CELEX: 62009CJ0218
Præjudiciel forelæggelse
forordning (EØF) nr. 3665/87
eksportrestitutioner
artikel 5, stk. 3
betingelser for tildeling
undtagelse
begrebet »force majeure«
produkter, som er gået til grunde under transport

Anmodningen om præjudiciel afgørelse vedrører fortolkningen af artikel 5, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87
af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter (EFT L 351, s. 1),
som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1384/95 af 19. juni 1995 (EFT L 134, s. 14, herefter »forordning nr. 3665/87«).
Anmodningen er blevet forelagt i sager vedrørende en eksportrestitution, som er tildelt for kød, der ankom fordærvet til destinationen;
sagerne føres dels af SGS Belgium NV (herefter »SGS Belgium«), der er et selskab, der har specialiseret sig i kontrol og tilsyn,
mod Belgische Interventie- en Restitutiebureau (det belgiske kontor for intervention og restitution, herefter »BIRB«), Firme
Derwa NV (herefter »Firme Derwa«), der er et eksportselskab, og Centraal Beheer Achmea NV (herefter »Centraal Beheer Achmea«),
der er et forsikringsselskab, dels af Firme Derwa og Centraal Beheer Achmea mod SGS Belgium og BIRB.

Retsforskrifter
Forordning nr. 3665/87 giver erhvervsdrivende, der eksporterer oksekød uden for Det Europæiske Fællesskabs område, mulighed
for at modtage eksportrestitutioner.
I henhold til artikel 4, stk. 1, i forordning nr. 3665/87 »[…] udbetales restitutionen kun, hvis der føres bevis for, at de
produkter, for hvilke udførselsangivelsen er blevet antaget, senest 60 dage efter denne antagelse har forladt Fællesskabets
toldområde i uforandret stand«.
Artikel 5 i forordning nr. 3665/87 bestemmer:
»1.      Ud over at produktet skal have forladt Fællesskabets toldområde, er udbetalingen af restitutionen, uanset om den er differentieret
eller udifferentieret, betinget af, at produktet, medmindre det er gået til grunde under transporten som følge af force majeure,
er indført til et tredjeland og i givet fald til et bestemt tredjeland senest tolv måneder efter antagelsen af udførselsangivelsen
[…]
Fristen kan dog forlænges på de i artikel 47 fastsatte betingelser.
[…]
Medlemsstaternes kompetente organer kan endvidere kræve, at der fremlægges yderligere bevismateriale til godtgørelse over
for de kompetente myndigheder af, at produktet faktisk er bragt på markedet i det indførende tredjeland i uforandret stand.
[…]
3.      Hvis produktet efter at have forladt Fællesskabets toldområde går til grunde under forsendelsen som følge af force majeure,
udbetales:
–        ved differentieret restitution den i overensstemmelse med artikel 20 udregnede del af restitutionsbeløbet
–        ved ikke differentieret restitution det samlede restitutionsbeløb.«
Artikel 13 i forordning nr. 3665/87 bestemmer, at »[d]er ydes ingen restitution, når produkterne ikke er af sund og sædvanlig
handelskvalitet, og hvis disse produkter er bestemt til konsum, når deres anvendelse til dette formål er udelukket eller i
betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand«.
I henhold til denne forordnings artikel 17, stk. 3, betragtes et produkt som værende indført, når toldformaliteterne for overgang
til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet.
Artikel 18 i forordning nr. 3665/87 bestemmer:
»1.      Bevis for afslutning af toldformaliteterne for overgang til frit forbrug føres efter eksportørens valg ved fremlæggelse af
et af følgende dokumenter:
a)      tolddokument eller kopi eller fotokopi heraf; […]
b)      lossebevis og bevis for overgang til frit forbrug udstedt af et specialiseret firma, der varetager international kontrol og
overvågning, og som er autoriseret af en medlemsstat. […]
2.      Dersom eksportøren ikke kan fremskaffe det i overensstemmelse med stk. 1, litra a) eller b), valgte dokument efter at have
taget passende skridt med henblik herpå, eller dersom der består tvivl med hensyn til dokumentets ægthed, kan beviset for
afslutning af toldformaliteterne ved overgang til frit forbrug anses for ført ved fremlæggelse af et eller flere af følgende
dokumenter:
[…]
c)      lossebevis udstedt af et specialiseret firma, der varetager international kontrol og overvågning, og som er autoriseret af
en medlemsstat, i hvilken udførelsesangivelsen antages, at produktet har forladt havneområdet, eller i det mindste, at produktet,
så vidt det er firmaet bekendt, ikke har været genstand for efterfølgende lastning med henblik på udførsel.
[…]«
Artikel 20 i forordning nr. 3665/87 bestemmer:
»1.      Som fravigelse af artikel 16, og uden at det berører artikel 5, udbetales en del af restitutionen, når der er ført bevis for,
at produktet har forladt Fællesskabets toldområde.
[…]
2.      Den i stk. 1 omhandlede del af restitutionen er lig med det restitutionsbeløb, som eksportøren vil modtage, hvis produktet
når til en destination, for hvilken den laveste restitutionssats er fastsat, idet ikke-fastsættelse af en sats betragtes som
den laveste sats.
[…]«

Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Firme Derwa eksporterede i 1996 en ladning oksekød til Libanon. Den 24. juni 1996 blev den medfølgende udførselsangivelse
godkendt af toldmyndighederne. Den 19. juli 1996 udbetalte BIRB forskudsvis en eksportrestitution på 1 301 696 BEF (32 268,20
EUR) til Firme Derwa.
Den 9. juli 1996 ankom ladningen af kød til Beirut, hvor toldmyndighederne i henhold til toldreglerne udtog stikprøver med
henblik på veterinærkontrol. Veterinærmyndighederne opdagede en bakterie. Hele nævnte ladning blev derfor erklæret uegnet
til konsum, afvist af sin modtager og efterfølgende destrueret.
For definitivt at kunne få ret til restitutionen skulle Firme Derwa inden for en frist af 12 måneder fra den dato, på hvilken
udførselsattesten var blevet godkendt, levere beviset for indførslen af denne samme ladning i Libanon. Den 3. juni 1997 ansøgte
Firma Derwa BIRB om en ny dato til fremlæggelse af bevisdokumenterne.
Da Firme Derwa ikke var i besiddelse af det krævede dokument, anmodede Centraal Beheer Achmea, der i hovedsagen handlede som
godsforsikrer, den 14. april 1997 SGS Belgium om, at selskabet via sin forbindelse i Beirut fik udfærdiget en attest som omhandlet
i artikel 18, stk. 1, litra b), i forordning nr. 3665/87. Den 17. juni 1997 svarede SGS Libanon via telefax SGS Belgium, at
varerne ikke havde været genstand for en erklæring om overgang til frit forbrug.
Den 19. juli 1997 bekræftede SGS Belgium imidlertid ikke desto mindre, at nævnte vare var blevet frigivet af det libanesiske
toldvæsen med henblik på overgang til frit forbrug.
BIRB frigav følgelig den 8. oktober 1997 den sikkerhed, som Firme Derwa havde stillet. Da sidstnævnte imidlertid havde fremlagt
beviset for denne samme vares overgang til frit forbrug i Libanon for sent, har selskabet måttet tilbagebetale en del af den
udbetalte restitution.
Som følge af en undersøgelse udført i løbet af 1998-1999 fandt det belgiske økonomiministeriums finanskontrol i SGS Belgiums
lokaler den telefax, der var blevet sendt af SGS Libanon den 17. juni 1997, som modsagde bekræftelsen af, at det eksporterede
kød var overgået til frit forbrug.
Den 21. april 1999 meddelte BIRB resultatet af denne undersøgelse til SGS Belgium.
Den 1. februar 2001 meddelte BIRB SGS Belgium, at under disse omstændigheder fulgte det af artikel 13 i forordning nr. 3665/87,
at retten til restitution faldt bort, at det med urette oppebårne beløb forhøjedes med 15% på grund af restitutionens forskudsvise
udbetaling, at der blev pålagt en sanktion på 200%, da der forsætligt var givet urigtige oplysninger, og at der blev beregnet
renter fra tidspunktet for frigivelsen af bankgarantien, den 8. oktober 1997. Det beløb, som BIRB krævede, beløb sig således
til 3 829 628 BEF (94 934 EUR).
Den 11. april 2001 anlagde BIRB sag mod SGS Belgium med påstand om betaling af beløbet på 3 829 628 BEF med tillæg af morarenter
samt procesrenter.
Den 21. september 2001 anlagde SGS Belgium på sin side sag til regres mod Firme Derwa samt Centraal Beheer Achmea.
Den 8. august 2002 anlagde Firme Derwa og Centraal Beheer Achmea sag mod BIRB.
Den 11. april 2003 fastslog rechtbank van eerste aanleg te Antwerpen (førsteinstansretten i Antwerpen), at det var godtgjort,
at toldformaliteterne for overgang til frit forbrug af det i hovedsagen omhandlede kød ikke var opfyldt, og at de betingelser,
som betalingen af en differentieret restitution er undergivet, følgelig heller ikke var opfyldt. Rechtbank van eerste aanleg
te Antwerpen dømte derfor SGS Belgium til at betale BIRB beløbet på 3 829 628 BEF med tillæg af morarenter og procesrenter.
Ved samme dom blev Firme Derwa og Centraal Beheer Achmea dømt til in solidum at friholde SGS Belgium. Firme Derwa og Centraal
Beheer Achmeas påstande blev ikke taget til følge.
Hof van beroep te Antwerpen (appeldomstolen i Antwerpen) fastslog ved dom af 21. december 2004 som appelinstans, at der ikke
kunne gøres nogen ansvarspådragende adfærd gældende mod SGS Belgium, da erklæringen af 19. juli 1997 udfærdiget i henhold
til artikel 18, stk. 1, litra b), i forordning nr. 3665/87 faktisk indeholdt en materiel fejl, og at denne erklæring havde
kunnet gælde som lossebevis i henhold til artikel 18, stk. 2, litra c), i forordning nr. 3665/87, hvilket gav Firme Derwa
ret til en eksportrestitution.
Ifølge hof van beroep te Antwerpen fulgte det af disse omstændigheder, at eksportrestitutionen ikke uretmæssigt var blevet
udbetalt til Firme Derwa, og at SGS Belgium således ikke havde gjort sig skyldig eller deltaget i nogen uregelmæssighed til
skade for De Europæiske Fællesskabers almindelige budget eller for de af Fællesskaberne forvaltede budgetter.
BIRB ankede denne dom til kassation.
Hof van Cassatie (kassationsdomstolen) fastslog den 16. marts 2007, at et lossebevis som omhandlet i artikel 18, stk. 2, litra
c), i forordning nr. 3665/87 helt klart er et afkræfteligt bevis for, at varen er ankommet til bestemmelseslandet og dér er
overgået til fri omsætning. Hof van Cassatie fastslog, at hof van beroep te Antwerpen derfor med urette havde antaget, at
eftersom der forelå en erklæring om losning, måtte betingelserne for ydelse af en differentieret restitution antages at være
opfyldt, som om denne erklæring var en uafkræftelig formodning. Hof van Cassatie ophævede derfor dommen af 21. december 2004
fra hof van beroep te Antwerpen og henviste sagen til hof van beroep te Brussel (appeldomstolen i Bruxelles).
Ved denne anden ankeinstans gjorde SGS Belgium derfor gældende, at den i hovedsagen omhandlede vare på tidspunktet for eksporttransaktionerne
var af sund handelskvalitet og egnet til konsum, og at denne vare derfor skal anses for at være gået til grunde undervejs
som følge af force majeure i henhold til artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/87.
BIRB gjorde opmærksom på denne ændring i SGS Belgiums holdning. SGS Belgium fastholdt, at nævnte vare fra begyndelsen af proceduren
var ankommet til Libanon og overgået til frit forbrug. BIRB gjorde gældende, at ordene »går til grunde«, der er anvendt i
denne bestemmelse, ikke kan betyde »fordærves«. For at eksportøren kan omfattes af bestemmelserne i artikel 5, stk. 3, i forordning
nr. 3665/87, er det nødvendigt, at selve varen er gået til grunde, hvilket vil sige, at eksportøren mister besiddelsen, hvilket
indebærer, at varen ikke har kunnet nå sin bestemmelse.
Hof van beroep te Brussel har erkendt, at ændringen i SGS Belgiums holdning har afsløret en modsigelse. Denne omstændighed
er imidlertid ifølge denne ret ikke til hinder for, at denne eksportør har muligheden for at påberåbe sig et tilfælde af force
majeure.
Nævnte ret har, henset til en rapport fra forsikringsselskabet Lloyds, der blev fremlagt af Centraal Beheer Achmea, fundet,
at det i hovedsagen omhandlede kød blev transporteret i en kølecontainer, i en passende emballage, og at brugen af en sådan
container netop havde til formål at undgå, at kødet fordærvedes. Denne vares temperatur blev ligeledes korrekt holdt på 0°
C under transporten. Endelig fremgår det ligeledes af nævnte rapport, at nævnte vare på tidspunktet for udførslen var af sund
handelskvalitet og egnet til konsum, og at den derimod allerede ved ankomsten til Beirut var fordærvet.
Hof van beroep te Brussel har under disse omstændigheder besluttet at udsætte sagen og forelægge Domstolen følgende præjudicielle
spørgsmål:
»Skal udtrykket »force majeure« i artikel 5, stk. 3, i […] forordning […] nr. 3665/87 […] fortolkes således, at den omstændighed,
at en ladning oksekød, der under forsendelsen opbevares i en passende emballage og i en kølecontainer under konstant overholdelse
af den foreskrevne temperatur, fordærves, i princippet udgør et tilfælde af force majeure?«

Om det præjudicielle spørgsmål

Indlæg for Domstolen
SGS Belgium og Firme Derwa er af den opfattelse, at det forelagte spørgsmål skal besvares bekræftende. Selv om den nederlandske
version af artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 anvender ordet »verloren«, dækker begrebet »gået til grunde«, der er
omhandlet i denne bestemmelse, ligeledes »fordærvelse«, således som det fremgår af andre sprogversioner af nævnte bestemmelse.
Den engelske og franske version anvender således henholdsvis ordene »perished« og »péri« og ikke »lost« eller »perdues«. Artikel
114 i bilag I til konventionen om en fælles forsendelsesprocedure indgået den 20. maj 1987 mellem Republikken Østrig, Republikken
Finland, Republikken Island, Kongerige Norge, Kongerige Sverige, Schweiz og Det Europæiske Økonomiske Fællesskab (EFT L 226,
s. 2), som ændret ved afgørelse nr. 1/2000 truffet af Den Blandede Kommission EF-EFTA »Fælles forsendelse« den 20. december
2000 (EFT 2001 L 9, s. 1), forklarer desuden i den forbindelse, at »varer anses for uigenkaldeligt tabt, når de er gjort ubrugelige«.
SGS Belgium har anført, at forholdsregler, der går ud over de lovgivningsbestemte krav, var blevet taget for transporten af
den i hovedsagen omhandlede vare, navnlig for så vidt angår nedkølingen af kødet til fast temperatur. Fremkomsten af en bakterie
er således en uforudseelig begivenhed, og den omstændighed, at det er muligt at tegne en forsikring, der dækker denne type
skade, kan i den forbindelse ikke anfægte en sådan konstatering.
Den belgiske regering og Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber har gjort gældende, at det forelagte spørgsmål skal besvares
med, at en sådan fordærvelse af varer i princippet ikke udgør et tilfælde af force majeure i henhold til artikel 5, stk. 3,
i forordning nr. 3665/87. Det er kun når årsagen til og omstændighederne ved fordærvelsen er kendt, og det fremgår, at denne
fordærvelse udgør en usædvanlig og uforudselig omstændighed, som eksportøren ikke har nogen indflydelse på, og hvis følger
ikke desto mindre er indtrådt på trods af, at eksportøren har truffet enhver mulig forholdsregel, at der er tale om et tilfælde
af force majeure.
Kommissionen har tilføjet, at risikoen for fremkomsten af en bakterieinfektion i et vist omfang er uløseligt forbundet med
den erhvervsrisiko, der løbes i forbindelse med eksport af letfordærvelige produkter. En bakterieinfektion kan således i princippet
ikke anses for at udgøre en usædvanlig og uforudselig begivenhed for eksportøren. Kun tilstedeværelsen af yderligere og ualmindelige
omstændigheder ville gøre det muligt at nå til en anden konklusion. Denne institution besidder imidlertid næsten ingen faktiske
oplysninger til at kunne udtale sig i den foreliggende sag. Kommissionen har for det første henvist til de manglende angivelser
for så vidt angår den passende art og almindelige tilstand af den container, der blev anvendt til transporten. Kommissionen
har ligeledes bemærket, at der gik 16 dage mellem datoen for godkendelsen af udførselsattesten og opdagelsen af bakterien,
uden at man ved, hvad der reelt foregik i denne periode. Endelige kan tilstedeværelsen af en forsikring eller ej eller en
kontraktbestemmelse vedrørende risikoen for fordærvelse af kødet ifølge nævnte institution vise sig at være nyttig med henblik
på undersøgelsen.
Hvad angår de forholdsregler, der er taget af eksportøren i hovedsagen, har den belgiske regering bemærket, at det følger
af den rapport, der er udarbejdet i Beirut af forsikringsselskabet Lloyds, at den bakterieinfektion, der blev konstateret,
kunne være forvoldt af et brud på kølekæden under oplagringen af kødet. Endelig – henset til, at den virkelige årsag til fordærvelsen
af varen i hovedsagen ikke faktisk er påvist – kan det kun konkluderes, at eksportøren foretog enhver mulig forebyggende foranstaltning
for at forhindre denne fordærvelse. Ifølge denne regering er det sandsynligt, at der er sket en afbrydelse i nedkølingen af
det i hovedsagen omhandlede oksekød i løbet af transporten eller efter losningen af dette i havnen i Beirut. En sådan begivenhed
er en sædvanlig og forudseelig omstændighed, der kan forsikres, og som eksportøren kan forsøge at afværge, og som således
ikke udgør en tilfælde af force majeure.

Domstolens svar
Ifølge Domstolens faste praksis har systemet med de differentierede eksportrestitutioner til formål at åbne eller fastholde
markederne i de pågældende tredjelande for udførsler fra Fællesskabet; differentieringen af restitutionsbeløbet skyldes hensynet
til de særlige forhold på hver enkelt af de importmarkeder, hvor Fællesskabet ønsker at spille en rolle (dom af 9.8.1994,
sag C-347/93, Boterlux, Sml. I, s. 3933, præmis 18 og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af denne retspraksis, at formålet med ordningen med differentierede restitutioner ikke ville blive opfyldt, såfremt
det var en tilstrækkelig betingelse for at yde en restitution, at den udførte vare blot var blevet losset i tredjelandet (jf.
i denne retning Boterlux-dommen, præmis 19).
Det er derfor, at artikel 5, stk. 1, første afsnit, i forordning nr. 3665/87 bestemmer, at ud over at produktet skal have
forladt Den Europæiske Unions toldområde, er udbetalingen af restitutionen betinget af, at produktet er indført til tredjelandet
for udførsel. Denne forordnings artikel 17, stk. 3, præciserer i den forbindelse, at produktet betragtes som værende indført,
når toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tredjelandet er afsluttet.
I henhold til artikel 13 i forordning nr. 3665/87 ydes der desuden ingen restitution, når produkterne ikke er af sund og sædvanlig
handelskvalitet, og hvis disse produkter er bestemt til konsum, når deres anvendelse til dette formål er udelukket eller i
betydelig grad forringet på grund af deres egenskaber eller tilstand.
Hvad angår en differentieret restitution fastsætter artikel 20, stk. 1 og 2, i forordning nr. 3665/87 bestemmelser om udbetaling
af grundrestitution beregnet efter den laveste restitutionssats på udførselsdagen fra det tidspunkt, hvor eksportøren har
ført bevis for, at produktet har forladt Fællesskabets toldområde. Udbetaling af den differentierede del af restitutionen
er underlagt yderligere betingelser i forordningens artikel 17 og 18. Eksportøren skal således inden for tolv måneder fra
tidspunktet for antagelsen af udførselsangivelsen bevise, at produktet er blevet indført i det tredjeland eller et af de tredjelande,
for hvilke der er fastsat restitution, ved at føre bevis for, at toldformaliteterne for overgang til frit forbrug i tredjelandet
er afsluttet (jf. dom af 19.3.2009, sag C-77/08, Dachsberger & Söhne, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, præmis 28).
Artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 bestemmer imidlertid undtagelsesvist, at betalingen af en restitution ikke desto
mindre er sikret, hvis produktet efter at have forladt Fællesskabets toldområde går til grunde under forsendelsen som følge
af force majeure, således at det ikke har kunnet overgå til frit forbrug i tredjelandet for eksport.
Det følger af Domstolens faste praksis, at begrebet force majeure på en generel måde betegner de usædvanlige og uforudselige
omstændigheder, som den, der påberåber sig dem, ikke har nogen indflydelse på, og som han ikke har mulighed for at afværge,
heller ikke selv om han udviser den størst mulige påpasselighed (jf. navnlig dom af 5.2.1987, sag 145/85, Denkavit België,
Sml. s. 565, præmis 11, og af 5.10.2006, sag C-377/03, Kommissionen mod Belgien, Sml. I, s. 9733, præmis 95).
Hvad angår bestemmelserne i forordning nr. 3665/87 om force majeure bemærkes, at dette begreb ligeledes efter fast retspraksis
ikke har et ensartet indhold inden for de forskellige områder af unionsretten, hvor det anvendes, idet begrebet skal fastlægges
i den juridiske sammenhæng, hvori det får betydning (jf. navnlig dom af 7.12.1993, sag C-12/92, Huygen m.fl., Sml. I, s. 6381,
præmis 30, og af 29.9.1998, sag C-263/97, First City Trading m.fl., Sml. I, s. 5537, præmis 41).
Det skal i den forbindelse imidlertid fastslås, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/887 udgør en undtagelse til den
normale eksportrestitutionsordning, og at denne bestemmelse derfor skal fortolkes indskrænkende. Da tilstedeværelsen af et
tilfælde af force majeure er en betingelse sine qua non for at ansøge om betaling af restitutioner for udførte varer, som
ikke er overgået til frit forbrug i tredjelandet for udførsel, følger det heraf, at dette begreb skal fortolkes således, at
antallet af tilfælde, der kan omfattes af en sådan betaling, forbliver begrænset (jf. analogt dom af 20.11.2008, sag C-38/07 P,
Heuschen & Schrouff Oriëntal Foods Trading mod Kommissionen, Sml. I, s. 8599, præmis 60).
Det skal generelt bemærkes, at fremkomsten af bakterier i partier af oksekød ikke er usædvanligt. På trods af at der findes
strenge sundhedsbetingelser, såsom forebyggende medicinsk behandling af kvæg, nedkøling af kødet og sporbarhed samt sundhedsmyndighedernes
gennemførelse af kontrol- og overvågningsforanstaltninger, sker det, at partier af kød, der markedsføres på Unionens område,
er genstand for reklamationer fra salgsstederne på grund af opdagelsen af en bakterie.
En sådan sundhedsrisiko for bakterieinfektion er særligt nærværende i tilfældet med eksporttransaktioner af oksekød, fordi
kødpartierne, før de når deres bestemmelsessted, er genstand for talrige godshåndteringer med henblik på deres læsning og
losning mellem de forskellige transportformer, der anvendes. Langdistancetransporterne, navnlig ad søvejen, kan desuden indebære
væsentlige ændringer i den ydre temperatur og således udsætte det nedkølingsmateriel, der er nødvendigt for en sådan transport,
for yderligere tekniske vanskeligheder.
Hvad angår spørgsmålet, om den erhvervsdrivende har handlet på en passende måde med henblik på at undgå en forurening, tilkommer
det den nationale ret at fastslå de nøjagtige transport-, oplagrings- og losningsforhold for varen i hovedsagen og at undersøge,
om bakterien på trods af den undersøgelse, som sundhedsmyndighederne i udførselsmedlemsstaten har foretaget, kunne have været
til stede allerede ved denne vares lastning. Det skal imidlertid bemærkes, at selv om transporten af kødet i en passende emballage
og i en kølecontainer under konstant overholdelse af den foreskrevne temperatur ikke har kunnet forhindre fremkomsten og/eller
spredningen af bakterien, er det sandsynligt, at denne faktisk allerede befandt sig i ladningen af kød på det tidspunkt, hvor
den forlod Unionens område, dvs. før sin transport til tredjelandet, i et omfang, der ikke var blevet opdaget af udførselsmedlemsstatens
sundhedsmyndigheder eller ikke kunne have været det.
En sådan skades indtræden kan følgelig anses for en erhvervsrisiko, der er uløseligt forbundet med sådanne transaktioner,
dvs. som en omstændighed, der ikke kan anses for hverken »usædvanlig« i forbindelse med nævnte handelstransaktioner eller
»usandsynlig« for en agtpågivende og påpasselig erhvervsdrivende (jf. i denne retning dom af 11.7.1968, sag 4/68, Schwarzwaldmilch,
Sml. 1965-1968, s. 527, org.ref.: Rec. s. 549, på s. 563).
Som den belgiske regering og Kommissionen med rette har gjort gældende, kan den omstændighed, at fremkomsten af en bakterieinfektion,
der berører de udførte ladninger, kan omfattes af en særlig forsikring som i hovedsagen, desuden tages til udtryk for, at
en sådan omstændighed ikke kan anses for uforudselig i forbindelse med eksporttransaktioner.
Det forelagte spørgsmål skal derfor besvares med, at artikel 5, stk. 3, i forordning nr. 3665/87 skal fortolkes således, at
den omstændighed, at en ladning oksekød fordærves under de af den forelæggende ret beskrevne omstændigheder, ikke udgør et
tilfælde af force majeure i denne bestemmelses forstand.

Sagens omkostninger
Da sagens behandling i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer
det denne at træffe afgørelse om sagens omkostninger. Bortset fra nævnte parters udgifter kan de udgifter, som er afholdt
i forbindelse med afgivelse af indlæg for Domstolen, ikke erstattes.
På grundlag af disse præmisser kender Domstolen (Fjerde Afdeling) for ret:
Artikel 5, stk. 3, i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3665/87 af 27. november 1987 om fælles gennemførelsesbestemmelser
for eksportrestitutioner for landbrugsprodukter, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1384/95 af 19. juni 1995,
skal fortolkes således, at den omstændighed, at en ladning oksekød fordærves under de af den forelæggende ret beskrevne omstændigheder,
ikke udgør et tilfælde af force majeure i denne bestemmelses forstand.
Underskrifter
*
Processprog: nederlandsk.