CELEX: 62007TJ0236
EAGGF
Tagatisrahastu
Raamatupidamisarvestuse kontrollimine ja heakskiitmine
Eelarveaasta 2006
Määruse (EÜ) nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 esimese lõigu kohaldamine
Coreperi istungi protokollile lisatud komisjoni ühepoolse avalduse siduv jõud

Õiguslik raamistik

Määrus (EMÜ) nr 595/91
Nõukogu 4. märtsi 1991. aasta määruse (EMÜ) nr 595/91 eeskirjade eiramise ja valesti makstud summade tagasinõudmise kohta
ühise põllumajanduspoliitika rahastamisel, infosüsteemi loomise kohta selles valdkonnas ning määruse (EMÜ) nr 283/72 kehtetuks
tunnistamise kohta (EÜT L 67, lk 11; ELT eriväljaanne 03/11, lk 171) artikkel 3 sätestab:
„1. Kahe kuu jooksul pärast iga kvartali lõppu saadavad liikmesriigid komisjonile loetelu kõigist eeskirjade eiramistest,
mille kohta on olemas haldusasutuse või kohtu esialgne fakte tuvastav otsus.
Sel eesmärgil esitavad nad järgmise, võimalikult üksikasjaliku teabe:
–        säte, mida on rikutud,
–        kulutuste laad ja suurus; kui makset ei ole tehtud, summad, mis oleks olnud valesti makstud, kui eeskirjade eiramist ei oleks
avastatud, välja arvatud juhul, kui ettevõtja eksimus või hooletus avastatakse enne makse tegemist ja sellega ei kaasne haldus-
või kriminaalkaristust,
–        asjakohane ühine turukorraldus, toode või tooted või meede,
–        ajavahemik või ajahetk, millal eeskirjade eiramine on toime pandud,
–        eeskirjade eiramise viis,
–        eeskirjade eiramise avastamisviis,
–        riigiasutused või -organid, kes eeskirjade eiramise avastasid,
–        avastamise finantstagajärjed ning tagasinõudmisvõimalused,
–        eeskirjade eiramise võimalusele viitava esmakordse teabe kuupäev ja allikas,
–        eeskirjade eiramise avastamise kuupäev,
–        vajaduse korral asjaga seotud liikmesriigid ja kolmandad riigid,
–        asjaga seotud füüsiliste ja juriidiliste isikute andmed, välja arvatud juhul, kui need andmed ei ole võitluses eeskirjade
eiramise vastu asjaomase eiramise laadi tõttu olulised.
2. Kui osa sellest teabest, eelkõige eeskirjade eiramisel kasutatud võtete ja eiramise avastamisviisiga seotud teave, ei ole
kättesaadav, esitavad liikmesriigid puuduva teabe komisjonile võimaluse korral koos eeskirjade eiramist käsitlevate kvartaliaruannetega.
3. Kui siseriiklikud sätted näevad ette uurimise konfidentsiaalsust, edastatakse selline teave pädeva kohtu loal.”
Sama määruse artikli 5 lõige 1 näeb ette, et „[k]ahe kuu jooksul pärast iga kvartali lõppu teatavad liikmesriigid komisjonile
artikli 3 kohaselt teatatud eeskirjade eiramiste tagajärjel algatatud menetlustest ja nendest tulenenud olulistest muutustest
[…]”. Nimetatud artikli lõige 2 sätestab, et „[k]ui liikmesriik leiab, et summa täielik tagasinõudmine ei ole võimalik või
tõenäoline, esitab ta komisjonile eriteate tagasinõudmata summa kohta ning põhjenduse, miks ühendus või liikmesriik peaks
selle summa katma”, „[s]ee teave peab olema piisavalt üksikasjalik, et võimaldada komisjonil otsustada, kes peab kandma finantstagajärjed
vastavalt määruse (EMÜ) nr 729/70 artikli 8 lõikele 2” ning et „[s]ee otsus tehakse kõnealuse määruse artiklis 5 sätestatud
korras”.

Määrus (EÜ) nr 1287/95
Nõukogu 22. mai 1995. aasta määrus (EÜ) nr 1287/95, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 729/70 ühise põllumajanduspoliitika
rahastamise kohta (EÜT L 125, lk 1), artikli 1 lõige 2 näeb ette:
„Artikkel 5 asendatakse järgmisega:
„Artikkel 5
[…]
2. […]
c) […] Rahastamisest keeldumine ei või hõlmata kulutusi, mis on tehtud varem kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet
asjaomases liikmesriigis tehtud kontrollimiste tulemuste kohta. Seda nõuet ei kohaldata siiski rahaliste tagajärgede suhtes,
mis tulenevad:
–        artikli 8 lõikes 2 osutatud rikkumistest,
–        […]” [Siin ja edaspidi on osundatud määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]

Määrus (EMÜ) nr 1258/1999
Nõukogu 21. aprilli 1970. aasta määrus (EMÜ) nr 729/70 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (EÜT L 94, lk 13), mida
on viimati muudetud määrusega nr 1287/95, kehtestas ühise põllumajanduspoliitika rahastamise üldreeglid. Määrus nr 729/70
asendati nõukogu 17. mai 1999. aasta määrusega (EÜ) nr 1258/1999 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (EÜT L 160,
lk 103; ELT eriväljaanne 03/25, lk 414), ning seda kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2000 tehtud kulutuste suhtes.
Vastavalt määruse nr 729/70 artikli 1 lõike 2 punktile b ja artikli 3 lõikele 1 ning määruse nr 1258/1999 artikli 1 lõike 2
punktile b ja artikli 2 lõikele 2 rahastab Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastu põllumajandusturgude
ühise korralduse raames nende turgude tasakaalustamiseks kooskõlas ühenduse eeskirjadega võetud sekkumisi.
Määruse nr 1258/1999 artikli 7 lõige 4 sätestab:
„Komisjon otsustab kulutused artiklites 2 ja 3 osutatud ühenduse rahastamisest välja jätta, kui ta avastab, et kulutused ei
ole tehtud kooskõlas ühenduse eeskirjadega.
Enne kui otsustatakse rahastamisest keelduda, teavitatakse kirjalikult komisjonipoolsete kontrollimiste tulemustest ja asjaomase
liikmesriigi vastustest ning seejärel püüavad pooled jõuda kokkuleppele võetavate meetmete suhtes.
Kui kokkuleppele ei jõuta, võib liikmesriik enne rahastamisest keeldumise otsust asjakohaste seisukohtade kaalumise eesmärgil
taotleda nelja kuu jooksul menetluse algatamist, mille tulemused esitatakse aruandes, mis saadetakse komisjonile kontrollimiseks.
Komisjon hindab väljajäetavaid summasid, arvestades eelkõige avastatud mittevastavuse astet. Komisjon võtab arvesse rikkumise
olemust ja raskust ning ühenduse rahalist kahju.
Rahastamisest keeldumine ei või hõlmata:
a)      artiklis 2 osutatud kulutusi, mis on tehtud varem kui 24 kuud enne komisjoni kirjalikku teadet asjaomases liikmesriigis tehtud
kontrollimiste tulemuste kohta;
b)      artiklis 3 osutatud meetmete või tegevusega seotud kulutusi, mille eest tehti lõplik makse varem kui 24 kuud enne komisjoni
kirjalikku teadet asjaomases liikmesriigis tehtud kontrollimiste tulemuste kohta.
Viiendat lõiku ei kohaldata siiski rahaliste tagajärgede suhtes, mis tulenevad:
a)      artikli 8 lõikes 2 osutatud rikkumistest;
b)      riiklikest toetustest või rikkumistest, mille suhtes on algatatud [EÜ] artiklites 88 ja 226 osutatud menetlus.”
Määruse nr 1258/1999 artikli 8 lõige 2 sätestab:
„Kui summasid ei hüvitata täielikult, kannab ühendus eeskirjade eiramisest või hooletusest tulenevad rahalised tagajärjed,
välja arvatud juhul, kui eeskirjade eiramise või hooletuse tagajärgede põhjustajateks on liikmesriikide haldus- või muud organid.
Hüvitatud summad makstakse akrediteeritud makseasutustele, kes arvavad need maha fondist rahastatavatest kulutustest. Hüvitatud
või hiljem makstud summadelt makstakse fondile intressi.”

Määrus (EMÜ) nr 1290/2005
Nõukogu 21. juuni 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta (ELT L 209, lk 1) artikli 32
lõige 3 sätestab, et „[a]rtikli 8 lõike 1 punkti c alapunktis iii sätestatud raamatupidamise aastaaruannete üleandmise puhul
edastavad liikmesriigid komisjonile kokkuvõtva aruande eeskirjade eiramiste tagajärjel algatatud tagasinõudmise menetluste
seisust, jagades veel tagasinõudmata summad haldus- ja/või kohtumenetluse järgi ja eeskirjade eiramise esmakordse haldusliku
või kohtuliku tuvastamise aasta järgi”. Lisaks on selles täpsustatud, et „[l]iikmesriigid annavad komisjoni käsutusse individuaalsete
tagasinõudmismenetluste ning veel tagasinõudmata summade üksikasjad”.
Määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõige 5 sätestab:
„Kui tagasinõudmist ei ole toimunud nelja aasta jooksul pärast esmakordset halduslikku või kohtulikku tuvastamist, või kaheksa
aasta jooksul, kui tagasinõudmine toimub siseriikliku kohtu kaudu, kaetakse 50% tagasinõudmise puudumise finantstagajärgedest
asjaomase liikmesriigi ja 50% ühenduse eelarvest.
Asjaomane liikmesriik toob lõike 3 esimeses lõigus nimetatud kokkuvõtvas aruandes eraldi välja summad, mille osas ei toimunud
tagasinõudmist käesoleva lõike esimeses lõigus sätestatud tähtaja jooksul.
Vastavalt esimesele lõigule tagasinõudmise puudumisest tuleneva finantskohustuse jagamine ei piira asjaomase liikmesriigi
kohustust järgida tagasinõudmismenetlusi vastavalt käesoleva määruse artikli 9 lõikele 1. Sel viisil tagasi nõutud summadest
kantakse 50% EAGFi arvele pärast lõikes 2 ette nähtud kinnipidamise kohaldamist.
Kui tagasinõudmismenetluse raames konstateeritakse eeskirjade eiramiste puudumist lõpliku laadi haldusakti või kohtuotsusega,
deklareerib asjaomane liikmesriik EAGFile kuluna tema poolt esimese lõigu alusel kantud finantskohustuse.
Kui tagasinõudmine ei saanud asjaomasest liikmesriigist olenemata põhjustel toimuda käesoleva lõike esimeses lõigus kindlaks
määratud tähtaja jooksul ja tagasinõutav summa ületab 1 miljonit eurot, võib komisjon liikmesriigi taotlusel tähtaega pikendada
kuni 50% ulatuses esialgsest tähtajast.”
Määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõige 6 näeb ette, et „[n]õuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad liikmesriigid otsustada
tagasinõudmist mitte läbi viia”. Samas on täpsustatud, et sellise otsuse võib teha vaid järgmistel juhtudel:
„a)      kui tagasinõudmisel juba tehtud ja ettenähtavad kulud on suuremad kui tagasinõutav summa; või
b)      kui tagasinõudmine osutub võimatuks võlgniku või eeskirjade eiramise eest juriidilist vastutust kandvate isikute asjaomase
liikmesriigi õigusaktide kohaselt tuvastatud ja tunnistatud maksejõuetuse tõttu.”
Lisaks on selles lõigus öeldud, et „[a]sjaomane liikmesriik toob artikli 3 esimeses lõigus sätestatud kokkuvõtvas aruandes
eraldi välja summad, mille osas ta otsustas tagasinõudmismenetlust mitte alustada, ning oma otsuse põhjenduse”.
Määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõige 8 sätestab:
„Pärast artikli 31 lõikes 3 sätestatud menetluse läbiviimist võib komisjon teha otsuse ühenduse eelarvesse pandud summade
ühenduse rahastamisest kõrvaldamise kohta järgmistel juhtudel:
a)      kohaldades käesoleva artikli lõikeid 5 ja 6, kui komisjon tuvastab, et eeskirjade eiramine või tagasinõudmise puudumine tulenevad
haldusasutustele või muudele ametiasutustele süüks pandavast eeskirjade eiramisest või hooletusest;
b)      kohaldades käesoleva artikli lõiget 6, kui tema hinnangul ei ole liikmesriigi põhjendus piisav, et õigustada otsust tagasinõudmismenetlus
peatada.”
Kõnesoleva määruse artikkel 46 näeb ette:
„[…] Määrust […] nr 595/91 muudetakse järgmiselt:
1)      artikli 5 lõige 2 jäetakse välja;
2)      artikli 7 lõige 1 jäetakse välja.”
Mainitud määruse artikli 47 lõige 1 näeb ette, et „[m]äärus nr 25, määrus […] nr 723/97 ja määrus […] nr 1258/1999 tunnistatakse
kehtetuks”.
Artikli 49 esimeses, teises ja kolmandas lõigus, mis käsitlevad määruse jõustumist, on täpsustatud:
„[…] Käesolev määrus jõustub seitsmendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas [st 18. augustil 2005].
Määrust kohaldatakse alates 1. jaanuarist 2007, välja arvatud artikli 18 lõige 4 [prantsuskeelses versioonis: lõiked 4 ja
5], mida kohaldatakse alates selle jõustumisest, kui artikli 47 sätted ei näe ette teisiti.
Järgmisi sätteid kohaldatakse siiski alates 16. oktoobrist 2006:
–        […]
–        artikkel [32] määruse […] nr 595/91 artikli 3 raames teatavaks tehtud juhtudel, mille osas ei ole 16. oktoobriks 2006 täielik
tagasinõudmine veel aset leidnud,
[…] ” [täpsustatud tõlge määruse prantsuskeelse versiooni põhjal]

Vaidluse taust
Saksamaa Liitvabariik saatis 12. veebruaril 2007 komisjonile kokkuvõtva aruande eeskirjade eiramiste tagajärjel algatatud
tagasinõudmise menetluste seisust vastavalt määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikele 3, nimetades ühtlasi ära juhtumid, mille
suhtes kohaldatakse määruse nr 595/91 artikli 5 lõiget 2. Komisjon saatis 30. märtsil 2007 Saksamaa Liitvabariigile eelarveaasta
2006 raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsust käsitleva dokumendi, milles tõi välja arvutuste tegemiseks
kasutatava metodoloogia ning lisas tabeli, kus olid makseasutuste kaupa ära märgitud tagastamisele kuuluvad summad. Sellega
kohaldas komisjon määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5 sätestatut kõigile eeskirjade eiramiste juhtumitele, mille kohta
oli tehtud haldusasutuse või kohtu esialgne fakte tuvastav otsus, nagu on ette nähtud määruse nr 595/91 artiklis 3. Selle
tulemusena pidid jääma 50% ulatuses Saksamaa Liitvabariigi kanda kulud, mis seondusid kahte tüüpi eeskirjade eiramistega:
–        eeskirjade eiramised, mille kohta oli tehtud haldusotsus rohkem kui neli aastat tagasi (kaheksa aastat juhtudel, kui esitati
hagi siseriiklikku kohtusse), kuid mille puhul pole seni tagasinõudmist toimunud;
–        eeskirjade eiramised, mille kohta tehti haldusotsus või esitati siseriiklikku kohtusse hagi, kuid mille kohta esitati hiljem
– pärast nelja või kaheksa aasta möödumist – eriteade vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, ning mille puhul ei
ole komisjon teinud määruse nr 1258/1999 artikli 8 lõike 2 alusel otsust selle kohta, kelle hüvitada jäävad eeskirjade eiramiste
finantstagajärjed.
Saksamaa Liitvabariik palus 16. aprillil 2007 komisjonilt selgitust talle 30. märtsil 2007 saadetud summa väljaarvutamise
meetodi kohta, lisades, et Saarimaa jaoks on arvutused arusaamatud. Komisjon vastas Saksamaa Liitvabariigile 18. aprilli 2007. aasta
e-kirjas, tuues välja meetodi, millest lähtudes arvutati välja summa, mille Saarimaa on vastavalt määruse nr 1290/2005 artikli 32
lõikes 5 sätestatule kohustatud tagastama. Saksamaa Liitvabariik komisjonilt täiendavat teavet ei taotlenud. Põllumajandusfondide
komitee 14. istungil 20. aprillil 2007 selgitas komisjon vastuseks paljudele liikmesriikidele, sh Saksamaa Liitvabariigile,
kõnesolevat arvutusmeetodit uuesti.
Komisjon vähendas 27. aprilli 2007. aasta otsusega 2007/327/EÜ Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) tagatisrahastust
2006. eelarveaastal rahastatud liikmesriikide makseasutuste kulude raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise
kohta (ELT L 122, lk 51; edaspidi „vaidlustatud otsus”) Saksamaa Liitvabariigile antud abi 22 008 515,16 euro võrra.

Menetlus ja poolte nõuded
Saksamaa Liitvabariik esitas käesoleva kohtuasja algatamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. juulil 2007.
Kostja vastus saabus 26. septembril 2007, repliik 26. novembril 2007 ja vasturepliik 14. jaanuaril 2008.
Saksamaa Liitvabariik palub Üldkohtul:
–        tühistada vaidlustatud otsus osas, mis näeb ette kohustuse 1 750 616,27 euro hüvitamiseks;
–        mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul:
–        tunnistada hagi vastuvõetamatuks osas, milles see puudutab 1 602 814,31 eurot ületavat summat;
–        jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.

Õiguslik käsitlus

Vastuvõetavus
Poolte argumendid
Komisjon märkis kostja vastuses, et hagi on vastuvõetamatu osas, milles see puudutab 1 602 814,31 eurot ületavat summat, kuna
nimetatud summa suhtes kohaldas ta määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5 sätestatut. Nimelt on Saksamaa Liitvabariik esiteks
ebaõigelt välja arvutanud summa, mis moodustaks 50% 34-le tema hinnangul problemaatilisele tagasinõudmisjuhtumile vastavast
3 347 636,98 euro suurusest algsummast, kuna vastav tulemus peaks olema 1 673 818,49 ja mitte 1 750 616,27 eurot, ning teiseks
on arvanud ebaõigelt nende alla 6 niisugust tagasinõudmisjuhtumit summas 71 004,18 eurot, millel puudub seos määruse nr 1290/2005
artikli 32 lõikega 5.
Saksamaa Liitvabariik märkis repliigis, et jääb oma nõuete juurde. Siiski soovis ta osaliselt muuta seda, millist osa vaidlustatud
otsuse sätete sisust tema nõue puudutab – ja mille tühistamist ta taotleb –, ning seda eesmärgiga parandada teatavad arvutusvead,
arvestades kirjalikus menetluses esitatud teavet. Esiteks tunnistas liikmesriik, et summa, mis peab vastama 50%-le 34-le problemaatilisele
eeskirjade eiramise juhtumile vastavast algsummast ehk 3 347 636,98 eurost, oli välja arvutatud ebaõigelt. Teiseks nentis
liikmesriik, et tema arvestus puudutas ekslikult 6 niisugust juhtumit – summas 71 004,18 eurot –, mille finantstagajärjed
hüvitati täies ulatuses ühenduse eelarvest. Kolmandaks märkis liikmesriik, et oli jätnud arvestamata 3 juhtumit – summas 862 413,65
eurot –, mille finantstagajärjed olid 50% ulatuses tema kanda. Liikmesriik märkis, et soovib teha tasaarvelduse, mis hõlmab
ühelt poolt neid juhtumeid, mida ta oli hagiavalduses nimetanud ekslikult, ning teiselt poolt osa nendest, mida hagiavalduses
ei olnud nimetatud.
Selgitamaks, miks ta muutis seda, millist osa hagiavalduses nimetatud vaidlustatud otsuse sätetest tema tühistamisnõue puudutab,
tõi Saksamaa Liitvabariik välja asjaolu, et tal ei olnud hagiavalduse esitamisel võimalik määratleda juhtumeid, mis kuuluvad
määruse nr 595/91 artikli 5 lõikes 2 sätestatu alla ning mida oli arvesse võetud vaidlustatud otsuses, kuna komisjon ei olnud
talle saatnud nende juhtumite loetelu, ning alles komisjoni kui kostja vastus võimaldas tal need sisulised vead parandada.
Lisaks väitis liikmesriik, et oli enne hagiavalduse esitamist püüdnud – tulemusteta – saada komisjonilt loetelu mainitud sätete
alla kuuluvatest juhtumitest.
Kohtuistungil kinnitas Saksamaa Liitvabariik, et võtab tühistamisnõude tagasi nende 6 hagiavalduses nimetatud juhtumi osas,
mille finantstagajärjed hüvitati täielikult – summas 71 004,18 eurot – ühenduse eelarvest. Üldkohus kandis selle info kohtuistungi
protokolli.
Liikmesriik märkis veel, et ta ei leia, et oleks nõudeid muutnud, kuid et kolme uue eeskirjade eiramise juhtumi lisamist tühistamisnõudesse
tuleb kvalifitseerida uue väitena, mille ta võis õigustatult esitada repliigi etapis. Komisjon ei nõustu selle argumendiga.
Üldkohtu hinnang
Üldkohus peab otsustama, kas Saksamaa Liitvabariigi poolt repliigi raames esitatud nõuded – nõue tühistada vaidlustatud otsus
osaliselt esiteks selles osas, mis puudutab 1 602 814,31 eurot ületavat summat, ning teiseks selles osas, mis puudutab 3 eeskirjade
eiramise juhtumit, mille finantstagajärjed pidi hüvitama 50% ulatuses liikmesriik ning mida hagiavalduses ei olnud nimetatud
– on vastuvõetavad.
Üldkohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti d kohaselt peab hageja märkima nõuded hagiavalduses. Seega saab arvestada üksnes
kohtmenetluse aluseks olevas hagiavalduses nimetatud nõudeid (Euroopa Kohtu 8. juuli 1965. aasta otsus kohtuasjas 83/63: Krawczynski
vs
. komisjon, EKL 1965, lk 773, punkt 2) ning hagi põhjendatuse uurimisel tuleb lähtuda üksnes nendest nõuetest, mis on ära
toodud kohtumenetluse aluseks olevas hagiavalduses (Euroopa Kohtu 25. septembri 1979. aasta otsus kohtuasjas 232/78: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 1979, lk 2729, punkt 3).
Kodukorra artikli 48 lõige 2 näeb ette, et uusi väiteid võib esitada tingimusel, et need tuginevad õiguslikele ja faktilistele
asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse käigus. Väljakujunenud kohtupraktikast nähtub, et see tingimus kehtib
a fortiori
nõuete muutmise kohta ning et juhul, kui ei esine õiguslikke ja faktilisi asjaolusid, mis oleksid ilmnenud kirjalikus menetluses,
tuleb arvestada üksnes hagiavalduses ära toodud nõudeid (eespool punktis 27 viidatud kohtuotsus Krawczynski
vs
. komisjon, punkt 2).
Käesoleval juhul väidab Saksamaa Liitvabariik, et tal ei olnud võimalik hagiavalduse esitamise etapis määratleda juhtumeid,
mida komisjon vaidlustatud otsuses arvesse võttis, kuna komisjon ei olnud esitanud talle loetelu nendest juhtumitest, mis
kuuluvad määruse nr 595/91 artikli 5 lõike 2 alla, ning et alles komisjoni kui kostja vastus võimaldas tal need sisulised
vead parandada.
Esiteks tuleb rõhutada, et Saksamaa Liitvabariik oli täielikult teadlik arvutusmeetodist, mida komisjon määruse nr 1290/2005
artikli 32 lõike 5 kohaldamisel kasutas, kuna komisjon oli teda sellest kolmel korral teavitanud, nagu märgitud eespool punktides 15
ja 16. Nimelt saatis komisjon talle 30. märtsil 2007, see tähendab enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist, eelarveaasta 2006
raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise otsust käsitleva dokumendi, mille 3. lisas oli ära toodud kõnesoleva
metodoloogia üksikasjalik kirjeldus. Lisaks vastas komisjon Saksamaa Liitvabariigile 18. aprillil 2007 ning selgitas metodoloogiat
uuesti seoses selle kohaldamisega Saarimaa suhtes. Põllumajandusfondide komitee 14. istungil 20. aprillil 2007 selgitas komisjon
vastuseks paljudele liikmesriikidele, sh Saksamaa Liitvabariigile, kõnesolevat arvutusmeetodit veel kord. Komisjon rõhutab,
et temapoolses kostja vastuses ei toonud ta kasutatud arvutusmeetodi kohta välja midagi uut ega spetsiifilist.
Teiseks võttis komisjon tema enda kinnituste kohaselt arvutuste tegemisel aluseks andmed, mida liikmesriigid on kohustatud
talle edastama vastavalt komisjoni 21. juuni 2006. aasta määruse (EÜ) nr 885/2006 (millega nähakse ette nõukogu määruse (EÜ)
nr 1290/2005 kohaldamise üksikasjalikud eeskirjad seoses makseasutuste ja teiste organite akrediteerimise ning EAGFi ja EAFRD
raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmisega) artikli 6 punktile f ja III lisa tabelitele (ELT L 171, lk 90).
Seega oli Saksamaa Liitvabariigil, kelle käsutuses olid nii asjakohane arvutusmeetod kui andmed, põhimõtteliselt võimalik
juba hagiavalduse esitamise etapis ise määratleda need juhtumid, mis kuuluvad määruse nr 595/91 artikli 5 lõikes 2 sätestatu
alla ning mida komisjon vaidlustatud otsuse tegemisel arvestas. Igal juhul ei ole liikmesriik tõendanud, et nõuete muutmise
tingisid kirjaliku menetluse käigus ilmsiks tulnud õiguslikud ja faktilised asjaolud. Seega on tühistamisnõuded vastuvõetamatud
osas, milles need puudutavad 1 602 814,31 eurot ületavat summat.
Lõpetuseks tuleb täpsustada, et kuigi Saksamaa Liitvabariik leidis kohtuistungil, et ei ole oma nõudeid muutnud, kuid kolme
uue eeskirjade eiramise juhtumi lisamist tühistamisnõudesse tuleb kvalifitseerida uue väitena, ei mõjuta see väide vastuvõetavusele
antavat hinnangut, kuna – nagu komisjon kohtuistungil rõhutas –kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c ja artikli 48 lõikes 2
on ette nähtud, et hageja peab hagiavalduses esitama ülevaate fakti- ja õigusväidetest ning et uute väidete esitamise suhtes
kehtib tingimus, et need tugineksid niisugustele õiguslikele ja faktilistele asjaoludele, mis on tulnud ilmsiks menetluse
käigus.

Põhiküsimus
Saksamaa Liitvabariik esitab oma nõuete põhjendamiseks kaks väidet. Esiteks väidab liikmesriik, et komisjon on rikkunud määruse
nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 kohaldamisel õigusnormi ning teiseks on ta seisukohal, et komisjon ei ole järginud tema enda
poolt 4. mail 1995 tehtud ühepoolset avaldust.
Esimene väide, mille kohaselt on määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 kohaldamisel rikutud õigusnormi
–       Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik on seisukohal, et komisjon on rikkunud õigusnormi, kuna kohaldas – pärast 16. oktoobrit 2006 – määruse
nr 1290/2005 artikli 32 lõiget 5, mille kohaselt summad, mida ta ei ole tagasi nõudnud nelja aasta jooksul pärast esmakordset
halduslikku või kohtulikku tuvastamist, või kaheksa aasta jooksul, kui tagasinõudmine toimub siseriikliku kohtu kaudu, kaetakse
50% ulatuses asjassepuutuva liikmesriigi eelarvest. Liikmesriik leiab, et määruse artiklite 46 ja 49 kohaselt kuulus määruse
nr 1290/2005 artikli 32 lõige 5 sel kuupäeval kohaldamisele vaid määruse nr 595/91 artiklis 3 nimetatud juhtumite ehk teisisõnu
niisuguste eeskirjade eiramiste suhtes, mis on kantud liikmesriikide poolt kahe kuu jooksul pärast iga kvartali lõppu komisjonile
saadetavasse loetellu eiramisjuhtudest, mille kohta on olemas haldusasutuse või kohtu esialgne fakte tuvastav otsus ja mida
ei oldud 16. oktoobriks 2006 täielikult tagasi nõutud, kuid mitte juhtumite suhtes, mida käsitleb määruse nr 595/91 artikli 5
lõige 2, mille kohaselt saadavad liikmesriigid – pärast eeskirjade eiramistest teatamist vastavalt artiklile 3 – komisjonile
eriteate juhtudel, kui nad leiavad, et summa täielik tagasinõudmine ei ole võimalik või tõenäoline. Liikmesriik leiab, et
seega tuleb nende pooleliolevate tagastamisjuhtumite suhtes, mille kohta on saadetud määruse nr 595/91 artikli 5 lõikes 2
ette nähtud eriteade, kuni 31. detsembrini 2006 kohaldada vastava teate saatmise kuupäeval kehtinud õigusnorme, st määruse
nr 1258/1999 artikli 8 lõiget 2, mis näeb ette, et ühendus hüvitab summad täielikult juhtudel, kui liikmesriike ei saa pidada
vastutavaks tagastamise toimumatajäämise eest.
Saksamaa Liitvabariik väidab, et teistsugune tõlgendus, mille tulemuseks oleks järeldus, et kõik niisugused tagastamisjuhtumid,
mille kohta on saadetud eriteade, sealhulgas vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, kuuluvad alates 16. oktoobrist
2006 määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 kohaldamisalasse, muudaks ainetuks määruse nr 1290/2005 artikli 46, mille kohaselt
tunnistatakse määruse nr 595/91 artikli 5 lõige 2 kehtetuks alles alates 1. jaanuarist 2007, ning oleks seega vastuolus seadusandja
tahtega.
Lisaks täpsustab Saksamaa Liitvabariik, et see, kuidas ta määrust nr 1290/2005 tõlgendab, ei ole – kui lähtuda põhimõtetest,
mis on välja toodud Euroopa Kohtu 16. oktoobri 2003. aasta kohtuotsuses C‑339/00: Iirimaa
vs
. komisjon (EKL 2003, lk I‑11757, punkt 38) – vastuolus selle määruse artikli 47 lõikega 1, millega tunnistatakse kehtetuks
määrus nr 1258/1999.
Lisaks rõhutab ta vajadust eristada ühelt poolt olukordi, mida reguleerib määruse nr 595/91 artikli 5 lõige 2, mis käsitleb
n-ö lõpetatuks loetavaid juhtumeid, ja teiselt poolt olukordi, mida reguleerib selle määruse artikkel 3, st juhtumeid, mil
tagasinõudmine on pooleli ning vaid komisjon on see, kel on õigus otsustada väljamakstud summade tagasisaamise võimatuse finantstagajärgede
üle. Liikmesriik täpsustab, et juhtumid, mille kohta on saadetud eriteade vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2,
ei ole õigupoolest enam menetlusjärgus, kuna liikmesriigi jaoks on need lõpetatud, arvestades et liikmesriik on välistanud
võimaluse, et vastav summa võidakse tagasi maksta, ning selles etapis on finantstagajärgede üle otsustamine ainuüksi komisjoni
pädevuses. Kui lähtuda seisukohast, et mainitud kaht tüüpi juhtumite vahel puudub erinevus, tähendaks see, et kõik juhtumid,
millest on teatatud vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, hüvitataks pärast määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5
ette nähtud 4- ja 8-aastaste tähtaegade möödumist automaatselt ühenduse eelarvest, mis aga muudaks need tähtajad sisuliselt
mõttetuks. Liikmesriik rõhutab veel, et niisuguseid juhtumeid, millest teatataks vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2,
esineb vähe.
Saksamaa Liitvabariik märgib lisaks, et seadusandja ei ole näinud raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise nõuet
ette teatud spetsiifilisteks võlgniku maksejõuetusega seotud juhtudeks, kuna määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 6 punkt b
sätestab, et niisuguses olukorras võivad liikmesriigid otsustada tagasinõudmist mitte läbi viia ning et vastav summa hüvitatakse
täielikult ühenduse eelarvest.
Lõpuks märgib liikmesriik, et 12. veebruaril 2007 vastavalt määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 3 ettenähtule edastatud
kokkuvõttev aruanne eeskirjade eiramiste osas algatatud tagasinõudmise menetluste kohta hõlmas ka juhtumeid, mida reguleerib
määruse nr 595/91 artikli 5 lõige 2, ning need olid ära toodud samade numbrite all mis vastavalt artiklile 5 esitatud eriteates.
Komisjon ei nõustu Saksamaa Liitvabariigi argumentidega ning leiab, et ta ei ole määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 kohaldamisega
õigusnormi rikkunud.
–       Üldkohtu hinnang
Esmalt tuleb märkida, et Saksamaa Liitvabariik püüab selle väitega tõendada, et vaidlustatud otsus tuleb tühistada, kuna komisjon
on tõlgendanud ebaõigelt määruse nr 1290/2005 artikli 49 teist ja kolmandat lõiku, mille kohaselt kohaldatakse määrust alates
1. jaanuarist 2007, kuid selle suhtes kehtib erand, nimelt kohaldatakse artiklit 32 alates 16. oktoobrist 2006 „määruse […]
nr 595/91 artikli 3 raames teatavaks tehtud juhtudel, mille osas ei ole 16. oktoobriks 2006 täielik tagasinõudmine veel aset
leidnud”. Nimelt on komisjon leidnud, et määruse nr 1290/2005 artikkel 32 on alates 16. oktoobrist 2006 kohaldatav ka juhtumitele,
millest on teatatud vastavalt määruse nr 595/91 artiklile 3 ning mille kohta on seejärel esitatud eriteade vastavalt määruse
nr 595/91 artikli 5 lõikele 2 ja mille osas ei ole 16. oktoobriks 2006 täielik tagasinõudmine veel aset leidnud.
Tuleb meenutada, et määruse nr 1290/2005 artikli 15 lõikest 4 nähtub, et eelarveaasta algab 16. oktoobril ning lõpeb järgneva
aasta 15. oktoobril, arvestades et liikmesriikide poolt 1.–15. oktoobrini tehtud kulud loetakse tehtuks oktoobrikuus, kuid
16.–31. oktoobrini tehtud kulud loetakse tehtuks novembris. Määruse nr 1290/2005 artikkel 32 käsitleb liikmesriikide kohustusi
summade tagasinõudmisel abisaajatelt, kui tegemist on eeskirjade eiramise või hooletusega. Kõnesoleva määruse artikli 32 lõige 5
puudutab erijuhtumeid, mil tagasinõudmist ei ole toimunud kas nelja aasta jooksul pärast esmakordset halduslikku või kohtulikku
tuvastamist, või kaheksa aasta jooksul, kui tagasinõudmine toimub siseriikliku kohtu kaudu. Niisugustel juhtudel „kaetakse
50% tagasinõudmise puudumise finantstagajärgedest asjaomase liikmesriigi ja 50% ühenduse eelarvest”.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt tuleb ühenduse õigusnormi tõlgendamisel lisaks sõnastusele arvestada ka selle konteksti
ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osaks säte on (vt Euroopa Kohtu 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas
C‑17/03: VEMW jt, EKL 2005, lk I‑4983, punkt 41 ja seal viidatud kohtupraktika, ning Üldkohtu 6. oktoobri 2005. aasta otsus
liidetud kohtuasjades T‑22/02 ja T‑23/02: Sumitomo Chemical ja Sumika Fine Chemicals
vs.
komisjon, EKL 2005, lk II‑4065, punkt 47).
Mainitud põhimõtteid tuleb arvesse võtta, uurides, kas määruse nr 1290/2005 artikli 49 kolmanda lõigu teises taandes toodud
lauset „määruse nr 595/91 artikli 3 raames teatavaks tehtud juhtudel, mille osas ei ole 16. oktoobriks 2006 täielik tagasinõudmine
veel aset leidnud” tuleb mõista nii, et sellega on mõeldud üksnes juhtumeid, millest on teatatud vastavalt määruse nr 595/91
artiklile 3 ja mille osas ei ole 16. oktoobriks 2006 tagasinõudmist toimunud, või on sellega mõeldud ka juhtumeid, millest
on teatatud vastavalt artiklile 3, seejärel esitatud eriteade vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, ning mida ei
ole 16. oktoobriks 2006 tagasi nõutud.
Esiteks võib öelda, et vastuse sellele küsimusele võib anda määruse nr 1290/2005 artikli 49 kolmanda lõigu teise taande grammatiline
tõlgendus, kuna lauseosa „määruse nr 595/91 artikli 3 raames teatavaks tehtud juhtudel” on selge. Selles osas tuleb nentida,
et mainitud sõnastus on lai, kuna hõlmab kõiki juhtumeid, millest on teatatud vastavalt määruse nr 595/91 artiklile 3. Nimelt
kuuluvad nende hulka kindlasti ka niisugused juhtumid, millest on kõigepealt teatatud vastavalt artiklile 3 ning seejärel
eriteatega vastavalt artikli 5 lõikele 2.
Tuleb meenutada, et enne määruse nr 1290/2005 jõustumist reguleerisid eeskirjade eiramise juhtude menetlemist määruse nr 595/91
artiklid 3 ja 5. Niisiis olid liikmesriigid vastavalt mainitud artiklile 3 kohustatud saatma komisjonile kord kvartalis loetelu
kõigist eeskirjade eiramistest, mille kohta oli haldusasutus või kohus teinud esialgse fakte tuvastava otsuse. Edasi pidid
nad vastavalt artikli 5 lõikele 1 kord kvartalis teavitama komisjoni menetlustest, mis olid algatatud nende eeskirjade eiramise
juhtude suhtes, millest oli teatatud vastavalt artiklile 3, ning mainitud artikli lõike 2 kohaselt pidid saatma eriteate summade
kohta, mille tagasinõudmine ei ole liikmesriigi hinnangul võimalik. Niisiis ei puuduta määruse nr 595/91 artikkel 3 ja artikli 5
lõige 2 erinevaid juhtumeid, nagu Saksamaa Liitvabariik väidab, vaid eri etappe, kuna artikli 5 lõikes 2 peetakse silmas eeskirjade
eiramisi, millest on varem teatatud vastavalt artiklile 3 ning mille puhul on summade tagasisaamine liikmesriigi arvates võimatu.
Lisaks tuleb märkida, et Saksamaa Liitvabariigil pole alust tugineda Euroopa Kohtu poolt kohtuotsuses Iirimaa
vs
. komisjon (eespool punkt 37) välja toodud põhimõtetele, kuna käesolevat vaidlust ei iseloomusta samad asjaolud, millest lähtudes
Euroopa Kohus tõlgendas määrust nr 1258/1999, milles ei ole üleminekusätteid ette nähtud. Käesoleval juhul sisaldab määrus
nr 1290/2005 konkreetseid sätteid, mis puudutavad selle jõustumist, kohaldamist, vajalikuks peetud erandeid ning üleminekumeetmeid,
arvestades muid EAGGF-i käsitlevaid sätteid. Eeskätt sätestab see määrus, et artiklit 32 kohaldatakse alates 16. oktoobrist
2006 nende määruse nr 595/91 artikli 3 raames teatavaks tehtud juhtude suhtes, mille osas ei ole täielik tagasinõudmine veel
aset leidnud.
Teiseks on eespool punktis 46 välja toodud tõlgendus kooskõlas ka määrusega nr 1290/2005 kehtestatud uue raamatupidamisarvestuse
kontrollimise ja heakskiitmise menetluse ülesehitusega. Nimelt kehtis varem nõue, et – vastavalt määruse nr 1258/1999 artikli 8
lõikele 2 – kannab ühendus eeskirjade eiramisest või hooletusest tulenevad finantstagajärjed, välja arvatud juhtudel, kui
eeskirjade eiramine või hooletus on omistatav liikmesriikide haldus- või muudele organitele. Euroopa Liidu Nõukogu pidas määruse
nr 1290/2005 vastuvõtmisel silmas just nimelt eesmärki kehtestada kord, mis võimaldab komisjonil ühenduse eelarve huve kaitsta,
otsustades asjaomase liikmesriigi arvelt võtta osa summadest, mis eeskirjade eiramise tõttu kaduma on läinud ja mida pole
mõistliku tähtaja jooksul tagastatud (põhjendused 25 ja 26). Mainitud määruse artikli 32 lõige 5 näeb ette, et summad, mille
tagasinõudmist ei ole toimunud nelja või kaheksa aasta jooksul pärast esmakordset halduslikku või kohtulikku tuvastamist,
hüvitatakse võrdsetes osades liikmesriigi ja ühenduse eelarvest.
Selles osas tuleb täpsustada, et määruse nr 1290/2005 artikkel sätestab, et raamatupidamisarvestuse kontrollimist ja heakskiitmist
(artiklid 30 ja 31) ning eeskirjade eiramisi käsitlevad artiklid (artikkel 32) kuuluvad kohaldamisele alates 16. oktoobrist
2006. Seega, arvestades seadusandja taotletavat eesmärki, milleks on kaitsta ühenduse eelarve finantshuve, ei ole alust arvata,
et seadusandja on soovinud kaudselt näha ette võimaluse käsitada teatud spetsiifilisel viisil niisuguseid eeskirjade eiramisi,
mille kohta on esitatud eriteade vastavalt määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, samas kui on ette nähtud, et raamatupidamisarvestuse
kontrollimist ja heakskiitmist ning eeskirjade eiramisi käsitlevad sätted kuuluvad tervikuna kohaldamisele alates 16. oktoobrist
2006.
Kolmandaks tuleks Saksamaa Liitvabariigi poolt kasutatud tõlgendusest lähtudes kohaldada sätet, mille seadusandja on kehtetuks
tunnistanud. Nimelt on artiklis 49 täpsustatud, et määruse kohaldamine alates 1. jaanuarist 2007 ei mõjuta artiklit 47, millega
tunnistatakse kehtetuks teatavad määrused, sh määrus nr 1258/1999. Vastavalt määruse nr 1290/2005 artiklile 47 kaotab määrus
nr 1258/1999 kehtivuse hetkest, mil määrus nr 1290/2005 jõustub, st 18. augustil 2005, kuid erandina sellest kehtib see siiski
liikmesriikide tehtud kulude suhtes kuni 15. oktoobrini 2006 ning komisjoni tehtud kulude suhtes kuni 31. detsembrini 2006.
Vastavalt Saksamaa Liitvabariigi mõttekäigule, mille kohaselt ei kuulu juhtumid, mille kohta on esitatud eriteade vastavalt
määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 5 kohaldamisalasse enne 1. jaanuari 2007 ning
et seega on nende puhul – kuni selle kuupäevani – vajalik komisjoni otsus vastavate kulude hüvitamist puudutavas osas, oleks
komisjon pidanud kohaldama määruse nr 1258/1999 artikli 8 lõiget 2, kuigi see oli liikmesriikide tehtud kulude suhtes alates
16. oktoobrist 2006 kehtivuse kaotanud. Niisugune tõlgendus oleks seadusandja tahtega ilmselgelt vastuolus.
Neljandaks on eespool punktis 46 esitatud tõlgendus vastavuses sellega, et määruse nr 595/91 artikli 5 lõige 2 kehtib kuni
31. detsembrini 2006. On selge, et artikliga 46 kehtestatud muudatused, mille kohaselt tunnistatakse kehtetuks määruse nr 595/91
artikli 5 lõige 2, hakkavad kehtima alles alates 1. jaanuarist 2007. Tuleb täpsustada, et kuigi seadusandja on soovinud säilitada
mainitud sätte kehtivuse ajavahemikus 16. oktoobrist kuni 31. detsembrini 2006, on see komisjoni väidete kohaselt selgitatav
sellega, et komisjonil peab olema võimalik saada teavet 2006. aasta 3. kvartalil aset leidnud eeskirjade eiramise juhtumeid
käsitlevate eriteadete kohta, omandamaks pettustega võitlemise seisukohast vajalikku teavet, ning seda sõltumatult raamatupidamisarvestuse
kontrollimise ja heakskiitmise menetlusest.
Viiendaks ja viimase asjaoluna tuleb nentida, et Saksamaa Liitvabariigi muud argumendid ei sea kahtluse alla määruse nr 1290/2005
artikli 49 lõike 3 kolmanda lõigu tõlgendust, mis on välja toodud eespool punktis 46.
Niisiis ei mõjuta käsitletavat väidet asjaolu, et Saksamaa Liitvabariigi poolt 12. veebruaril 2007 komisjonile vastavalt määruse
nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 3 ettenähtule saadetud kokkuvõttev aruanne eeskirjade eiramiste osas algatatud tagasinõudmise
menetluste kohta hõlmas ka juhtumeid, mida reguleerib määruse nr 595/91 artikli 5 lõige 2, ja mis olid esitatud samade numbrite
all mis vastavalt artiklile 5 esitatud eriteates, kuna tuleb arvestada, et kõnesolevad kaks artiklit ei käsitle mitte erinevaid
juhtumeid, vaid eri etappe (vt eespool punkt 47).
Samamoodi ei mõjuta määruse nr 1290/2005 artikli 49 tõlgendust asjaolu, et juhtumeid, millest teatatakse vastavalt määruse
nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, esineb vähe – isegi kui eeldada, et see väide on põhjendatud –, kuna niisugune puhtkvantitatiivne
aspekt ei saa õigusnormis kehtestatud eeskirja kuidagi mõjutada.
Pealegi ei jäta eespool punktis 46 esitatud tõlgendus – mille kohaselt nii neid eeskirjade eiramise juhtumeid, millest on
teatatud vastavalt määruse nr 595/91 artiklile 3, kui ka neid, mille kohta on seejärel esitatud eriteade vastavalt sama määruse
artikli 5 lõikele 2 – sisulisest tähendusest ilma määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõikes 5 ette nähtud 4- ja 8-aastasi tähtaegu.
Komisjoni 30. märtsi 2007. aasta dokumendis, mis käsitles eelarveaasta 2006 raamatupidamisarvestuse kontrollimist ja heakskiitmist
(vt eespool punkt 15), toodud arvutusmeetodist nähtub, et sellise tõlgenduse korral sanktsioneeritakse liikmesriike vaid juhul,
kui nad on saatnud eriteate rohkem kui 4 aastat (kohtumenetluse korral 8 aastat) pärast eeskirjade eiramise juhtumi esmakordset
tuvastamist, mis on vastavuses eesmärgiga ärgitada liikmesriike viima nende summade osas, millega seoses on tuvastatud eeskirjade
eiramisi, tagasinõudmine läbi mõistliku aja jooksul.
Lisaks on eespool punktis 46 esitatud tõlgendus kooskõlas määruse nr 1290/2005 artikli 32 lõike 6 punktiga b ja artikli 32
lõikega 8, mis käsitlevad võlgniku maksejõuetuse juhtumeid, mille korral hüvitab vastavad summad täies ulatuses ühendus, kuid
seda tingimusel, et eiramisjuhtumid või hooletus ei ole omistatavad liikmesriigile ning tõendusmaterjal, millega liikmesriik
põhjendab tagasinõudmismenetluse peatamist, on piisav. See, et eeskirjade eiramised, mille kohta on saadetud eriteade vastavalt
määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, katavad teatavaid võlgnike maksejõuetuse juhtumeid, ei ole – isegi kui eeldada, et
see väide on põhjendatud – piisav selleks, et asuda seisukohale, et seadusandja soovis mainitud sätte asendada määruse nr 1290/2005
artikli 32 lõike 6 punktiga b.
Eeltoodust tervikuna tuleneb, et komisjon ei ole rikkunud õigusnormi määruse nr 1290/2005 artikli 49 kolmanda lõigu teise
taande tõlgendamisel, kui asus seisukohale, et nimetatud määruse artikli 32 lõige 5 on alates 16. oktoobrist 2006 kohaldatav
juhtumitele, millest on teatatud vastavalt määruse nr 595/91 artiklile 3, mille kohta on seejärel esitatud eriteade vastavalt
määruse nr 595/91 artikli 5 lõikele 2, ja mille osas ei ole mainitud kuupäevaks tagasinõudmist veel toimunud.
Teine väide, mille kohaselt on eiratud komisjoni 4. mai 1995. aasta ühepoolset avaldust
–       Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik väidab, et vaidlustatud otsusega on eiratud hea halduse põhimõtet, kuna sellega on rikutud kohustust,
mille komisjon võttis Coreperi 4. mai 1995. aasta istungi protokollile lisatud ühepoolses avalduses, milles kutsus nõukogu
üles võtma 22. mai 1995. aasta istungil vastu määruse nr 729/70 muutmist käsitleva määruse eelnõu ning lisama kõnesoleva avalduse
istungi protokollile. Komisjon võttis selle avaldusega endale kohustuse teha otsus, mis puudutab nende summade hüvitamist,
mille osas ei ole tagasinõudmist toimunud hiljemalt 24 kuud pärast seda, kui esitati määruse nr 595/91 artikli 5 lõikes 2
ette nähtud teade. Vaidlustatud otsuses käsitletud 34 problemaatilisest juhtumist kuuest – summas 280 638,03 eurot, mille
peaks 50% ulatuses (st 140 319,01 eurot) hüvitama ühendus – teatati komisjonile 1. jaanuaril 2002 ja 1. jaanuaril 2003, st
rohkem kui 24 kuud enne vaidlustatud otsuse vastuvõtmist. Saksamaa Liitvabariik leiab, et komisjon võttis mainitud avaldusega
endale õiguslikult siduva kohustuse.
Komisjon ei nõustu Saksamaa Liitvabariigi argumentidega.
Saksamaa Liitvabariik muutis repliigi etapis hagiavalduse sisu, märkides, et väide puudutab algselt mainitud kuuest juhtumist
tegelikult ainult kahte summas 195 165,46 eurot, mille liikmesriik pidi hüvitama 50% ulatuses (97 582,73 eurot).
–       Üldkohtu hinnang
Kõigepealt tuleb märkida, et teise väitega on soovitud tühistada vaidlustatud otsus üksnes osaliselt, st 97 582,73 eurot puudutavas
osas, kuna pooled jõudsid selles summas kokkuleppele kirjelike märkuste teises ringis.
Esmalt on oluline rõhutada – milles pooled on pealegi üksmeelel –, et ükski õigusnorm ei näe ette komisjoni kohustust võtta
teatud konkreetse tähtaja jooksul vastu otsus, mis puudutab määruse nr 595/91 artikli 5 lõike 2 alusel esitatud eriteadet.
Teise väite uurimise tulemusena peab Üldkohus seevastu võtma seisukoha küsimuses, milline siduv jõud on komisjoni ühepoolsel
avaldusel, mis on lisatud Coreperi 4. mai 1995. aasta istungi protokollile ja milles komisjon kutsus nõukogu üles võtma 22. mai
1995. aasta istungil vastu määruse nr 729/70 muutmist käsitleva määruse eelnõu ning lisama selle avalduse istungi protokollile.
Selles avalduses, mis puudutas määruse eelnõu – mis võeti vastu määrusena nr 1287/95 – artikli 5 lõike 2 punkti c, märkis
komisjon, et teeb otsused nende summade hüvitamise kohta, mille osas ei ole liikmesriikides hiljemalt 24 kuu jooksul pärast
määruse nr 595/91 artikli 5 lõikes 2 ette nähtud eriteate esitamist tagasinõudmist aset leidnud.
Sellegipoolest tuleb märkida, et määruse nr 729/70 muutmist käsitleva määruse eelnõu vastuvõtmise ajal nõukogu niisugust tähtaega
ette ei näinud. Vastupidi, määruse nr 729/70 artikli 5 lõike 2 punktis c, mida on muudetud määrusega nr 1287/95, on sõnaselgelt
öeldud, et 24-kuulist tähtaega liikmesriigi poolt kulutuste tegemise ja komisjonipoolse rahastamisest keeldumise vahel ei
kohaldata finantstagajärgede suhtes, mis tulenevad artikli 8 lõikes 2 osutatud rikkumistest. Sama säte sisaldub eespool punktis 6
tsiteeritud määruse nr 1258/1999, millega määrus nr 729/70 kehtetuks tunnistati, artikli 7 lõike 4 viienda lõigu punktis a.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa avaldusest, mis on kantud nõukogu istungi protokolli õigusakti vastuvõtmisel,
lähtuda teisese õigusnormi tõlgendamisel, kui avalduse sisu ei kajastu mitte mingil moel vastava sätte sõnastuses ning seega
ei ole sellel õiguslikku tähendust (Euroopa Kohtu 23. veebruari 1988. aasta otsus kohtuasjas 429/85: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1988, lk 843, punkt 9; 26. veebruari 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑292/89: Antonissen, EKL 1991, lk I‑745,
punkt 18, ja 19. märtsi 1996. aasta otsus kohtuasjas C‑25/94: komisjon
vs
. nõukogu, EKL 1996, lk I‑1469, punkt 38). Sama kehtib liikmesriigi ühepoolsete avalduste kohta (Euroopa Kohtu 30. jaanuari
1985. aasta otsus kohtuasjas 143/83: komisjon
vs
. Taani, EKL 1985, lk 427, punkt 13).
Käesoleval juhul ei ole tõendatud seegi, kas komisjoni avaldus kanti 22. mai 1995. aasta istungi – kus nõukogu mainitud määruse
vastu võttis – protokolli. Igal juhul ei saa niisugust avaldust –
a fortiori
– vastavalt eespool viidatud kohtupraktikale kasutada lähtepunktina määruse nr 729/70 (muudetud määrusega nr 1287/95) tõlgendamisel.
Lõpuks tuleb märkida, et kuigi Saksamaa Liitvabariik leiab, et hea halduse põhimõte annab komisjoni avaldusele siduva jõu,
tuleb siiski meenutada, et nimetatud põhimõte ei saa muuta kohustuseks seda, mida seadusandja ei ole sellisena ette näinud
(vt selle kohta Euroopa Kohtu 31. märtsi 1992. aasta otsus kohtuasjas C‑255/90 P: Burban
vs
. parlament, EKL 1992, lk I‑2253, punkt 20).
Seega tuleb teine väide tagasi lükata ning hagi jätta tervikuna rahuldamata.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud.
Kuna Saksamaa Liitvabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele välja mõista nimetatud
liikmesriigilt.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Mõista kohtukulud välja Saksamaa Liitvabariigilt.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 26. oktoobril 2010 Luxembourgis.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: saksa.