 28. pantu, par darbībām,
kurās tās iesaistās kā valsts iestādes.”
5       Sestās Direktīvas 20. panta 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.      Sākotnējo atskaitījumu koriģē saskaņā ar procedūru, kādu nosaka dalībvalstis, jo īpaši:
a) ja šis atskaitījums bijis lielāks vai mazāks par to, uz kādu nodokļa maksātājam bijušas tiesības;
b) ja pēc atmaksāšanas mainās faktori, kas izmantoti, lai noteiktu atskaitāmo summu, it īpaši ja ir anulēti pirkumi vai saņemti
cenu samazinājumi; tomēr koriģēšanu neveic darījumiem, kuri paliek pilnīgi vai daļēji neapmaksāti, un pienācīgi pierādītai
vai apstiprinātai īpašuma iznīcināšanai, zudumam vai zādzībai, kā arī preču izmantošanai, lai sniegtu mazas vērtības dāvanas
vai dotu paraugus, kā aprakstīts 5. panta 6. punktā. Tomēr dalībvalstis var pieprasīt korekcijas darījumiem, kuri paliek pilnīgi
vai daļēji neapmaksāti, kā arī zādzības gadījumā.
2.      Ražošanas līdzekļiem koriģēšana ilgst piecus gadus, ieskaitot gadu, kurā tie ir iegādāti vai ražoti. Koriģēšanu katru gadu
veic tikai par vienu piektdaļu no tiem uzliktā nodokļa. Koriģēšanu veic, balstoties uz svārstībām atskaitījuma tiesībās nākamajos
gados attiecībā pret atskaitījuma tiesībām tajā gadā, kurā tie ir iegādāti vai ražoti.
Atkāpjoties no iepriekšējās daļas, dalībvalstis var veikt koriģēšanu pilnus piecus gadus, sākot no brīža, kad šos ražošanas
līdzekļus pirmoreiz lieto.
Nekustamam īpašumam, kas iegādāts kā ražošanas līdzeklis, koriģēšanas laiku var pagarināt līdz pat 10 gadiem.”

Valsts tiesiskais regulējums
1968. gada 28. jūnija likums
6       Ar 1968. gada 28. jūnija likumu par PVN (Wet van 28 juni 1968, houdende vervanging van de bestaande omzetbelasting door een
omzetbelasting volgens het stelsel van heffing over de toegevoegde waarde, Stbl. 1968, 329. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums”)
Nīderlandes Karaliste ieviesa ar PVN sistēmu pamatotā apgrozījuma aplikšanu ar nodokli.
7       Saskaņā ar Likuma 7. pantu par “uzņēmēju” ir uzskatāms ikviens, kas neatkarīgi veic saimniecisko darbību. Cita starpā šis
pants ietver noteikumus par publisko tiesību subjektiem, kuri, nebūdami uzņēmēji, sniedz pakalpojumus un veic piegādes, ko
parasti veic uzņēmēji. Saskaņā ar minēto normu ar ministrijas rīkojumu var noteikt, ka šie subjekti tiek uzskatīti par uzņēmējiem,
ja tie sniedz šos pakalpojumus vai veic šīs piegādes.
8       Likuma 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunkts noteic, ka nekustamā īpašuma pārdošana un izīrēšana principā ir atbrīvota
no PVN, bet paredz atsevišķus izņēmumus, ja lūgumu iesniedz attiecīgi piegādātājs uzņēmējs kopā ar piegādes saņēmēju vai izīrētājs
kopā ar īrnieku.
Izpildes lēmums
9       Nīderlandes iestādes ar 1968. gada 30. augusta ministrijas rīkojumu pieņēma lēmumu izpildīt likumu par apgrozījuma nodokli
(
Uitvoeringsbeschikking omzetbelasting 1968
,
Stcrt. 1968
, Nr. 169; turpmāk tekstā – “Izpildes lēmums”).
10     Izpildes lēmuma 3. panta a) punkts paredz, ka publisko tiesību subjekti tiek uzskatīti par uzņēmējiem attiecībā uz nekustamā
īpašuma pārdošanu un ar to saistīto tiesību nodošanu vai rašanos.
11     Minētā lēmuma 13. un 13.a pants, kuru mērķis it īpaši ir Sestās Direktīvas 20. pantā paredzēto noteikumu transponēšana, šajā
sakarā ievieš atskaitījuma tiesību koriģēšanas mehānismu.

Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
12
WZV
ir publisko tiesību subjekts, kura pienākums ir Nīderlandes uzticētajā teritorijā veikt ūdeņu publisko pārvaldību. Veicot
šo darbību,
WZV
rīkojas kā valsts iestāde Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta nozīmē, un tādējādi tam nav PVN maksātāja statusa.
13     Lai labi izpildītu pienākumus,
WZV
uzbūvēja iekārtu notekūdeņu attīrīšanai (turpmāk tekstā – “iekārta”), par kuru samaksāja PVN aptuveni 7,2 miljonu NLG apmērā.
Iekārta sāka darboties 1990. gadā.
14     Notekūdeņu attīrīšanas rezultātā radušos dūņu apstrādei
WZV
kopā ar diviem citiem valsts ūdensapgādes uzņēmumiem nolēma iekārtu lietot centralizēti. Šie divi minētie publisko tiesību
subjekti finansiāli piedalījās to papildu ražošanas līdzekļu iegādē, kuri bija nepieciešami, kad iekārtu sāka lietot visi
trīs subjekti. Kopš 1993. gada
WZV
uz šiem diviem subjektiem attiecināja centralizētās dūņu apstrādes izmaksu attiecīgo daļu, tomēr neliekot tiem maksāt PVN.
Šajā sakarā nodokļu inspektors vienojās ar
WZV
, ka neuzliks šiem diviem subjektiem PVN, ar noteikumu, ka
WZV
atteiksies no atskaitījuma tiesībām uz iepriekš samaksāto nodokli.
15     1994. gada decembrī
WZV
nodibināja fondu vides veicināšanai holandiešu valodā runājošajā Flandrijā (turpmāk tekstā – “Fonds”), kuram tas pārdeva
iekārtu par cenu aptuveni 18 miljoni NLG bez PVN.
16     Ņemot vērā apstākļus, kādos tas notika, iesniedzējtiesa uzskata, ka šī īpašuma atsavināšana ir uzskatāma par pārdošanu Sestās
Direktīvas 5. panta 1. punkta un Likuma 3. panta 1. punkta, kurš pamatojas uz minēto 5. pantu, nozīmē. Pārdošanas dienā
WZV
sāka no Fonda nomāt iekārtas; nomas termiņš bija deviņi gadi un divas dienas.
17     Lai iekārtas pārdošanai, kā arī nomai netiktu piemērots atbrīvojums saskaņā ar 11. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktu Likumā,
ar ko transponē Sestās Direktīvas 13. panta C daļu attiecībā uz izvēles tiesībām piemērot PVN attiecībā uz nekustamā īpašuma
pārdošanu un nomu,
WZV
un Fonds iesniedza nodokļu inspektoram divas apvienotās prasības.
18     Pamatojoties uz Izpildes lēmuma 13. un 13.a pantu,
WZV
noteica iekārtas būvniecības rēķinā iekļaujamo PVN summas daļu, kura, pēc
WZV
ieskatiem, ir jākoriģē par apmēram 3,6 miljoniem NLG, proti, par 5/10 no šīs summas. Šī daļa tika pamatota ar to, ka kopš
iekārtas iegādes ir pagājuši pieci gadi un ka vēl ir atlicis tikpat ilgs laiks.
19     Paziņojumā par 1994. gada 4. ceturksni
WZV
lūdza nodokļu inspektoru atmaksāt aptuveni 3,6 miljonus NLG.
20     Šis lūgums tika noraidīts, pamatojoties uz to, ka iekārtas piegādes laikā
WZV
saskaņā ar Izpildes lēmuma noteikumiem, ar ko transponē Sestās Direktīvas 20. pantu, nebija nekādu koriģēšanas tiesību.
21
WZV
pārsūdzēja šo nodokļu inspektora lēmumu par lūguma noraidīšanu. Pēc
Gerechtshof te Amsterdam
(Amsterdamas Apelācijas tiesa) apelācijas sprieduma lieta tika izskatīta kasācijas kartībā
Hoge Raad
(Augstākā tiesa).
22     Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā
WZV
ir veicis pārdošanas darījumu kā nodokļa maksātājs un kopā ar iekārtas pircēju lūdzis nepiemērot atbrīvojumu, kas attiecas
uz šādu darījumu,
WZV
par ēkas būvniecību samaksātā PVN koriģēšana principā ir pieļaujama. Tomēr, ņemot vērā Tiesas judikatūru,
Hoge Raad
šajā sakarā ir izteikusi šaubas.
23
Hoge Raad
uzskata, ka ir jāaplūko jautājums, vai publisko tiesību subjektam, kurš ir lietojis ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde
un kurš tādēļ nav atskaitījis samaksāto PVN par šo līdzekļu iegādi, tāpat kā nodokļa maksātājam, kurš lietojis līdzekļus pakalpojumiem,
kas ir atbrīvoti no nodokļa, ir tiesības uz Sestās Direktīvas 20. pantā paredzēto koriģēšanu, ja tas vēlāk ir piegādājis šos
līdzekļus kā nodokļa maksātājs un ja šī piegāde ir apliekama ar nodokli.
24     Iesniedzējtiesa precizē, ka papildu grūtības rada
WZV
atteikšanās no atskaitījuma tiesībām uz iepriekš samaksāto nodokli sakarā ar vienošanos, kas noslēgta ar nodokļu inspektoru.
Tādēļ tiek uzskatīts, ka
WZV
ir atteikusies no daļējas iekārtas iekļaušanas sava uzņēmuma mantā.
25     Minētā tiesa vēlas noskaidrot, vai Tiesas judikatūra jautājumā par ražošanas līdzekļu iekļaušanu pēc nodokļa maksātāja izvēles
tā privātajā vai uzņēmuma mantā ir piemērojama
mutatis mutandis
attiecībā uz publisko tiesību subjektiem.
26     Šādos apstākļos
Hoge Raad
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1) Ja publisko tiesību subjekts ir ieguvis ražošanas līdzekļus un ja tie par samaksu ir piegādāti trešai personai, attiecībā
uz kuru subjekts tiek uzskatīts par nodokļa maksātāju, vai apgrozījuma nodoklis, ko tas ir samaksājis, iegūstot šos līdzekļus,
var tikt koriģēts saskaņā ar Sestās Direktīvas 20. pantu (it īpaši ar tā 2. un 3. punktu), ja tas ir izmantojis šos līdzekļus,
veicot darījumus kā valsts iestāde Direktīvas 4. panta 5. punkta nozīmē?
2) Vai saskaņā ar Tiesas nospriesto attiecībā uz fiziskām personām – nodokļa maksātājiem – publisko tiesību subjektam, pamatojoties
uz Sesto Direktīvu, ir tiesības pilnībā izslēgt no sava uzņēmuma mantas ražošanas līdzekļus, kurus tas lieto gan kā nodokļa
maksātājs, gan kā valsts iestāde?”

Ievada piezīmes
27     No iesniedzējtiesas sniegtajām un šī sprieduma 12. un 13. punktā izklāstītajām norādēm izriet, ka
WZV
iegādājās iekārtu, lai uzticētajā teritorijā labāk veiktu ūdeņu publisko pārvaldību, un tādējādi tas rīkojās kā valsts iestāde.
28     Tādēļ pirmais jautājums ir jāsaprot tā, ka iesniedzējtiesa ar to vēlas noskaidrot, vai publisko tiesību subjekts, kurš pērk
ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un kurš vēlāk pārdod šos līdzekļus
kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atvieglotu līdzekļu pirkšanas laikā samaksāto PVN, var koriģēt nodokļus Sestās
Direktīvas 20. panta nozīmē.

Par pirmo jautājumu
29     Jāatgādina, ka saskaņā ar Sestās Direktīvas 2. pantu PVN noteikumu, to skaitā noteikumu par atskaitījuma tiesībām, piemērošana
attiecībā uz preču piegādēm vai pakalpojumu sniegšanu valsts teritorijā ir atkarīga no darījuma veicēja statusa, proti, no
tā, vai darījuma veicējs ir nodokļa maksātājs.
30     Ja nodokļa maksātājs atbilst Sestās Direktīvas 17. pantā paredzētajiem nosacījumiem, tas var atskaitīt jau samaksāto nodokli
no PVN, kuru tas ir parādā.
31     Saskaņā ar minētā 17. panta 1. punktu atskaitījuma tiesības rodas brīdī, kad atskaitāmais nodoklis kļūst iekasējams. Saskaņā
ar Sestās Direktīvas 10. panta 2. punktu šis brīdis atbilst preču piegādes brīdim. Tādējādi preču pirkuma gadījumā atskaitījuma
tiesības rodas šo preču piegādes brīdī. Minētās Direktīvas 17. panta 2. punkts paredz, ka nodokļa maksātājam ir tiesības atskaitīt
PVN, kas samaksāts par precēm, kuras viņam jau piegādājis cits nodokļa maksātājs, ja šīs preces tiek izmantotas viņa veiktiem
darījumiem, kas ir apliekami ar nodokli.
32     No minēto 2. un 17. panta noteikumiem izriet, ka tikai tādai personai, kura ir nodokļa maksātājs un kura preces iegūšanas
brīdī rīkojas kā nodokļa maksātājs, ir atskaitījuma tiesības attiecībā uz šīm precēm un tā var atskaitīt par šīm precēm maksājamo
vai samaksāto PVN, ja šīs preces tiek izmantotas šīs personas veiktiem darījumiem, kas ir apliekami ar nodokli (attiecībā
uz Sestās Direktīvas 17. pantu skat. 1991. gada 11. jūlija spriedumu lietā C‑97/90,
Lennartz
,
Recueil
, I‑3795. lpp., 8. punkts).
33     Savukārt persona, kura nav nodokļa maksātāja, nav tiesīga atskaitīt preces pirkšanas brīdī samaksāto PVN. Šīs personas darbība
– preču piegāde vai pakalpojumu sniegšana – neietilpst Sestās Direktīvas 2. pantā paredzēto noteikumu par PVN piemērošanas
jomā.
34     Jānorāda, ka saskaņā ar minētās direktīvas 4. panta 5. punktu publisko tiesību subjekti netiek uzskatīti par nodokļa maksātājiem
attiecībā uz darbībām vai darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes.
35     No tā izriet, ka tad, ja šie subjekti, to skaitā arī
WZV,
ražošanas līdzekļu pirkuma brīdī rīkojas kā valsts iestāde, tiem principā nav nekādu atskaitījuma tiesību attiecībā uz šiem
līdzekļiem.
36     Tomēr ir jānoskaidro, vai izmaiņas, kas radušās minētajam subjektam attiecībā uz tā pienākumu maksāt PVN, var ietekmēt atskaitījuma
tiesības. Tādējādi ir jāaplūko jautājums, vai tas, ka subjekts vēlāk kļūst par nodokļa maksātāju attiecībā uz dažiem darījumiem,
ko tas veicis, iegādājoties preces kā persona, kas nav nodokļa maksātāja, dod šim subjektam tiesības atskaitīt PVN, ko tas
samaksājis par šīm precēm, un to koriģēt, pamatojoties uz Sestās Direktīvas 20. pantu.
37     Lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam
Lennartz,
strīds bija par gadījumu, kad privātpersona, PVN maksātāja, kura bija iegādājusies un izmantojusi transportlīdzekli personīgiem
nolūkiem un kura, vēlāk izmantojot šo preci arī darbam, vēlējās atskaitīt par [transportlīdzekļa] pirkumu samaksāto PVN.
38     Pēc atgādinājuma, ka Sestās Direktīvas 17. pants nosaka brīdi, kad rodas atskaitījuma tiesības, no kā izriet, ka tikai no
statusa, kādā attiecīgā fiziskā persona ir rīkojusies preces pirkuma brīdī, ir atkarīgs, vai ir spēkā atskaitījuma tiesības,
Tiesa norādīja, ka šīs pašas direktīvas 20. pants ar nosaukumu “Atskaitījumu koriģēšana” tieši pretēji neietver nekādus noteikumus
par atskaitījuma tiesību rašanos. Tiesa nosprieda, ka šis noteikums aprobežojas ar mehānisma ieviešanu sākotnējā atskaitījuma
koriģēšanas aprēķināšanai un tas nevar nedz radīt atskaitījuma tiesības, nedz pārveidot nodokļa maksātāja samaksāto nodokli
par tā ar nodokli neapliktajiem darījumiem minētā 17. panta nozīmē (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Lennartz
, 11. un 12. punkts).
39     Šis pamatojums ir jāpiemēro publisko tiesību subjektam, kurš rīkojas kā valsts iestāde ražošanas līdzekļu pirkuma brīdī. Faktiski
šim subjektam, kurš vēl nav rīkojies kā nodokļa maksātājs, tāpat kā privātpersonai, kura rīkojas savā personīgā nolūkā, nav
nekādu PVN, ko tas samaksājis par šiem [ražošanas] līdzekļiem, atskaitījuma tiesību.
40     Apstāklis, ka vēlāk minētais subjekts ir rīkojies kā nodokļa maksātājs, pamatojoties uz Sestās Direktīvas 20. pantu, nevar
padarīt nodokli, kuru šis subjekts kā valsts iestāde ir samaksājis par veiktajiem darījumiem, kas tādējādi nav apliekami ar
nodokli, par atmaksājamu šīs direktīvas 17. panta nozīmē.
41     Pretēji
WZV
izvirzītajam argumentam šādu subjektu nevar pielīdzināt tādam nodokļa maksātājam, kurš veic atsevišķas ar nodokli apliekamas
un citas no nodokļa atbrīvotas darbības. Kā minēts iepriekš, nodokļa maksātāja statuss ir noteicošais, un tas kļūst vēl svarīgāks
brīdī, kad minētais subjekts iegādājas attiecīgo preci.
42     Turklāt
WZV
apgalvo, ka neiespējamība atskaitīt iepriekš samaksāto PVN ir radījusi būtisku konkurences izkropļojumu, kas, pēc
WZV
uzskatiem, pamato Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētā izņēmuma piemērošanu, saskaņā ar kuru publisko
tiesību subjekti ir jāuzskata par nodokļa maksātājiem. Lai pierādītu, ka pastāv konkurences izkropļojums,
WZV
salīdzina uzņēmēja stāvokli ar publisko tiesību subjekta stāvokli un apgalvo, ka līdzīgos apstākļos uzņēmējs varētu atskaitīt
iepriekš samaksāto PVN no vēlāk iekasētā PVN.
43     Šis arguments ir noraidāms. Iespējamais konkurences izkropļojums tādos apstākļos, kādi ir pamata lietā, drīzāk rodas no tā,
ka publisko tiesību subjekts izmanto tiesības izvēlēties attiecīgā nekustamā īpašuma pārdošanas un īres aplikšanu ar nodokli,
nevis, ka tiek piemērots režīms, saskaņā ar kuru publisko tiesību subjekti netiek uzskatīti par nodokļa maksātājiem attiecībā
uz darījumiem, kuros tie iesaistās kā valsts iestādes. Kā ģenerāladvokāts norāda secinājumu 38. punktā, apstāklis, ka pats
šis režīms zināmā mērā var apdraudēt neitralitātes un vienlīdzīgas attieksmes principa piemērošanu, izskaidro izņēmumu no
PVN sistēmas pastāvēšanu.
44     Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka publisko tiesību subjekts, kurš iegādājas ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde
Sestās Direktīvas 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un tātad kā persona, kura nav nodokļa maksātāja, un kurš vēlāk pārdod
šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atskaitītu pērkot minētos līdzekļus samaksāto PVN, nevar izmantot
ar minētās direktīvas 20. pantu pamatotās koriģēšanas tiesības.

Par otro jautājumu
45     Šis jautājums ir uzdots netieši gadījumam, ja tāds publisko tiesību subjekts kā
WZV
ražošanas līdzekļu pirkuma laikā tiek uzskatīts par tādu, kurš veic tiklab saimnieciskās darbības Sestās Direktīvas 4. panta
1. punkta nozīmē, kā arī darbības, kuras ir minētas šī paša panta 5. punkta pirmajā daļā. Ņemot vērā apsvērumus, kuri ir izklāstīti
atbildē uz pirmo jautājumu, no kuriem izriet, ka šāds subjekts nerīkojas kā nodokļa maksātājs pirkuma veikšanas brīdī, uz
otro jautājumu nav jāatbild.

Par tiesāšanās izdevumiem
46     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata prāvā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:
publisko tiesību subjekts, kurš iegādājas ražošanas līdzekļus kā valsts iestāde Padomes 1977. gada 17. maija Sestās direktīvas
77/388/EEK par to, kā saskaņojami dalībvalstu tiesību akti par apgrozījuma nodokļiem – Kopēja pievienotās vērtības nodokļu
sistēma: vienota aprēķinu bāze, 4. panta 5. punkta pirmās daļas nozīmē un līdz ar to kā persona, kura nav nodokļa maksātāja,
un kurš vēlāk pārdod šos līdzekļus kā nodokļa maksātājs, veicot šo pārdošanu, lai atskaitītu pērkot minētos līdzekļus samaksāto
PVN, nevar izmantot ar minētās direktīvas 20. pantu pamatotās koriģēšanas tiesības.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.