CELEX: 62003TJ0333
Mimosmluvní odpovědnost Společenství
Program TACIS
Služby poskytnuté subdodavatelsky
Odmítnutí platby
Bezdůvodné obohacení
Jednatelství bez příkazu
Vydání bezdůvodného obohacení
Legitimní očekávání
Povinnost řádné péče

Právní rámec
Článek 28 odst. 2 finančního nařízení ze dne 21. prosince 1977 o souhrnném rozpočtu Evropských společenství (Úř. věst. L 356,
s. 1, dále jen „finanční nařízení“), ve znění platném ke dni 4. dubna 2000, stanoví:
„Veškeré pohledávky identifikované jako jisté, o stanovené pevné částce a splatné musí být předmětem zjištění pohledávky a inkasního
příkazu ze strany příslušné schvalující osoby [...]“
(neoficiální překlad)


Skutkový základ sporu
Začátkem roku 1994 byla v rámci programu Společenství technické pomoci Společenství nezávislých států (TACIS) uzavřena mezi
Komisí zastoupenou zástupcem generálního ředitele generálního ředitelství (GŘ) „Vnější hospodářské vztahy“ a Helmico SA zastoupenou
svým pověřeným členem představenstva smlouva označená jako MO.94.01/01.01/B002. Tato smlouva (dále jen „moldavská smlouva“)
se nazývala „Pomoc při založení soukromého sdružení zemědělců“ a byla podepsána v rámci projektu označeného jako TACIS/FD MOL 9401
(dále jen „moldavský projekt“).
V dubnu 1996 uzavřela Helmico se žalobkyní smlouvu, na základě které se žalobkyně zavázala poskytnout subdodavatelsky některé
ze služeb stanovených moldavskou smlouvou.
Dne 27. září 1996 byla uzavřena mezi Komisí zastoupenou zástupcem generálního ředitele GŘ „Vnější politické vztahy“ a Helmico
zastoupenou svým pověřeným členem představenstva smlouva TACIS označená jako RU 96-5276-00. Podle této smlouvy (dále jen „ruská
smlouva“) se Helmico zavázala poskytnout služby v Rusku v rámci projektu nazvaného „Federální systém certifikace a testování
osiv“ a označeného číslem FD RUS 9502 (dále jen „ruský projekt“).
V prosinci 1996 uzavřela Helmico se žalobkyní subdodavatelskou smlouvu pro ruský projekt, totožnou ve velké míře se smlouvou,
která byla uzavřena v dubnu 1996 s ohledem na moldavský projekt.
Ke konci roku 1997 byla žalobkyně znepokojena kvůli opožděním plateb od Helmico, která to omlouvala tím, že tato opoždění
jsou přičitatelná Komisi. Žalobkyně kontaktovala služby Komise a zjistila, že Komise zaplatila Helmico k tomuto datu všechny
faktury. Podrobnější zkoumání umožnila žalobkyni zjistit, že ji Helmico informovala pozdě nebo nesprávně o platbách, které
obdržela od Komise. Je zejména zjevné, že Helmico čekala nejméně devět měsíců, aby informovala žalobkyni o obdržení peněžních
prostředků poukázaných Komisí, přičemž tvrdila, že od Komise neobdržela všechny dlužné platby, i když jí bylo plně zaplaceno,
a že proplácení stále probíhá, i když platby již byly Komisí uskutečněny, a předala žalobkyni kopie faktur zaslaných Komisi,
jejichž částky neodpovídaly částkám, které žalobkyně fakturovala Helmico.
Dne 2. října 1998 se konalo setkání mezi členem představenstva Masdar a zástupci Komise.
Dne 5. října 1998 zaslaly služby Komise faxem dopis společnosti Helmico. V tomto dopise vyjádřila Komise znepokojení nad skutečností,
že neshody v názorech členů konsorcia Helmico hrozí zmařit dokončení ruského projektu, a zdůraznila, že přikládá značnou důležitost
dodržování ustanovení ruské smlouvy a zdárnému dokončení ruského projektu. Žádala po Helmico ujištění ve formě prohlášení
podepsaného společně Helmico a žalobkyní a uvádějícího, že se obě shodují na dodržování ustanovení ruské smlouvy a že ruský
projekt bude dokončen ve stanovených lhůtách. Dopis upřesnil, že při neobdržení takového ujištění do pondělí 12. října 1998
zamýšlí Komise použít jiné prostředky, aby zajistila dokončení uvedeného projektu v souladu s ustanoveními ruské smlouvy.
Faxem ze dne 6. října 1998 odpověděla Helmico službám Komise, že neshody v názorech členů konsorcia byly urovnány a že dokončení
ruského projektu není nijak ohroženo. Tato odpověď upřesňovala, že členové konsorcia se domluvili, že veškeré nadcházející
platby, včetně plateb za faktury, jejichž proplácení stále probíhá, co se týče ruského projektu, budou uskutečněny na bankovní
účet určený žalobkyní, a nikoli na bankovní účet Helmico. Uváděla také následující:
„Bylo také dohodnuto, že správa smluv bude převedena k dnešnímu dni na pana S., předsedu představenstva Masdar. Kontaktujte
nás prosím v nejbližší možné době, abyste nám potvrdili, že souhlasíte s těmito změnami.“
Tento dopis byl podepsán panem T. jakožto pověřeným členem představenstva Helmico a obsahoval následující ručně psanou poznámku:
„Souhlasím, pan S., Masdar, 6. října 1998“.
Dopis stejného znění, datovaný téhož dne a spolupodepsaný předsedou představenstva Masdar, byl Komisi zaslán společností Helmico
ohledně částek k zaplacení v rámci moldavské smlouvy.
Dne 7. října 1998 zaslala Helmico Komisi dva další dopisy, podepsané panem T. a spolupodepsané panem S. jménem Masdar. Jejich
obsah byl totožný s obsahem dopisů ze dne 6. října, lišily se pouze tím, že dopis týkající se ruské smlouvy nezmiňoval žádný
bankovní účet, zatímco dopis týkající se moldavské smlouvy uváděl číslo bankovního účtu na jméno Helmico v Aténách pro budoucí
platby.
Dne 8. října 1998 napsala Helmico dva dopisy vedoucím dotčených projektů v útvaru „smlouvy“ Komise, aby je požádala, aby veškeré
následující platby v rámci ruské a moldavské smlouvy uskutečňovali na jiný účet na jméno Helmico v Aténách. Tyto dopisy končily
následujícím prohlášením:
„Tyto pokyny nemohou být zrušeny Helmico bez písemného souhlasu předsedy představenstva Masdar pana S. Byli bychom Vám vděčni,
kdybyste informovali Masdar o průběhu proplácení a datu, ke kterému budou platby uskutečněny.“
Dne 8. října 1988 podepsaly Helmico a žalobkyně ujednání, které zmocňovalo předsedu představenstva Masdar k převodu peněžních
prostředků ze dvou účtů uvedených v dopisech ze 7. a 8. října 1998 zaslaných Komisi.
Dne 10. listopadu 1998 vydala Komise svou zprávu o ukončení projektu týkající se ruského projektu. Z šesti rubrik předložených
k ohodnocení získaly čtyři hodnocení „výborný“, jedna „dobrý“ a jedna „celkově uspokojivý“. Dne 26. února 1999 vydala Komise
zprávu o ukončení projektu týkající se moldavského projektu, ve které dvě z rubrik předložených k ohodnocení získaly ohodnocení
„dobrý“ a ostatní čtyři „celkově uspokojivý“.
V únoru 1999 úředníci Komise provedli audit moldavského a ruského projektu. Audit ruského projektu byl ukončen v dubnu 1999.
Audit moldavského projektu nebyl v červenci 1999 ještě ukončen.
Dne 29. července 1999 zaslaly služby Komise žalobkyni dopis, ve kterém uvedly, že Komise, jež byla informována o finančních
nesrovnalostech mezi Helmico a žalobkyní během provádění ruské a moldavské smlouvy, pozastavila všechny dosud neuskutečněné
platby a zadala úplný audit za účelem zjištění, zda nebyly peněžní prostředky Společenství v rámci provádění ruské a moldavské
smlouvy neoprávněně použity. Komise, vědoma si finančních problémů žalobkyně, jí oznámila, že jí poukáže v rámci ruského projektu
zálohu ve výši 200 000 eur na účet Helmico uvedený v pokynech zaslaných touto společností dne 8. října 1998.
Částka 200 000 eur byla poukázána v srpnu 1999 na tento účet a poté byla převedena na účet žalobkyně.
V období od prosince 1999 do března 2000 napsal předseda představenstva společnosti Masdar několika úředníkům Komise, jakož
i členu Komise odpovídajícímu za vnější vztahy panu Pattenovi. Mezi různými vznesenými otázkami byla otázka týkající se platby
za služby poskytnuté Masdar.
Dne 22. března 2000 napsal generální ředitel společné služby pro vnější vztahy Komise předsedovi představenstva společnosti
Masdar, aby ho informoval o následujícím:
„Na základě intenzivních konzultací (při kterých bylo zmíněno více možností, včetně možnosti konečného vypořádání těchto dvou
smluv prostřednictvím dodatečných plateb ve prospěch Masdar, vypočtených na základě provedených prací a Vámi vynaložených
výdajů) se služby Komise nakonec rozhodly přistoupit k vymáhání peněžních prostředků poukázaných předtím smluvní straně Helmico.
Z právního hlediska se zdá, že každá platba uskutečněná přímo Masdar (i prostřednictvím bankovního účtu Helmico, ke kterému
máte zmocnění) by byla v případě insolvence Helmico považována ze strany členů představenstva nebo věřitelů Helmico za poškozování
věřitele; mimoto není jisté, že by si společnost Masdar v případě sporu mezi Helmico a Masdar mohla peněžní prostředky poukázané
Evropskou komisí v konečném důsledku ponechat, jak by si přála Komise“.
Dne 23. března 2000 napsala Komise Helmico, aby jí sdělila svoje odmítnutí zaplatit pozastavené faktury a požádala ji, aby
vrátila celkovou částku ve výši 2 091 168,07 eur. Komise podnikla tento krok poté, co zjistila, že Helmico jednala podvodně
při provádění moldavské i ruské smlouvy.
Dne 31. března 2000 podala žalobkyně žalobu proti Helmico k High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Division,
na základě které požadovala platbu za služby poskytnuté subdodavatelsky v rámci provádění moldavské a ruské smlouvy v celkové
výši 453 000 eur.
Dne 4. dubna 2000 vydala Komise dva úřední inkasní příkazy vystavené na Helmico podle čl. 28 odst. 2 finančního nařízení.
Obsah těchto dokumentů byl sdělen advokátům žalobkyně dne 1. února 2002 (viz bod 36 níže).
Dne 15. června 2000 zaslal předseda představenstva Masdar fax členu Komise odpovědnému za vnější vztahy, ve kterém prohlásil:
„Před 18 měsíci jsme upozornili Evropskou komisi na problémy, které máme s našimi partnery Helmico ohledně dvou níže uvedených
projektů. Dostalo se nám ujištění, že pokud budeme v projektech pokračovat, Evropská komise zajistí, abychom byli za své služby
odměněni. Pokračovali jsme ve financování a provádění obou projektů Vaším jménem za cenu značných nákladů navzdory skutečnosti,
že jsme si již uvědomovali, že Helmico Masdar podvedla a že tyto peněžní prostředky budou pravděpodobně nevymahatelné.“
Odpověď člena Komise dopisem ze dne 25. července 2000 potvrzuje postoj Komise vyjádřený v dopise ze dne 22. března 2000.
Dne 5. února 2001 zaslal předseda představenstva Masdar znovu členu Komise odpovědnému za vnější vztahy fax, uplatňuje argumenty,
podle kterých je jednak žalobkyně stranou ruské smlouvy a moldavské smlouvy uzavřených s Komisí, a jednak, že během setkání
dne 2. října 1998 byla ujištěna, že jí bude zaplaceno, pokud bude pokračovat v ruském a moldavském projektu.
V dubnu 2001 kontaktovala žalobkyně Komisi, aby prověřila možnost, zda jí může být Komisí přímo zaplaceno za provedené práce
fakturované společnosti Helmico.
Dopisem ze dne 8. května 2001 člen Komise odpovědný za vnější vztahy znovu zopakoval postoj Komise, podle kterého žalobkyně
není stranou ruské a moldavské smlouvy.
Dne 21. května 2001 se konalo setkání advokátů žalobkyně a služeb Komise, aby se prověřila možnost zaplatit za poskytnuté
služby přímo žalobkyni.
Dne 1. srpna 2001 znovu zopakovali advokáti žalobkyně požadavek na obdržení platby od Komise v rámci smírného urovnání. Žalobkyně
požadovala platbu ve výši 448 947,78 eur nebo podpůrně ve výši 249 314 eur. První částka odpovídá celkové částce fakturované
společností Helmico Komisi, která zůstala nezaplacená, zatímco druhá částka odpovídá částce prací provedených po zjištěném
podvodu.
Dne 28. srpna 2001 se konalo setkání advokátů žalobkyně a služeb Komise, aby se prověřila možnost zaplatit za poskytnuté služby
přímo žalobkyni.
Dne 10. října 2001 předložili advokáti žalobkyně službám Komise kopii zprávy vyhotovené v roce 1998. Tento dokument měl pomoci
službám Komise vypátrat členy představenstva Helmico.
Dne 16. října 2001 služby Komise odpověděly, že informace zaslaly příslušným službám GŘ „Rozpočet“, Evropskému úřadu pro boj
proti podvodům a oddělení financí a smluv, které se zabývá programy TACIS, a že služby Komise přijmou veškerá opatření nezbytná
pro pátrání po členech představenstva Helmico.
Dne 16. října 2001 napsali advokáti žalobkyně Komisi, že mezi službami Komise a žalobkyní existovala tichá dohoda, podle které
Komise měla od 8. října 1998 platit žalobkyni pod podmínkou, že žalobkyně bude jednat tak, aby byl ruský a moldavský projekt
dokončen. Základními argumenty dovolávanými v tomto dopise se snažili prokázat, že Komise připustila, že se žalobkyně stala
hlavní stranou ruské smlouvy od roku 1998. Tento dopis končil následujícím prohlášením:
„Byl bych Vám vděčen, kdybyste mi oznámil, zda služby Komise přijímají argument uvedený v tomto dopise, a případně zda jsou
připraveny poukázat Masdar Ltd zálohu ve výši 279 711,85 eur v očekávání ukončení vymáhacího řízení zahájeného proti Helmico.“
Argumenty předložené advokáty žalobkyně byly službami Komise zamítnuty v dopise ze dne 13. listopadu 2001. Tento dopis končil
následujícím prohlášením:
„Komise přistoupí u zástupců Helmico k vymáhání, na základě inkasního příkazu, částek obdržených touto společností. V závislosti
na výsledku tohoto řízení bude možné uvažovat o nových opatřeních ohledně použití vrácených částek.“
Dne 1. února 2002 vysvětlily služby Komise v písemné odpovědi na žádost formulovanou advokáty žalobkyně, že vůči Helmico byly
dne 4. dubna 2000 vydány dva úřední inkasní příkazy, přičemž jeden se týkal moldavské smlouvy na částku 1 236 200,91 eur a druhý
ruské smlouvy na částku 854 967,16, tedy celkem na částku 2 091 168,07 eur.
V dopise ze dne 27. února 2002 zaslaném službám Komise konstatovali advokáti žalobkyně, že částky obou úředních inkasních
příkazů odpovídají přibližně částkám uvedeným na výpisu částek zaplacených Komisí Helmico. Odvodili si z toho, že Komise nepovažovala
za nutné vydat inkasní příkazy na částky fakturované Helmico Komisi, které nebyly Komisí zaplacené.
Dne 11. března 2002 napsaly služby Komise advokátům žalobkyně, aby potvrdily, že oba úřední inkasní příkazy vydané službami
Komise dne 4. dubna 2000 vůči Helmico nezahrnují částky fakturované Helmico Komisi, které nebyly Komisí zaplacené.
Dne 17. prosince 2002 zaslala právní služba Komise advokátům žalobkyně výpis částek fakturovaných Helmico Komisi, jakož i data,
částky plateb a částky neuskutečněných plateb.
Dne 18. února 2003 se konalo setkání advokátů žalobkyně se službami Komise.
Dne 23. dubna 2003 zaslali advokáti žalobkyně službám Komise doporučený dopis, který končil následujícím prohlášením:
„[...] Pokud služby Komise nepošlou nejpozději do 15. května 2003 konkrétní návrh týkající se platby mému klientovi za poskytnuté
služby, bude podána žaloba na náhradu škody proti Komisi k Soudu prvního stupně podle článků 235 ES a 288 ES (dříve články
178 a 215 Smlouvy o ES).“
Faxem s datem 15. května 2003 napsala Komise advokátům žalobkyně, aby jim navrhla setkání k prodiskutování případného smírného
urovnání, podle kterého by Komise zaslala žalobkyni částku 249 314,35 eur za práce provedené po zjištění podvodu Helmico,
pokud by žalobkyně předložila důkazy o dohodě stanovící, že jí bude zaplaceno přímo Komisí, pokud dokončí ruský a moldavský
projekt.
Doporučeným dopisem ze dne 23. června 2003 odpověděli advokáti žalobkyně službám Komise, že odmítají pokračovat v jednáních
na základě navrženém Komisí, popisujíce podrobnosti žádosti žalobkyně, jakož i ustanovení a podmínky, za kterých by souhlasili
s účastí na setkání.
Po tomto doporučeném dopise následoval fax ze dne 3. července 2003, ve kterém advokáti žalobkyně požadovali odpověď Komise
na možnost uspořádat před 15. červencem 2003 setkání za navrhovaných podmínek a sdělovali, že v případě, že se takové setkání
neuskuteční, bude Soudu prvního stupně předložena žaloba.
Dopisem ze dne 22. července 2003 odpověděly služby Komise, že nemohou vyhovět žádosti žalobkyně o platbu.

Řízení
Návrhem došlým kanceláři Soudu dne 30. září 2003 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Písemná část řízení byla ukončena dne 22. dubna 2004.
Soud (pátý senát) rozhodl na základě zprávy soudce zpravodaje zahájit ústní část řízení a v rámci organizačních procesních
opatření stanovených v článku 64 jednacího řádu Soudu vyzval účastnice řízení k předložení určitých dokumentů a k odpovědi
na určité písemné otázky před jednáním. Účastnice řízení vyhověly těmto požadavkům ve stanových lhůtách.
Dne 6. října 2005 se konalo neformální setkání před pátým senátem Soudu na základě organizačních procesních opatření za účelem
nalezení možností smírného urovnání věci.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky Soudu byly vyslechnuty na jednání dne 6. října 2005.
Po skončení jednání dohodnul Soud s účastnicemi řízení lhůtu, která uplyne dne 30. listopadu 2005, za účelem nalezení možností
smírného urovnání věci. Předseda pátého senátu se tedy rozhodl odložit skončení ústní části řízení.
Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 23. listopadu 2005 informovala žalobkyně Soud, že k tomuto datu účastnice řízení dosud
nenalezly smírné řešení.
Stejným dopisem upustila žalobkyně částečně od svých žádostí o náhradu škody, a změnila následkem toho svá návrhová žádání.
Vzdala se zejména žádosti o úplnou nebo částečnou náhradu škody na základě některých částí nepřímé škody v celkové částce
1 402 179,95 liber šterlinků (GBP), bez částky případně přiznané na základě náhrady nemajetkové újmy.
Dopisem došlým kanceláři Soudu dne 29. listopadu 2005 informovala Komise Soud, že nebylo možné dosáhnout mezi účastnicemi
řízení smírného urovnání věci.
Dne 6. ledna 2006 předložila Komise svá vyjádření k částečnému upuštění žalobkyně od jejích návrhových žádání směřujících
k náhradě škody. Zejména uvedla, že zachovává svá hlavní návrhová žádání směřující k zamítnutí žaloby a uložení náhrady nákladů
řízení žalobkyni. Komise podpůrně uplatňovala, že pokud by žalobkyně měla zcela nebo částečně úspěch ve věci, měla by nicméně
nést alespoň třetinu vlastních nákladů řízení.
Předseda pátého senátu uzavřel ústní část řízení dne 16. ledna 2006. Účastnice řízení o tom byly informovány dopisem ze dne
18. ledna 2006.

Návrhová žádání účastnic řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
–        uložil Komisi zaplatit žalobkyni:
–        částku ve výši 448 947,78 eur z titulu hlavního návrhu;
–        úroky z této částky ke dni 31. července 2003 ve výši 98 121,24 GBP, jakož i úroky naběhlé od 1. srpna 2003 do data vyhlášení
rozsudku;
–        následující částky z titulu náhrady nepřímé škody:
–        částku ve výši 34 751,14 GBP z titulu odměn advokátů;
–        částku ve výši 87 000 GBP z titulu škody vyplývající z nutnosti prodat některé ze svých nemovitostí v nevhodném okamžiku;
–        částku, kterou bude Soud považovat za odpovídající z titulu nemajetkové újmy;
–        uložil Komisi náhradu nákladů tohoto řízení.
Komise navrhuje, aby Soud:
–        zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
–        uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení;
–        podpůrně, pokud by žalobkyně zcela nebo částečně měla úspěch ve věci, uložil žalobkyni nést alespoň třetinu vlastních nákladů
řízení.

Právní otázky

Úvodní poznámky Soudu
Úvodem je třeba připomenout, jak to vyplývá z ustálené judikatury, že ke vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství ve smyslu
čl. 288 druhého pododstavce ES za protiprávní jednání jeho orgánů musí být splněn souhrn podmínek, a to protiprávnost jednání
vytýkaného orgánům, existence skutečné škody a příčinná souvislost mezi tvrzeným jednáním a dovolávanou škodou (rozsudek Soudního
dvora ze dne 29. září 1982, Oleifici Mediterranei v. EHS, 26/81, Recueil, s. 3057, bod 16; rozsudky Soudu ze dne 11. července
1996, International Procurement Services v. Komise, T‑175/94, Recueil, s. II‑729, bod 44; ze dne 11. července 1997, Oleifici Italiani v. Komise, T‑267/94, Recueil, s. II‑1239, bod 20).
Jakmile jedna z těchto podmínek není splněna, je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu, aniž by bylo nezbytné přezkoumávat
ostatní podmínky (rozsudek Soudního dvora ze dne 15. září 1994, KYDEP v. Rada a Komise, C‑146/91, Recueil, s. I‑4199, body 19 a 81; rozsudky Soudu ze dne 20. února 2002, Förde-Reederei v. Rada a Komise, T‑170/00, Recueil, s. II‑515, bod 37, a ze dne 19. března 2003, Innova Privat-Akademie v. Komise, T‑273/01, Recueil, s. II‑1093, bod
23).
Pro splnění podmínky protiprávnosti jednání vytýkaného orgánu požaduje judikatura, aby bylo dáno dostatečně závažné porušení
právní normy, jejímž předmětem je přiznat práva jednotlivcům (rozsudek Soudního dvora ze dne 4. července 2000, Bergaderm a Goupil
v. Komise, C‑352/98 P, Recueil, s. I‑5291, bod 42).
Co se týče požadavku, podle kterého musí být porušení dostatečně závažné, je rozhodujícím kritériem umožňujícím považovat
jej za splněný kritérium zjevného a závažného nerespektování dotčeným orgánem Společenství omezení, která jsou stanovena pro
jeho posuzovací pravomoc. Pokud tento orgán disponuje pouze velice zúženým či dokonce neexistujícím prostorem pro uvážení,
může k prokázání existence dostatečně závažného porušení postačovat pouhé porušení práva Společenství (rozsudek Soudního dvora
ze dne 10. prosince 2002, Komise v. Camar a Tico, C‑312/00 P, Recueil, s. I‑11355, bod 54; rozsudek Soudu ze dne 12. července
2001, Comafrica a Dole Fresh Fruit Europe v. Komise, T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 a T‑225/99, Recueil, s. II‑1975,
bod 134).
Je třeba dodat, že čl. 288 druhý pododstavec ES zakládá povinnost Společenství nahradit škody způsobené jeho orgány „v souladu
s obecnými zásadami společnými právním řádům členských států“, aniž by tedy omezoval působnost těchto zásad pouze na režim
mimosmluvní odpovědnosti Společenství za protiprávní jednání uvedených orgánů.
Vnitrostátní právní předpisy o mimosmluvní odpovědnosti přitom jednotlivcům umožňují, i když v nestejných mezích, ve specifických
oblastech a podle odlišných pravidel, získat v soudním řízení náhradu některých škod i při neexistenci protiprávního jednání
původce škody.
V případě škody způsobené jednáním orgánů Společenství, jehož protiprávní povaha není prokázána, může dojít ke vzniku mimosmluvní
odpovědnosti Společenství, pokud jsou kumulativně splněny podmínky týkající se skutečnosti škody, příčinné souvislosti mezí
ní a jednáním orgánů Společenství, jakož i neobvyklé a zvláštní povahy dotčené škody (viz v tomto smyslu rozsudek Soudního
dvora ze dne 15. června 2000, Dorsch Consult v. Rada a Komise, C‑237/98 P, Recueil, s. I‑4549, bod 19).
Co se týče těchto dvou pojmů, škoda je jednak neobvyklá, pokud přesahuje meze hospodářského rizika vlastního činnostem v dotčeném
odvětví, a jednak zvláštní, pokud zasahuje konkrétní kategorii hospodářských subjektů nepřiměřeným způsobem v porovnání s ostatními
subjekty (výše uvedený rozsudek Förde-Reederei v. Rada a Komise, bod 56, a rozsudek Soudu ze dne 10. února 2004, Afrikanische
Frucht-Compagnie a Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert v. Rada a Komise, T‑64/01 a T‑65/01, Recueil, s. II‑521,
bod 151).
Žalobu, jíž se žalobkyně domáhá náhrady škody, je třeba přezkoumat s přihlédnutím k těmto poznámkám.
Žalobkyně uplatňuje, že její žaloba je opodstatněná z toho důvodu, že Komise porušila zásady mimosmluvní odpovědnosti uznané
v mnoha členských státech. Odkazuje v tomto ohledu na následující žaloby:
–        občanskoprávní žaloba založená na zásadě zákazu bezdůvodného obohacení (
in rem verso
);
–        občanskoprávní žaloba založená na jednatelství bez příkazu (
negotiorum gestio
);
–        žaloba založená na porušení zásady práva Společenství ochrany legitimního očekávání;
–        občanskoprávní žaloba založená na skutečnosti, že akty služeb Komise představovaly zavinění nebo nedbalost, které jí způsobily
škodu.
Soud poznamenává, že žaloba, jíž se žalobkyně domáhá náhrady škody, je založena jednak na režimech mimosmluvní odpovědnosti,
které nepředpokládají protiprávní jednání ze strany orgánů Společenství nebo jeho zaměstnanců při výkonu jejich funkcí (bezdůvodné
obohacení a jednatelství bez příkazu), a jednak na režimu mimosmluvní odpovědnosti Společenství z důvodu protiprávního jednání
jeho orgánů a zaměstnanců při výkonu jejich funkcí (porušení zásady ochrany legitimního očekávání a zavinění nebo nedbalost
Komise).

K návrhům založeným na mimosmluvní odpovědnosti Společenství při neexistenci protiprávního jednání jeho orgánů (žaloby
in rem verso
a
negotiorum gestio
)
Argumenty účastnic řízení
Co se týče občanskoprávní žaloby
in rem verso
, žalobkyně uplatňuje, že její uplatnění podle zásad společných právním řádům členských států předpokládá splnění čtyř podmínek:
–        žalovaný se obohatil;
–        žalobce finančně ztratil;
–        existuje souvislost mezi obohacením žalovaného a finanční ztrátou žalobce;
–        ani obohacení, ani finanční ztráta nemají platný právní základ: jinými slovy jde o obohacení neoprávněné nebo bez „důvodu“.
Co se týče první podmínky, žalobkyně tvrdí, že se Komise obohatila do výše celkové hodnoty služeb, které byly předmětem faktur,
jejichž platba byla pozastavena, tedy o částku 448 947,78 eur.
Co se týče druhé podmínky, žalobkyně tvrdí, že jelikož faktury, jejichž platbu Komise pozastavila, odpovídají službám, které
poskytla nebo které zadala třetím osobám k subdodavatelskému dodání a zaplatila, toto pozastavení ji připravilo o stejné částky.
Částky nemohly být získány zpět od společnosti Helmico, která uplatnila pozastavení plateb a vydání inkasních příkazů Komisí
jakožto prostředky obrany v rámci žaloby podané žalobkyní ve Spojeném království. Žalobkyně dodává, že údajný konkurs Helmico,
jakož i zmizení jejích členů představenstva učinilo její finanční ztrátu definitivní.
Co se týče třetí podmínky, žalobkyně tvrdí, že z výše uvedeného vyplývá, že existuje přímá souvislost mezi částkou, o niž
se Komise obohatila, a částkou, již žalobkyně ztratila.
Co se týče čtvrté podmínky, žalobkyně tvrdí, že odmítnutí Komise uskutečnit platby za práce provedené po zjištění podvodu
v říjnu 1998 nelze odůvodnit na základě finančního nařízení, jelikož oprávněnost následných faktur není zpochybňována. Komise
tak mohla se vší znalostí věci využívat služeb poskytnutých žalobkyní, aniž by ji někdy zaplatila, používajíc své pravomoci
pozastavit a vymáhat v okamžiku, když žalobkyně splnila své povinnosti, zatímco platba byla jedinou smluvní povinností, kterou
jí zbylo vykonat. Komise se tedy měla obohatit neoprávněně a bez důvodu.
Žalobkyně se dovolává také obecné zásady práva Společenství, podle které se Společenství nesmí neoprávněně obohatit na úkor
třetích osob.
Co se týče občanskoprávní žaloby založené na jednatelství bez příkazu, žalobkyně uplatňuje, že její uplatnění podle zásad
společných právním řádům členských států předpokládá splnění pěti následujících podmínek:
–        jednatelství bez příkazu ku prospěchu osoby, jejíž záležitost byla obstarána, ať už bylo obstarání právní, nebo věcné povahy,
musí vést k obohacení této osoby;
–        v okamžiku rozhodném z hlediska skutečností nemohla osoba, jejíž záležitost byla obstarána, obstarat své vlastní záležitosti,
ale tyto záležitosti bylo třeba obstarat;
–        jednatel bez příkazu neměl v úmyslu jednat bezplatně; neexistoval
animus donandi
;
–        jednatel bez příkazu neměl žádnou smluvní povinnost obstarávat záležitosti osoby, jejíž záležitost byla obstarána;
–        dalo se rozumně očekávat, že osoba, jejíž záležitost byla obstarána, by jednala jako jednatel bez příkazu, pokud by věděla
o nutnosti jednat.
První podmínka byla splněna, jelikož Komise vydala příznivé zprávy o ukončení projektu, a odsouhlasila tak práci žalobkyně.
Druhá podmínka byla splněna, jelikož z faxu ze dne 5. října 1998 zcela zjevně vyplývá, že služby Komise v obavě, že ruská
a moldavská smlouva nebudou provedeny, žádaly po žalobkyni, aby přijala opatření k zajištění dokončení jejich provedení.
Třetí podmínka byla splněna, jelikož žalobkyně v říjnu 1998 vyjádřila své znepokojení, pokud jde o nezaplacení, což prokazuje,
že neměla v úmyslu poskytnout dotčené služby bezplatně. To bylo potvrzeno skutečností, že se dohodla s Helmico na otevření
zvláštního účtu, ke kterému měla zmocnění, takže všechny platby uskutečněné Komisí na tento účet jí mohly být převedeny.
Čtvrtá podmínka byla splněna, jelikož služby Komise samy popírají existenci jakéhokoli smluvního vztahu mezi Komisí a žalobkyní.
Pátá podmínka byla splněna, jelikož služby Komise napsaly ve svém faxu ze dne 5. října 1998:
„Při neobdržení takového ujištění do pondělí 12. října 1998 zamýšlí Komise použít jiné prostředky, aby zajistila dokončení
projektu, v souladu s ustanoveními smlouvy.“
Podle žalobkyně přináší existence jednatelství bez příkazu pro jednatele bez příkazu povinnost obstarávat záležitosti ku prospěchu
osoby, jejíž záležitost byla obstarána, až do doby kdy bude tato osoba schopna je obstarat sama a jednat přiměřeně s veškerou
péčí řádného hospodáře. Osoba, jejíž záležitost byla obstarána, musí uhradit jednateli bez příkazu poskytnuté služby a výdaje
vzniklé tímto obstaráním. V projednávaném případě žalobkyně tím, že dokončila ruský a moldavský projekt a jednala přiměřeně,
má tedy právo na přiměřenou odměnu za provedenou práci a náhradu všech nákladů vzniklých při provádění této práce.
Žalobkyně tvrdí, že uplatnění těchto obecných zásad mimosmluvní odpovědnosti společných členským státům není podřízeno podmínce
týkající se protiprávnosti jednání obohaceného nebo osoby, jejíž záležitost byla obstarána. O protiprávní akt by se jednalo
pouze tehdy, pokud by obohacený odmítl odškodnit osobu, která utrpěla finanční ztrátu (žaloba
in rem verso
), nebo pokud by osoba, jejíž záležitost byla obstarána, odmítla odškodnit jednatele bez příkazu (
negotiorum gestio
). Žalobkyně má tedy za to, že všechny její návrhy jsou opodstatněné.
Komise odkazuje na judikaturu, podle které předpokládá mimosmluvní odpovědnost Společenství, že žalobkyně prokáže protiprávnost
jednání vytýkaného dotčenému orgánu, existenci skutečné škody a existenci příčinné souvislosti mezi jednáním a dovolávanou
škodou (rozsudky Soudu ze dne 29. ledna 1998, Dubois et Fils v. Rada a Komise, T‑113/96, Recueil, s. II‑125, bod 54, a ze
dne 27. února 2003, Vendedurías de Armadores Reunidos v. Komise, T‑61/01, Recueil, s. II‑327, bod 40). Jakmile jedna z těchto podmínek není splněna, je třeba žalobu zamítnout v plném rozsahu, aniž
by bylo nezbytné přezkoumávat ostatní podmínky (viz výše uvedený rozsudek Innova Privat Akademie v. Komise, bod 23 a uváděná
judikatura).
Komise primárně tvrdí, že jelikož v rámci svých návrhů založených na žalobách
in rem verso
a
negotiorum gestio
žalobkyně neuvádí žádné přesnější tvrzení, pokud jde o protiprávnost jednání Komise, tyto návrhy musí být zamítnuty z důvodu,
že podmínka protiprávnosti jednání orgánu není splněna. Pokud jde o argument žalobkyně, podle kterého neexistence odškodnění
představuje sama o sobě protiprávní akt, jedná se podle Komise o uvažování v kruhu, jelikož údajná škoda a skutečnost, na
základě které vzniká odpovědnost, jsou totožné.
Komise podpůrně tvrdí, že podmínky pro podání žaloby založené na zásadě zákazu bezdůvodného obohacení nebo na jednatelství
bez příkazu nejsou splněny.
Komisi zejména nelze vytýkat, že se neoprávněně nebo bezdůvodně obohatila k újmě žalobkyně pozastavením plateb společnosti
Helmico a vydáním inkasních příkazů vůči Helmico po podvodu v rámci jejich smluvního vztahu. Tímto jednáním splnila Komise
podmínku výslovně uvedenou finančním nařízením, které na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nepřiznává právo subdodavateli.
Komise má naopak za to, že taková povinnost vylučuje možnost vzít v úvahu zájmy kterékoli třetí strany.
Žalobkyně nemůže důvodně tvrdit, že jí byla „neoprávněně“ způsobena finanční ztráta, jelikož částka požadovaná za provedené
práce podle jejích smluvních povinností odpovídá částce, kterou jí dluží Helmico podle subdodavatelských smluv. Komise připomíná,
že žalobkyně s ní nechtěla vstoupit do smluvního vztahu, a nemůže z tohoto důvodu požadovat záruky, na které by měla nárok
jakožto druhá smluvní strana.
Podle Komise není občanskoprávní žaloba založená na
negotiorum gestio
určena pro situaci, ve které subdodavatel provádí podle smlouvy práce určené třetí osobě. Komise odkazuje na články sepsané
v říjnu 2003 pracovní skupinou pro evropský občanský zákoník o zásadách evropského práva týkajících se dobrovolného zásahu
do záležitostí jiné osoby. Tyto články vylučují
a priori
odpovědnost, „pokud se zasahující osoba zavázala k jednání vůči třetí osobě“. V projednávaném případě, jelikož žalobkyně
pouze vykonávala povinnosti, které měla podle své smlouvy s Helmico, odpovědnost z titulu
negotiorum gestio
je
a priori
vyloučena.
Z těchto článků vyplývá, že odpovědnost založená na
negotiorum gestio
je také vyloučena na základě skutečnosti, že „zasahující osoba“ musí mít „přiměřený důvod pro jednání“. Přitom „zasahující
osoba nemá přiměřený důvod jednat, pokud má skutečnou možnost poznat vůli mandanta, ale této možnosti nevyužije“. V projednávaném
případě má Komise za to, že i za předpokladu, že by smlouva s Helmico neexistovala (přičemž tak tomu nebylo), žalobkyně se
mohla dokonale informovat o přáních Komise. Tím, že tak neučinila, jednala „nepřiměřeně“; tímto jednáním a tím, že dospěla
k závěru, že si Komise přála, aby jednala tak, jak jednala, je tato část návrhu obsažena v žalobním důvodu vycházejícím z porušení
zásady ochrany legitimního očekávání.
Závěry Soudu
Úvodem je třeba uvést, že takový režim mimosmluvní odpovědnosti, jaký je stanovený ve většině vnitrostátních právních systémů,
neobsahuje nutně podmínku týkající se protiprávnosti nebo zavinění v jednání žalovaného. Žaloby založené na bezdůvodném obohacení
nebo na jednatelství bez příkazu jsou určeny k tomu, aby za určitých okolností v občanském právu představovaly pramen mimosmluvní
povinnosti pro osobu, která se nachází v pozici obohaceného nebo v pozici osoby, jejíž záležitost byla obstarána, spočívající
obecně ve vrácení toho, co bylo bezdůvodně získáno nebo v odškodnění jednatele bez příkazu.
Z toho tedy nevyplývá, že tyto žalobní důvody vycházející z bezdůvodného obohacení a jednatelství bez příkazu uplatněné žalobkyní
by měly být zamítnuty pouze z důvodu, že podmínka protiprávnosti jednání orgánu nebyla splněna, jak to primárně tvrdí Komise.
Jak bylo uvedeno v bodech 63 až 66 výše, čl. 288 druhý pododstavec ES zakládá povinnost Společenství nahradit škody způsobené
jeho orgány bez omezení režimu mimosmluvní odpovědnosti Společenství na pouhou odpovědnost za zavinění. Akt nebo jednání,
i oprávněné, orgánu Společenství mohou totiž způsobit neobvyklou a zvláštní škodu, kterou musí Společenství nahradit podle
výše uvedené judikatury.
Mimoto měly soudy Společenství již příležitost uplatnit některé zásady vydání bezdůvodného obohacení, zejména v oblasti bezdůvodného
obohacení, jehož zákaz tvoří obecnou zásadu práva Společenství (rozsudek Soudního dvora ze dne 10. července 1990, Řecko v. Komise,
259/87, Recueil, s. I‑2845, zveřejněné shrnutí, bod 26; rozsudky Soudu ze dne 10. října 2001, Corus UK v. Komise, T‑171/99,
Recueil, s. II‑2967, bod 55, a ze dne 3. dubna 2003, Vieira a další v. Komise, T‑44/01, T‑119/01 a T‑126/01, Recueil, s. II‑1209,
bod 86).
Je třeba tedy přezkoumat, zda podmínky žaloby
in rem verso
nebo žaloby založené na
negotiorum gestio
jsou v projednávaném případě splněny, aby bylo určeno, zda tyto zásady lze použít.
V tomto ohledu je nutné konstatovat, jak tvrdí Komise, že ve skutkovém a právním kontextu projednávaného sporu žaloby založené
na bezdůvodném obohacení nebo jednatelství bez příkazu nemohou obstát.
Podle obecných zásad společných právním řádům členských států nemohou být totiž tyto žaloby uplatněny, pokud zisk obohaceného
nebo osoby, jejíž záležitost byla obstarána, má svoje odůvodnění ve smlouvě nebo v právní povinnosti. Mimoto, podle týchž
zásad, takové žaloby mohou být obecně použity pouze podpůrně, tedy v případě, že poškozený nemá pro získání toho, co mu náleží,
k dispozici žádnou jinou žalobu.
V projednávaném případě je přitom nesporné, že existují smluvní vztahy jednak mezi Komisí a Helmico, a jednak mezi Helmico
a žalobkyní. Údajná přímá škoda odpovídá odměně, kterou dluží žalobkyni Helmico podle subdodavatelských smluv uzavřených mezi
těmito dvěma stranami, které obsahují v tomto ohledu rozhodčí doložku určující anglické a waleské soudy jako příslušné pro
případné spory vyplývající ze smluv. Je to tedy nesporně Helmico, kdo má odměnit žalobkyni za provedené práce a převzít případnou
odpovědnost vyplývající z nezaplacení, jak prokazuje mimo jiné soudní řízení, které žalobkyně zahájila s tímto cílem proti
Helmico a které v současné době probíhá, ačkoliv je přerušené, před High Court of Justice. Případná insolvence Helmico nemůže
odůvodnit, aby Komise měla tuto odpovědnost, neboť žalobkyně nemůže mít dva zdroje téhož nároku na odměnu. Z písemností ve
spise totiž vyplývá, a účastnicemi řízení to nebylo popřeno, že toto soudní řízení před High Court of Justice se týká platby
za služby, jež jsou předmětem projednávané žaloby.
Z toho vyplývá, že případné obohacení Komise nebo finanční ztráta žalobkyně, jelikož mají svůj původ ve smluvním rámci, nemohou
být kvalifikovány jako bezdůvodné.
Obdobný sled úvah lze použít také pro vyloučení uplatnění zásad občanskoprávní žaloby založené na jednatelství bez příkazu,
kterou lze podle obecných zásad společných právním řádům členských států použít pouze zcela výjimečně na vznik odpovědnosti
veřejné moci obecně, a konkrétněji ve skutkovém a právním kontextu projednávaného sporu. Podmínky výkonu občanskoprávní žaloby
založené na jednatelství bez příkazu nejsou zjevně splněny z následujících důvodů.
Je třeba poznamenat, že výkon smluvních povinností žalobkyní vůči Helmico nemůže být platně kvalifikován jako dobrovolný zásah
do záležitostí jiné osoby, které musí být naléhavě obstarány, jak vyžaduje dotčená žaloba. Před tím, než žalobkyně přikročila
k pokračování v ruském a moldavském projektu, kontaktovala totiž v říjnu 1998 služby Komise, což odjímá jejímu jednání povahu
dobrovolné iniciativy. Dále závěr, který žalobkyně vyvozuje z dopisu ze dne 5. října 1998, podle kterého Komise nebyla s to
řídit dotčené projekty, se jeví chybným vzhledem k obsahu tohoto dopisu, ve kterém Komise výslovně zdůraznila možnost „použít
jiné prostředky, aby zajistila dokončení projektu“. Konečně, argumentace žalobkyně je také v rozporu se zásadami jednatelství
bez příkazu, co se týče povědomí osoby, jejíž záležitost byla obstarána, o jednání jednatele bez příkazu. Jednání jednatele
bez příkazu totiž probíhá obecně bez vědomí osoby, jejíž záležitost byla obstarána, nebo alespoň, aniž by si tato osoba byla
vědoma, nutnosti jednat ihned. Žalobkyně přitom sama tvrdí, že její volba pokračovat v říjnu 1998 v pracích vycházela z podnětu
Komise.
Není od věci navíc uvést, že podle judikatury jsou to hospodářské subjekty, kdo musí sám nést hospodářská rizika vlastní své
činnosti s ohledem na okolnosti každého případu (viz rozsudek Soudu ze dne 17. prosince 1998, Embassy Limousines & Services
v. Parlament, T‑203/96, Recueil, s. II‑4239, bod 75 a uváděná judikatura).
Nebylo přitom prokázáno, že žalobkyně utrpěla neobvyklou nebo zvláštní škodu, která přesahuje meze hospodářského a obchodního
rizika vlastního její činnosti. Ve všech smluvních vztazích existuje určité riziko, že jedna strana nedodrží smlouvu uspokojujícím
způsobem nebo se stane platebně neschopnou. Je na smluvních stranách, aby toto riziko odpovídajícím způsobem ve smlouvě zmírnily.
Žalobkyně nevěděla, že Helmico nesplní své smluvní povinnosti, ale zvolila si se vší znalostí věci pokračování v plnění svých
povinností namísto podání formální žaloby. Tímto přijala obchodní riziko, které lze kvalifikovat jako obvyklé. Otázka, zda
tato volba vycházela z podnětu Komise, nebo byla zcela či částečně odůvodněna důvěrou, že Komise zajistí odměnu za její služby,
pokud jí Helmico nebude schopna zaplatit, spadá tedy do žalobního důvodu, který vychází z porušení zásady ochrany legitimního
očekávání.
Z výše uvedeného vyplývá, že první dva žalobní důvody žalobkyně, vycházející z obecných zásad společných právním řádům členských
států v oblasti mimosmluvní odpovědnosti bez zavinění, musí být zamítnuty jako neopodstatněné.

K návrhům založeným na mimosmluvní odpovědnosti Společenství za protiprávní jednání svých orgánů
K legitimnímu očekávání
–       Argumenty účastnic řízení
Žalobkyně odkazuje na judikaturu, podle které se právo domáhat se ochrany legitimního očekávání vztahuje na každého jednotlivce,
který se nachází v situaci, ze které vyplývá, že správa Společenství u něj vyvolala určité podložené naděje. Zdůrazňuje mimo
jiné, že hospodářské subjekty musí nést hospodářská rizika vlastní svým činnostem s ohledem na okolnosti vlastní každé věci.
Žalobkyně tvrdí, že setkání se službami Komise dne 2. října 1998 a následná korespondence týkající se otevření zvláštního
bankovního účtu Helmico, ke kterému měla zmocnění, u ní vyvolalo naději, že služby Komise dohlédnou na to, aby byla skutečně
odměněna za práci, kterou provedla.
Žalobkyně podle svého tvrzení dokončila zdárně moldavský a ruský projekt na základě toho, že vycházela z této naděje. Nenesla
tak při tom riziko vlastní svým činnostem, jelikož vzhledem k tomu, že nebyla smluvním partnerem Komise a že jí Helmico nezaplatila,
mohla dotčené služby přestat poskytovat. Jelikož pracovala pro Komisi, žalobkyně mohla důvodně předpokládat, že s ní bude
zacházeno poctivě a nebude vystavena riziku, že nebude odměněna za služby poskytnuté na naléhavou žádost služeb Komise.
Komise se tím, že povzbuzovala žalobkyni, aby dokončila poskytování služeb, a následně odmítla zaplatit za tyto služby společnosti
Helmico a nepřijala opatření, aby zajistila, že žalobkyni bude nahrazena práce, kterou provedla, dopustila protiprávního jednání,
na základě kterého vzniká její mimosmluvní odpovědnost.
Žalobkyně tvrdí, že konkrétní ujištění, třebaže nikoli výslovná, vyplývají z celkového postoje Komise v projednávaném případě,
včetně prvků tvořených neexistencí reakce ze strany Komise, shrnutých a vykládaných následovně:
– žalobkyně upozornila služby Komise na skutečnost, že Helmico jí nezaplatila a že ji podvádí tím, že vystavuje padělané dokumenty,
pokud jde o faktury, které Helmico zaslala Komisi;
– služby Komise to považovaly za podvod, jelikož peněžní prostředky Společenství byly poukázány Helmico a Helmico nezaplatila
poskytovateli dotčených služeb, tedy žalobkyni;
– žalobkyně vyjádřila službám Komise svůj záměr již nevynaložit více času a nákladů, dokud se nenalezne mechanismus, který
zajistí, že jí bude zaplaceno;
– služby Komise byly informovány o zavedení takového mechanismu a nevznesly žádnou námitku. Konkrétněji byl tento mechanismus
uskutečněn zřízením bankovního účtu Helmico, ke kterému měla žalobkyně zmocnění;
– jeden člen služeb Komise byl znepokojen, že ruský projekt by mohl zůstat nedokončen a vyrozuměl žalobkyni, že by Komise
mohla uvažovat o jiných prostředcích, aby zajistila dokončení dotčených projektů, pokud by strany nevyřešily své neshody;
– služby Komise souhlasily s tím, aby žalobkyně pokračovala v provádění ruského a moldavského projektu, a informovaly ji teprve,
když byly uvedené projekty dokončeny, že platby Helmico budou pozastaveny a že budou vydány inkasní příkazy;
– žalobkyně skutečně dokončila ruský a moldavský projekt a zprávy týkající se jejich provedení byly odsouhlaseny službami
Komise;
– Komise uskutečnila platby na bankovní účet Helmico, ke kterému měla žalobkyně zmocnění;
– jak vyplývá z dopisu Komise ze dne 22. března 2000, její služby uvažovaly o tom, že provedou dodatečné převody žalobkyni,
vypočítané na základě práce, kterou provedla, a nákladů, které vynaložila, ale rozhodly, že existuje právní nejistota ohledně
otázky, zda tyto platby mohou být Helmico nebo jejími správci konkurzní podstaty zpochybněny;
– až v okamžiku, kdy žalobkyně dokončila ruský a moldavský projekt a zprávy o dokončení projektu byly odsouhlaseny, Komise
pozastavila všechny ostatní platby a vydala v dubnu 2000 inkasní příkazy vůči Helmico;
– dne 15. června 2000 zaslal předseda představenstva společnosti Masdar fax členu Komise odpovědnému za vnější vztahy, ve
kterém prohlásil: „Je to už 18 měsíců od doby, kdy jsme upozornili Evropskou komisi na problémy, které máme s našimi partnery
Helmico ohledně dvou níže uvedených projektů. Dostalo se nám ujištění, že pokud budeme v projektech pokračovat, Evropská komise
zajistí, abychom byli za naše služby odměněni. Pokračovali jsme ve financování a provádění obou projektů Vaším jménem za cenu
značných nákladů navzdory skutečnosti, že jsme si už uvědomovali, že Helmico Masdar podvedla a že tyto peněžní prostředky
budou pravděpodobně nevymahatelné“;
– odpověď člena Komise dopisem ze dne 25. července 2000 nezpochybnila prohlášení člena představenstva společnosti Masdar,
podle kterého Masdar obdržela ujištění, že jí bude zaplaceno.
Komise připomíná, že podle ustálené judikatury musí hospodářské subjekty nést hospodářská rizika vlastní svým činnostem s ohledem
na okolnosti každého případu. Toto pravidlo je nicméně zmírněno zásadou dodržování legitimního očekávání. Podle ustálené judikatury
se právo domáhat se ochrany legitimního očekávání vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, ze které vyplývá,
že správa Společenství u něj zejména tím, že mu poskytla konkrétní ujištění, vyvolala podloženou naději.
Komise má za to, že setkání se službami Komise ze dne 2. října 1998 a následná korespondence, kterých se žalobkyně dovolává,
nemohou být rozumně vykládány jako „konkrétní ujištění“ služeb Komise, podle kterého dbaly na to, aby bylo žalobkyni skutečně
zaplaceno za provedené práce.
Co se týče dotčeného setkání, Komise má za to, že je na žalobkyni, aby prokázala, že tato ujištění, nebo přinejmenším prohlášení,
která takto lze rozumně vykládat, byla během tohoto setkání skutečně poskytnuta, což žalobkyně neučinila. Komise uvádí, že
je stále připravena urovnat projednávanou věc smírně platbou částky ve výši 249 314,35 eur, která odpovídá hodnotě služeb
fakturovaných žalobkyní po tomto setkání, pokud žalobkyně může takový důkaz poskytnout.
Co se týče faxu ze dne 5. října 1998 zaslaného Helmico, Komise tvrdí, že pouze prohlásila, že je jednak znepokojena skutečností,
že neshody v názorech mezi Helmico a žalobkyní riskují zmaření dokončení ruské smlouvy, a jednak se snažila získat ujištění,
že se Helmico a žalobkyně budou skutečně chovat podle ustanovení svých smluv.
Podle Komise nemůže být ani následně vyměněná korespondence vykládána jako takové ujištění. Ve skutečnosti sestávala jednak
z dopisů mezi žalobkyní a Helmico, a jednak z dopisů zaslaných Helmico Komisi. Tyto dopisy obsahovaly v zásadě ujištění, že
Helmico a žalobkyně vyřeší své neshody a že ruská a moldavská smlouvy budou provedeny. Obsahovaly také jiné informace, zejména
že řízení dotčených projektů bylo převedeno na předsedu představenstva společnosti Masdar a že určité dlužné platby podle
uvedených smluv musí být napříště poukazovány na určený bankovní účet patřící Masdar. Tyto informace se týkaly pouze ujednání
mezi těmito stranami patrně sjednaných za účelem usnadnění vyřešení jejich neshod a nemohou být vykládány jako návrh změny
původních smluvních podmínek předložený těmito stranami Komisi.
Komise rovněž popírá, že to, že nereagovala v dopise ze dne 25. července 2000 na prohlášení Masdar v jejím dopise ze dne 15. června
2000, podle kterého Masdar „obdržela ujištění, že pokud bude pokračovat v projektech, Evropská komise bude dbát na to, aby
jí bylo za její služby zaplaceno“, může být považováno za výslovnou záruku nebo tiché uznání toho, že Masdar navázala smluvní
vztahy s Komisí, nebo že se Komise zavázala, že žalobkyni odškodní za veškeré provedené práce podle její smlouvy s Helmico
(rozsudek Soudu ze dne 27. března 1990, Chomel v. Komise, T‑123/89, Recueil, s. II‑131, bod 27).
Komise mimoto připomíná, že k tomu, aby se mohla dovolávat zásady ochrany legitimního očekávání, musí žalobkyně prokázat existenci
příčinné souvislosti mezi poskytnutými ujištěními a utrpěnou škodou. Jinými slovy, musí nejenom prokázat, že dotčený orgán
Společenství dal ujištění, ale také že utrpěla škodu tím, že věřila těmto ujištěním a jednala podle nich (výše uvedený rozsudek
Embassy Limousines & Services v. Parlament).
Z tohoto důvodu i za předpokladu, že by dopis ze dne 25. července 2000 obsahoval ujištění, že žalobkyni bude zaplaceno, by
takové ujištění bylo neúčinné, jelikož případná škoda utrpěná žalobkyní z důvodů nákladů, které vynaložila na provedení své
smlouvy uzavřené s Helmico, vznikla před tímto datem.
Komise dochází k závěru o neexistenci konkrétních ujištění daných žalobkyni a o zamítnutí žaloby založené na legitimním očekávání.

Závěry Soudu
Podle ustálené judikatury se právo domáhat se ochrany legitimního očekávání, které je jednou ze základních zásad Společenství,
vztahuje na každého jednotlivce, který se nachází v situaci, ze které vyplývá, že správa Společenství u něj tím, že mu poskytla
konkrétní ujištění, vyvolala podložené naděje. Takovým ujištěním jsou, bez ohledu na formu, ve které jsou sděleny, přesné,
nepodmíněné a shodující se informace z oprávněných a spolehlivých zdrojů (viz rozsudek Soudu ze dne 21. července 1998, Mellett
v. Soudní dvůr, T‑66/96 a T‑221/97, Recueil FP, s. I‑A‑449 a II‑1305, body 104 a 107 a uváděná judikatura). Je také stanoveno judikaturou, že zásada legitimního
očekávání představuje právní normu přiznávající práva jednotlivcům (rozsudek Soudu ze dne 6. prosince 2001, Emesa Sugar v. Rada, T‑43/98, Recueil, s. II‑3519, bod 64). Porušením této zásady tak může vzniknout odpovědnost Společenství. To však nemění nic na tom,
že hospodářské subjekty musí nést hospodářská rizika vlastní svým činnostem s ohledem na okolnosti vlastní každé věci (viz
v tomto smyslu rozsudky Soudního dvora ze dne 25. května 1978, HNL a další v. Rada a Komise, 83/76 a 94/76, 4/77, 15/77 a 40/77,
Recueil, s. 1209, bod 7, a ze dne 24. června 1986, Développement a Clemessy v. Komise, 267/82, Recueil, s. 1907, bod 33).
Ze spisu vyplývá, že údajné naděje žalobkyně se týkaly platby, kterou měla uskutečnit Komise, za služby smluvně poskytnuté
Helmico. V projednávaném případě je nutné konstatovat, že písemné dokumenty pocházející od Komise, které má Soud k dispozici,
nemohou být v žádném případě vykládány jako konkrétní ujištění, že se Komise zavázala zaplatit za služby žalobkyně, jež by
u ní mohlo vyvolat podložené naděje.
Fax ze dne 5. října 1998 byl totiž zaslán Helmico a obsahoval mimo jiné varování uvádějící, že pokud by bylo dokončení ruského
projektu ohroženo, může Komise za účelem jeho dokončení použít jiné prostředky než služby konsorcia složeného z Helmico a žalobkyně.
Z tohoto dopisu tedy nelze vyvodit ani „naléhavou žádost“ Komise směřující k tomu, aby žalobkyně dokončila ruský projekt za
každou cenu, ani ujištění, že v případě, že žalobkyni nezaplatí společnost Helmico, učiní tak Komise.
Soud má rovněž za to, že ani korespondence týkající se otevření zvláštního bankovního účtu Helmico, ke kterému měla žalobkyně
zmocnění, nemůže být vykládána jako ujištění dané žalobkyni, jelikož Komise se v rámci této korespondence, která se skládala
jak z dopisů mezi žalobkyní a Helmico, tak z dopisů zaslaných Helmico Komisi, nevyjádřila. Těmito dopisy byly Komisi sděleny
určité informace týkající se finančních ujednání mezi těmito stranami. Skutečnost, že Komise vzala na vědomí změnu bankovního
účtu Helmico, i když věděla, že žalobkyně má k tomuto účtu zmocnění, nemůže být nicméně vykládána jako nějaké doplňující ujištění
dané žalobkyni.
Takové ujištění nelze vyvodit z dopisu ze dne 29. července 1999 zaslaného žalobkyni Komisí. Tento dopis totiž informoval žalobkyni
o rozhodnutí Komise zaplatit pouze zálohu ve výši 200 000 eur, která bude poukázána na účet Helmico na základě jejích faktur,
jakož i o pozastavení budoucích plateb až do doby, než budou objasněny finanční nesrovnalosti v rámci moldavského a ruského
projektu. Tento dopis tak jasně uvedl, že budoucí platby nebudou uskutečněny s ohledem na práce provedené žalobkyní, ale s ohledem
na faktury vydané Helmico a že budou také podmíněny výsledky auditů týkajících se využívání peněžních prostředků Společenství.
Co se týče dále dopisu zaslaného žalobkyni Komisí dne 22. března 2000, analýza, podle které tento dopis obsahoval ujištění
o zaplacení, je v rozporu se samotným obsahem tohoto dopisu, ve kterém Komise vyjádřila výslovné zamítnutí požadavku žalobkyně,
aby jí bylo zaplaceno přímo Komisí, zejména z důvodu důsledků, z právního hlediska, případné insolvence Helmico vzhledem ke
smluvním vztahům mezi ní a společností Masdar.
Co se týče konečně dopisu ze dne 25. července 2000, jak Komise správně uvedla, neexistence jejích reakcí na prohlášení, učiněné
poprvé žalobkyní, o existenci ujištění, která poskytla, nelze hodnotit jako potvrzení tohoto prohlášení, tak jako samotný
dopis nemůže být považován za konkrétní ujištění poskytnuté Komisí.
Soud nemá k dispozici ani skutečnosti, které by umožnily prokázat, že uvedená ujištění byla poskytnuta během setkání, které
se konalo dne 2. října 1998.
Mimoto, vzhledem k dalším písemnostem ve spise se to zdá vysoce nepravděpodobné. Konkrétní ujištění odměnit přímo žalobkyni
by totiž tím spíše znamenala změnu původních smluvních podmínek. Za těchto podmínek, kdy původní smluvní rámec byl písemný,
by změna tohoto rámce musela být také učiněna písemně. Přitom výslovná žádost o potvrzení přijetí změn, zaslaná Komisi faxem
ze dne 6. října 1998, spolupodepsaná Helmico a žalobkyní, zůstala bez odpovědi. Z toho lze vyvodit, že skutečný úmysl Komise
nebyl změnit platná práva a povinnosti. Chování Komise, jak vyplývá z těchto písemností a těchto skutečností, se zdá být koherentní,
jelikož Komise se vždy snažila vyhnout se tomu, aby se zavázala přímo vůči žalobkyni, a chtěla zůstat ve smluvním rámci s Helmico,
ať už jde o korespondenci, nebo o platby následující po setkání dne 2. října 1998.
Z odpovědi Komise na písemné otázky Soudu vyplývá, že z tohoto setkání nebyl pořízen žádný protokol, což tomuto setkání propůjčuje
neformální charakter. Za těchto okolností má Soud za to, že nelze rozumně připustit, že se Komise mohla zavázat k tak značným
částkám během setkání takového typu, když navíc nedošlo k žádnému pozdějšímu jednání, které by mohlo případně takový závazek
potvrdit. Konečně, i kdyby se připustilo, že během neformálního setkání úředník Komise ústně upřesnil otázku odměňování, opatrný
a obezřetný hospodářský subjekt by každopádně na základě takového ujištění nepřikročil bez dalších záruk k nákladným pracím.
Konečně, co se týče nabídky učiněné Komisí žalobkyni faxem ze dne 15. května 2003 týkající se smírného poukázání částky 249
314,35 eur za práce provedené po zjištění podvodu Helmico, z uvedeného faxu jasně vyplývá, že tato nabídka byla podmíněna
tím, že žalobkyně předloží důkazy o dohodě mezi Komisí a žalobkyní, že žalobkyni bude zaplaceno přímo Komisí, pokud dokončí
ruský a moldavský projekt. Žalobkyně přitom nebyla schopna předložit takový důkaz Komisi ani tomuto Soudu, ale musela se spokojit
s prostými prohlášeními, která s ohledem na ostatní písemnosti ve spise nejsou průkazná.
Za těchto podmínek je namístě učinit závěr, že dostupné skutečnosti, přezkoumané odděleně nebo vcelku, neukazují, že by Komise
poskytla konkrétní ujištění, která by mohla u žalobkyně vyvolat podložené naděje, které by jí umožnily dovolávat se zásady
ochrany legitimního očekávání.
Třetí žalobní důvod vycházející z porušení zásady legitimního očekávání je tedy třeba zamítnout jako neopodstatněný.
K zavinění nebo nedbalosti
–       Argumenty účastnic řízení
Podle žalobkyně vyplývá z obecných zásad mimosmluvní odpovědnosti za zavinění, platných v systémech občanského práva, a ze
zásady deliktní odpovědnosti za nedbalost, platné v anglosaských systémech, že pokud Komise vykonává svou pravomoc pozastavit
platby smlouvy v případě pochybení, nesrovnalostí nebo podvodu spáchaného druhou smluvní stranou, musí prokázat řádnou péči,
aby se ujistila, že nezpůsobí újmu třetím osobám nebo případně třetí osoby za tuto škodu odškodnit.
V projednávaném případě musely služby Komise zajisté vědět, že tím, že pozastaví platby Helmico, žalobkyně nebude odměněna
za služby, které poskytla v dobré víře Komisi jakožto subdodavatel Helmico. Nelze tvrdit, že škoda utrpěná žalobkyní není
nic jiného než obvyklé obchodní riziko spojené s nezaplacením dlužníka. Projednávaná věc nezahrnuje naplnění rizika této povahy,
ale vědomé využívání Komisí výsad, jimiž nedisponují hospodářské subjekty soukromého práva, a z tohoto důvodu měla Komise
vykonávat zvláštní pravomoci, které jí přiznává finanční nařízení, k zabránění nebo zmírnění škody, kterou se vší znalostí
věci způsobí třetím stranám.
Komise mohla zaplatit Helmico převodem na zvláštní účet, ke kterému měla žalobkyně zmocnění, podobně jako v případě platby
ve výši 200 000 eur, kterou uskutečnila v září 1999. Komise tak mohla splnit svou smluvní povinnost k Helmico a také svoji
mimosmluvní povinnost zabránit způsobení škody žalobkyni. V takovém případě by jakákoli případná žaloba na vymáhání dluhů
podaná správcem konkurzní podstaty Helmico byla vedena proti žalobkyni, a nikoli proti Komisi, jelikož by to byla žalobkyně,
kdo vybral peněžní prostředky z účtu Helmico.
Z těchto důvodů žalobkyně tvrdí, že Komise má povinnost nahradit jí škodu, kterou jí způsobila svým rozhodnutím pozastavit
platby Helmico.
Komise popírá tvrzení žalobkyně. Má v první řadě za to, že pokud určí, že je namístě pozastavit platby, odmítnout platit nebo
vyžadovat zpět částky již zaplacené podle smlouvy, nemá povinnost zohlednit zájmy třetích osob. Dále má za to, že i kdyby
tomu tak bylo, za okolností projednávaného případu zájmy třetích osob přiměřeně zohlednila. Konečně tvrdí, že žalobkyně neprokázala
existenci příčinné souvislosti mezi údajným zaviněním a škodou, kterou měla údajně utrpět.
Podle Komise, pokud se rozhodne pozastavit nebo vymáhat pohledávky, má jakožto osoba, jíž jsou svěřeny veřejné finanční prostředky
určité povinnosti, které nemají hospodářské subjekty soukromého práva. Komise již podléhá disciplíně, která se nevztahuje
na hospodářské subjekty. Tato disciplína ji
a fortiori
osvobozuje od povinnosti zohlednit finanční zájmy třetích osob, jakými jsou subdodavatelé, když přezkoumává, zda je namístě
vykonat pravomoci, jimiž disponuje podle finančního nařízení.
I kdyby bylo namístě mít za to, že přezkoumávala-li, zda je namístě pozastavit platby Helmico, měla povinnost přihlédnout
k zájmům žalobkyně, čemuž tak není, Komise uplatňuje, že jednala každopádně přiměřeně. Zpráva auditu uvedla, že Helmico spáchala
závažný podvod. Tento podvod, který spočíval ve fakturování prací, které nikdy nebyly provedeny, byl rozsáhlý a měl přímý
vliv na částky, které mohla Helmico podle smlouvy požadovat. Rozhodnutí Komise nemůže být tedy považováno za nepřiměřené.
Co se týče příčinné souvislosti, Komise uvádí, že kdyby zaplatila zbylou částku údajně dlužnou Helmico, není vůbec jisté,
že by tato částka byla převedena žalobkyni. Kdyby zaplatila přímo žalobkyni částky údajně dlužné Helmico, při neexistenci
smluvní povinnosti tak učinit by hrozilo, že by se stala dlužníkem Helmico a neoprávněně by upřednostnila konkrétního věřitele,
tedy žalobkyni. Byla by tedy vystavena riziku, že bude muset platit dvakrát stejný dluh, kdyby se likvidátor rozhodl vymáhat
pohledávky Helmico.
–       Závěry Soudu
Ze spisů žalobkyně vyplývá, že jednáním vytýkaným Komisi je pozastavení plateb Helmico. Protiprávnost tohoto jednání spočívá
prý v tom, že Komise při tomto pozastavení nevěnovala řádnou péči tomu, aby se ujistila, že nezpůsobuje újmu třetím osobám
nebo případně neodškodnila třetí osoby za tuto škodu.
Soud zaprvé poznamenává, že žalobkyně pouze prohlašuje, že taková povinnost řádné péče existuje, aniž by předložila sebemenší
důkaz nebo právně argumentovala na podporu své teze nebo upřesnila pramen a rozsah takové povinnosti. Soud má za to, že velmi
neurčitý odkaz na obecné zásady mimosmluvní odpovědnosti za zavinění platné v systémech občanského práva a deliktní odpovědnosti
za nedbalost platné v anglosaských systémech neumožňuje prokázat existenci povinnosti Komise přihlédnout při přijímání rozhodnutí
týkajícího se pozastavení plateb v rámci jejích smluvních vztahů k zájmům třetích osob. Stejná úvaha platí pro údajnou povinnost
Komise převést peníze na účet, ke kterému měla žalobkyně zmocnění. Soud také konstatuje, podobně jako Komise, že žalobkyně
neprokázala existenci příčinné souvislosti mezi porušením tvrzené povinnosti a dovolávanou škodou. Vzhledem k výše uvedenému
má Soud za to, že čtvrtý žalobní důvod je třeba zamítnout jako neopodstatněný.
Z výše uvedeného vyplývá, že třetí a čtvrtý žalobní důvod žalobkyně, založené na režimu deliktní odpovědnosti, musí být zamítnuty.

K označení důkazu
Samostatným podáním došlým kanceláři Soudu dne 20. prosince 2004 podala žalobkyně návrh na základě čl. 68 odst. 1 jednacího
řádu směřující k výslechu svědka pana W., člena představenstva žalobkyně, ohledně obsahu setkání, které se konalo dne 2. října
1998 mezi žalobkyní a službami Komise.
Ve svém vyjádření k návrhu výslechu svědka došlém kanceláři Soudu dne 3. února 2003 se Komise nebránila vyslechnutí pana W.,
pokud budou také vyslechnuti pan K. a paní H., kteří zastupovali na tomto setkání Komisi.
Podle článku 68 jednacího řádu může Soud na návrh účastníků řízení nebo bez návrhu nařídit, aby určité skutečnosti byly zjištěny
výslechem svědků. Nutnost takového provádění důkazů musí být posouzena s ohledem na skutečnosti relevantní pro vyřešení sporu
a závisí na možnosti Soudu rozhodnout užitečně na základě návrhových žádání, důvodů a argumentů předložených jak během ústní
části, tak během písemné části řízení a s ohledem na předložené dokumenty [viz v tomto smyslu rozsudek Soudu ze dne 20. června
2001, Ruf a Stier v. OHIM (Image „DAKOTA“), T‑146/00, Recueil, s. II‑1797, bod 65].
Žalobkyně odůvodňuje svoji žádost nedostatkem písemných důkazů k obsahu tohoto setkání. Podle žalobkyně umožní svědectví pana
W. objasnit skutkové okolnosti týkající se jednak záměrů žalobkyně, co se týče pokračování v probíhajících projektech, a jednak
reakce úředníků Komise ohledně případného zastavení prací po tomto setkání.
Žalobkyně naznačuje obsah možného svědectví pana W. Toto svědectví má prokázat, že „služby Komise si velmi přály dokončení
ruského projektu a že pan W. byl připraven, že žalobkyně bude pokračovat v pracích podle ruské smlouvy, pokud bude moci doufat,
že jí bude za provedené práce a vynaložené náklady zaplaceno“.
Pozdější skutečnosti potvrzují informace, které by byly získány takovým svědectvím, a Komise nepopírá takový výklad skutečností,
což umožňuje tomuto výkladu přiznat důkazní sílu. Ale ať už je to jakkoliv politováníhodné, i kdybychom připustili obsah takového
svědectví jako prokázanou skutečnost, prokázalo by to nanejvýš existenci shody vůle mezi žalobkyní a Komisí směřující k tomu,
aby žalobkyně dokončila ruský a moldavský projekt a byla odměněna za svou práci i přes problémy Helmico. Ostatně, ve světle
ostatních písemností ve spise existence takové vůle mezi oběma stranami nevyvolává pochybnost. Přesto to nepostačuje k prokázání
existence přesných, nepodmíněných a shodujících se informací prokazujících, že se Komise od tohoto data zavázala odměnit žalobkyni
přímo.
Z výše uvedeného vyplývá, že vyřešení sporu nemůže v žádném případě záviset na tomto jediném svědectví a že Soud může rozhodnout
užitečně na základě návrhových žádání, důvodů a argumentů předložených jak během ústní části, tak během písemné části řízení
a s ohledem na předložené dokumenty. Žádost o výslech svědka žalobkyně se tudíž zamítá.
Ze všech výše uvedených úvah vyplývá, že údajnou škodu nelze přičíst orgánu nebo instituci Společenství. Za těchto podmínek
musí být žaloba zamítnuta v plném rozsahu jako neopodstatněná, aniž by bylo třeba přezkoumávat, zda jsou v projednávaném případě
splněny ostatní podmínky vzniku mimosmluvní odpovědnosti Společenství.

K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to
účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je namístě rozhodnout, že
posledně uvedená ponese kromě vlastních nákladů řízení i náklady řízení vynaložené Komisí.
Z těchto důvodů
SOUD (pátý senát)
rozhodl takto:
1)
Žaloba se zamítá.
2)
Žalobkyni se ukládá náhrada nákladů řízení.
Vilaras
Martins Ribeiro
Jürimäe
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 16. listopadu 2006.
Vedoucí soudní kanceláře

Předseda
E. Coulon

M. Vilaras
*
Jednací jazyk: angličtina.