CELEX: 62006CJ0182
EKL 39. pants
Nerezidentu ienākuma nodoklis
Nodokļa likmes aprēķināšana
Nekustamais īpašums, kas atrodas citā dalībvalstī
Negatīvu īres ienākumu neņemšana vērā

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt EKL 39. pantu.
2       Šis lūgums ir iesniegts sakarā ar tiesvedību starp Luksemburgas Lielhercogisti un Lākebrinku un Petersu‑Lākebrinku (turpmāk
tekstā kopā – “laulātie Lākebrinki”) saistībā ar ienākuma nodokli par 2002. gadu, ar ko viņi tika aplikti Luksemburgā.

Atbilstošās tiesību normas, pamata prāva un prejudiciālais jautājums
3       Laulātie Lākebrinki [
Lakebrink
], kas ir Vācijas pilsoņi un rezidenti, abi strādā algotu darbu vienīgi Luksemburgā. Viņi lūdza, lai par 2002. gadu šajā dalībvalstī
viņus kopīgi apliek ar nodokli, pamatojoties uz grozītā 1967. gada 4. decembra Likuma par ienākuma nodokli (turpmāk tekstā
– “LIN”) 157.b pantu.
4       Savā Luksemburgas nodokļu administrācijai adresētajā nodokļu deklarācijā laulātie Lākebrinki norādīja negatīvus īres ienākumus
EUR 26 080 apmērā, kas attiecās uz diviem nekustamajiem īpašumiem, kuri viņiem pieder Vācijā un kuros viņi paši nedzīvo. Viņi
lūdza, lai šie īres zaudējumi tiek ņemti vērā, nosakot nodokļa likmi, kāda tiek piemērota rezidentiem.
5       Minētie negatīvie īres ienākumi bija pienācīgi konstatēti
Finanzamt Trier
[Trīres Finanšu pārvaldes] (Vācija) 2003. gada 30. jūlija paziņojumā par aplikšanu ar nodokli par 2002. gadu. No šī paziņojuma
par aplikšanu ar nodokli izriet, ka laulātie Lākebrinki nebija guvuši Vācijā ar nodokli apliekamus ienākumus. Tādējādi viņi
tur nemaksāja nodokļus.
6       Pēc viņu lūguma laulātie Lākebrinki tika kopīgi aplikti ar nodokli Luksemburgā. Atbilstoši LIN 157.b pantam tika aprēķināta
nodokļa likme, kas viņiem būtu piemērojama tad, ja viņi būtu šīs dalībvalsts rezidenti. Tomēr, nosakot šo likmi, nebija tikuši
ņemti vērā negatīvie īres ienākumi no viņu nekustamajiem īpašumiem Vācijā.
7       LIN 157.b pantā ir noteikts, ka, atkāpjoties no rezidentiem nodokļu maksātājiem piemērojamās aplikšanas ar nodokli sistēmas,
kurā visiem ienākumiem, kurus ar nodokli ir tiesīgas aplikt citas valstis, aprēķinot aplikšanas ar nodokli likmi, tiek piemērots
progresivitātes likums, nodokļu maksātājiem nerezidentiem piemērojamā aplikšanas ar nodokli sistēma paredz, ka atbilstoši
LIN 134. pantam papildus Luksemburgā gūtajiem ienākumiem progresivitātes klauzula tiek piemērota tikai šo nodokļu maksātāju
no darba ārvalstīs gūtajiem ienākumiem.
8       Atbilstoši 1958. gada 23. augustā starp Luksemburgas Lielhercogisti un Vācijas Federatīvo Republiku noslēgtās Konvencijas
par nodokļu dubultās uzlikšanas novēršanu un noteikumu paredzēšanu par savstarpējo administratīvo un tiesisko palīdzību ienākuma
un īpašuma nodokļu jomā, kā arī uzņēmējdarbības un nekustamā īpašuma nodokļu jomā 4. pantam ienākumi no nekustamo īpašumu
īres ir apliekami ar nodokli tajā valstī, kurā nekustamie īpašumi atrodas, šajā gadījumā Vācijas Federatīvajā Republikā.
9       Laulātie Lākebrinki iesniedza sūdzību par Luksemburgas nodokļu administrācijas sastādīto paziņojumu par aplikšanu ar nodokli.
Uz šo sūdzību netika saņemta atbilde. Viņu prasību labot šo paziņojumu Luksemburgas
Tribunal administratif
[Pirmās instances administratīvā tiesa] atzina par pamatotu.
10     Luksemburgas Lielhercogiste par šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Cour administrative
[Administratīvajā tiesā]. Šī tiesa it īpaši šaubās, vai LIN 157.b panta piemērošana, ciktāl tas ietver atteikumu ņemt vērā
negatīvos ienākumus no laulāto Lākebrinku nekustamajiem īpašumiem Vācijā, nosakot nodokļa likmi, kas piemērojama viņu ienākumiem,
kas gūti Luksemburgā, nav ar EKL 39. pantu aizliegta netieša diskriminācija.
11     Šādos apstākļos
Cour administrative
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai EKL 39. pants ir jāinterpretē tādā veidā, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kāds Luksemburgā ir noteikts
ar LIN 157.b pantu, saskaņā ar kuru Kopienu pilsonis, kas nav Luksemburgas rezidents un kas Luksemburgā gūst ienākumus, strādājot
[algotu] darbu, – ja šie ienākumi veido viņa ar nodokli apliekamo ienākumu galveno daļu – saistībā ar tās nodokļa likmes apmēra
aprēķināšanu, kas piemērojama viņa Luksemburgā gūtajiem ienākumiem, nevar atsaukties uz saviem negatīvajiem īres ienākumiem
no nekustamajiem īpašumiem, kuros viņš pats nedzīvo un kuri atrodas citā dalībvalstī – šajā gadījumā Vācijā?”

Par prejudiciālo jautājumu
12     Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai EKL 39. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka tas nepieļauj tādu valsts
tiesisko regulējumu kā pamata prāvā, saskaņā ar kuru Kopienu pilsonis, kurš nav tās dalībvalsts rezidents, kurā viņš gūst
galveno daļu no saviem ar nodokli apliekamajiem ienākumiem, saistībā ar šiem ienākumiem piemērojamās nodokļa likmes aprēķināšanu
nevar atsaukties uz saviem negatīvajiem īres ienākumiem no nekustamajiem īpašumiem, kuros viņš pats nedzīvo un kuri atrodas
citā dalībvalstī, kamēr pirmās valsts rezidents uz šādiem negatīviem īres ienākumiem var atsaukties.
13     Ar pamata lietā apskatītajiem tiesību aktiem tiek iedibināta atšķirīga nodokļu sistēma atkarībā no tā, vai darba ņēmējs, kurš
Luksemburgā gūst galveno daļu no saviem ar nodokli apliekamiem ienākumiem, ir vai nav tās rezidents.
14     Šajā sakarā vispirms jāatgādina, ka, kaut arī tiešie nodokļi kā tādi neietilpst Eiropas Kopienu kompetencē, tomēr dalībvalstīm
ir jāīsteno sava kompetence, ievērojot Kopienu tiesības (skat. it īpaši 1995. gada 14. februāra spriedumu lietā C‑279/93
Schumacker
,
Recueil
, I‑225. lpp., 21. punkts, un 2006. gada 3. oktobra spriedumu lietā C‑290/04
FKP Scorpio Konzertproduktionen
, Krājums, I‑9461. lpp., 30. punkts).
15     Turpinājumā jāatgādina, ka jebkurš Kopienu pilsonis neatkarīgi no viņa dzīvesvietas un pilsonības, kurš veic profesionālu
darbību citā dalībvalstī, kas nav viņa dzīvesvietas dalībvalsts, ietilpst EKL 39. panta piemērošanas jomā (skat. 2006. gada
21. februāra spriedumu lietā C‑152/03
Ritter‑Coulais
, Krājums, I‑1711. lpp., 31. punkts).
16     No tā izriet, ka laulāto Lākebrinku, kuri strādā citā dalībvalstī, kas nav viņu dzīvesvietas dalībvalsts, situācija ietilpst
EKL 39. panta piemērošanas jomā.
17     Visbeidzot, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka visu EK līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir Kopienu
pilsoņiem atvieglot jebkāda veida profesionālo darbību veikšanu Kopienas teritorijā un ka tie nepieļauj pasākumus, kas var
būt nelabvēlīgi šiem pilsoņiem, ja tie vēlas veikt saimniecisku darbību citas dalībvalsts teritorijā (skat. 2000. gada 15. jūnija
spriedumu lietā C‑302/98
Sehrer
,
Recueil
, I‑4585. lpp., 32. punkts, kā arī 2003. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑209/01
Schilling
un
Fleck‑Schilling
,
Recueil
, I‑13389. lpp., 24. punkts).
18     Laulātajiem Lākebrinkiem, kuri, dzīvodami Vācijā, strādāja Luksemburgā, atšķirībā no personām, kuras strādāja un dzīvoja Luksemburgā,
atbilstoši Luksemburgas tiesību aktiem nebija tiesību pieprasīt, lai, aprēķinot viņu Luksemburgā gūtajiem ienākumiem piemērojamo
nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā to īres ienākumu zaudējumi, kas saistīti ar viņu nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas Vācijā.
19     Tādējādi pamata prāvā apskatītajā tiesiskajā regulējumā noteiktā attieksme pret tādiem darba ņēmējiem nerezidentiem ka laulātie
Lākebrinki ir mazāk labvēlīga nekā attieksme pret darba ņēmējiem rezidentiem.
20     Savukārt Luksemburgas un Nīderlandes valdības apgalvo, ka, tā kā šis tiesiskais regulējums neņem vērā nekādus ārvalstīs gūtus
ienākumus, ne negatīvus, ne pozitīvus, kas nav gūti no profesionālas darbības, ar to nodokļu maksātājiem nerezidentiem tiek
radīta nodokļu sistēma, kas tiem kopumā ir izdevīgāka salīdzinājumā ar nodokļu maksātājiem rezidentiem piemērojamo sistēmu.
21     Šāds minētā tiesiskā regulējuma ietekmes kopnovērtējums nevar tikt pieņemts, jo tas būtu līdzvērtīgs EKL 39. pantā noteiktā
aizlieguma jēgas atņemšanai.
22     Lai gan tāds tiesiskais regulējums kā pamata prāvā var piešķirt nodokļu priekšrocības nodokļu maksātājiem nerezidentiem, kas
atsaucas uz pozitīvajiem vai vismaz pārsvarā pozitīvajiem ārvalstīs gūtajiem ienākumiem, kas nav ienākumi no profesionālas
darbības, tas ir citādi attiecībā uz tādiem nodokļu maksātājiem nerezidentiem kā laulātie Lākebrinki, kuriem ir tikai negatīvi
ārvalstīs gūtie ienākumi, kas nav ienākumi no profesionālas darbības.
23     Kā ģenerāladvokāts to atzīmē savu secinājumu 29. punktā, apstākli, ka tādā situācijā kā pamata prāvā attiecīgais tiesiskais
regulējums ir nelabvēlīgs nerezidentiem, nevar kompensēt tas, ka citās situācijās šis pats tiesiskais regulējums pret nerezidentiem
neveido citādu attieksmi kā pret rezidentiem.
24     Šajā kontekstā jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru pamatbrīvībai pretrunā esošu nelabvēlīgu attieksmi nodokļu jomā
nevar pamatot ar citu nodokļu priekšrocību pastāvēšanu, pat ja tādas pastāvētu (skat. 2002. gada 12. decembra spriedumu lietā
C‑385/00
de Groot
,
Recueil
, I‑11819. lpp., 97. punkts un tajā minētā judikatūra).
25     Turklāt jāatzīmē, ka, ja viņiem nav dzīvesvietas valstī ar nodokli apliekamu ienākumu, tādiem darba ņēmējiem kā laulātie Lākebrinki
nav iespējas pieprasīt ņemt vērā to īres ienākumu zaudējumus, kas saistīti ar viņu nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas šajā
valstī, un tādējādi viņiem ir liegta jebkura iespēja atsaukties uz viņu negatīvajiem īres ienākumiem, nosakot visiem viņu
ienākumiem piemērojamo nodokļa likmi.
26     Šādos apstākļos jāpārliecinās par to, vai tādu darba ņēmēju, kas nav Luksemburgas rezidenti, kā laulātie Lākebrinki, nelabvēlīgā
situācija nodokļu jomā var veidot ar EKL 39. pantu aizliegtu netiešu diskrimināciju pilsonības dēļ.
27     Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai diskriminācija pastāv tikai tad, ja atšķirīgas normas piemēro salīdzināmās situācijās
vai ja piemēro vienu un to pašu normu atšķirīgās situācijās (iepriekš minētais spriedums lietā
Schumacker
, 30. punkts; 1999. gada 29. aprīļa spriedums lietā C‑311/97
Royal Bank of Scotland
,
Recueil
, I‑2651. lpp., 26. punkts, un 2007. gada 22. marta spriedums lietā C‑383/05
Talotta
, Krājums, I‑2555. lpp., 18. punkts).
28     Tiešo nodokļu jomā rezidentu un nerezidentu situācijas parasti nav salīdzināmas (iepriekš minētais spriedums lietā
Schumacker
, 31. punkts).
29     Tādējādi apstāklis, ka dalībvalsts nepiešķir nodokļu maksātājam nerezidentam dažas nodokļu priekšrocības, ko tā piešķir nodokļu
maksātājam rezidentam, pamatā nav diskriminējošs, jo šīs abas nodokļu maksātāju kategorijas nav salīdzināmas.
30     Atbilstoši iedibinātajai judikatūrai tas tomēr ir citādi gadījumā, kad nerezidentam valstī, kurā viņš dzīvo, nav nekādu ievērojamu
ienākumu, un galvenā daļa viņa ar nodokli apliekamo ienākumu būtībā gūta no darbības, ko viņš veic valstī, kurā viņš strādā,
tā ka valsts, kurā viņš dzīvo, nevar viņam nodrošināt priekšrocības, ievērojot viņa personisko situāciju un ģimenes stāvokli
(skat. it īpaši iepriekš minēto spriedumu lietā
Schumacker
, 36. punkts).
31     Atbilstoši šai pašai judikatūrai attiecībā uz tādu nerezidentu gadījumu, kas citā dalībvalstī, nevis tajā, kurā viņš dzīvo,
gūst galveno daļu no saviem ienākumiem un gandrīz visus no saviem ģimenes ienākumiem, diskriminācija pastāv tajā apstāklī,
ka netiek ņemta vērā viņa personiskā situācija un ģimenes stāvoklis ne valstī, kurā viņš dzīvo, ne arī valstī, kurā viņš strādā
(iepriekš minētais spriedums lietā
Schumacker
, 38. punkts).
32     Šī judikatūra ir piemērojama tādai situācijai, kāda ir pamata prāvā.
33     Pirmkārt, šī sprieduma 31. punktā minētā diskriminācija
a fortiori
skar tādus darba ņēmējus nerezidentus kā laulātie Lākebrinki, kuri, kā uzsvērts šī sprieduma 25. punktā, viņu dzīvesvietas
valstī negūst nekādus ienākumus un visus savus ģimenes ienākumus gūst no darbības, kas tiek veikta darba vietas valstī.
34     Otrkārt, iemesls, uz ko balstīta Tiesas konstatētā diskriminācija iepriekš minētajā spriedumā lietā
Schumacker
, kas ir atgādināts šā sprieduma 31. punktā, attiecas, kā ģenerāladvokāts to atzīmēja savu secinājumu 36. punktā, uz visām
nodokļu priekšrocībām, kas saistītas ar nerezidenta spēju maksāt nodokli un kuras netiek ņemtas vērā ne dzīvesvietas, ne darba
vietas valstī (skat. arī ģenerāladvokāta Ležē [
Léger
] secinājumus lietā, kurā pasludināts iepriekš minētais spriedums
Ritter‑Coulais
, 97.–99. punkts), kamēr spēja maksāt nodokli var tikt uzskatīta par daļu no nerezidenta personiskās situācijas iepriekš minētā
sprieduma lietā
Schumacker
izpratnē.
35     Tādējādi dalībvalsts nodokļu administrācijas atteikums ņemt vērā negatīvos īres ienākumus no nodokļu maksātājam piederošā
nekustamā īpašuma ārvalstīs ir ar EKL 39. pantu aizliegta diskriminācija.
36     Ņemot vērā šos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu jāatbild, ka EKL 39. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts
tiesisko regulējumu, kas neļauj Kopienu pilsonim, kurš nav tās dalībvalsts rezidents, kurā tas gūst viņa ar nodokli apliekamo
ienākumu galveno daļu, pieprasīt, lai, aprēķinot šiem ienākumiem piemērojamo nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā negatīvie īres
ienākumi no nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas citā dalībvalstī un kuros viņš pats nedzīvo, kamēr pirmās valsts rezidents
var pieprasīt, lai šie negatīvie īres ienākumi tiktu ņemti vērā.

Par tiesāšanās izdevumiem
37     Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
EKL 39. pants jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu valsts tiesisko regulējumu, kas neļauj Kopienu pilsonim, kurš nav
tās dalībvalsts rezidents, kurā tas gūst viņa ar nodokli apliekamo ienākumu galveno daļu, pieprasīt, lai, aprēķinot šiem ienākumiem
piemērojamo nodokļa likmi, tiktu ņemti vērā negatīvie īres ienākumi no nekustamajiem īpašumiem, kuri atrodas citā dalībvalstī
un kuros viņš pats nedzīvo, kamēr pirmās valsts rezidents var pieprasīt, lai šie negatīvie īres ienākumi tiktu ņemti vērā.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – franču.