CELEX: 62007TJ0236
EŽŪOGF
Garantijų skyrius
Sąskaitų patvirtinimas
2006 finansiniai metai
Reglamento (EB) Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalies pirmos pastraipos taikymo data
Prie Coreper posėdžio protokolo pridėtos vienašalės Komisijos deklaracijos privalomoji galia

Teisinis pagrindas

Reglamentas (EEB) Nr. 595/91
1991 m. kovo 4 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 595/91 dėl pažeidimų ir neteisingai sumokėtų sumų, susijusių su bendrosios
žemės ūkio politikos finansavimu, susigrąžinimo, ir dėl šios srities informacinės sistemos organizavimo bei panaikinančio
Reglamentą (EEB) Nr. 283/72 (OL L 67, p. 11; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 11 t., p. 171) 3 straipsnyje
numatyta:
„1. Per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės pateikia Komisijai pažeidimų, kurie buvo nustatyti pirminio
administracinio arba teisminio nagrinėjimo metu, sąrašą.
Šiuo tikslu jos suteikia kiek galima detalesnę informaciją apie:
–        nuostatą, kuri buvo pažeista,
–        išlaidų rūšį ir dydį; jei nebuvo atliktas mokėjimas, sumą, kuri būtų buvusi neteisingai sumokėta, jei nebūtų buvęs nustatytas
pažeidimas, išskyrus tuos atvejus, kai ekonominis subjektas yra kaltas dėl klaidos arba neapdairumas yra nustatomas prieš
atliekant mokėjimą ir todėl nėra skiriama nei administracinė, nei teismo nustatyta bauda,
–        bendrą rinkos organizavimą ir produktą arba produktus, arba atitinkamą priemonę,
–        periodą, kurio metu arba momentą, kada buvo padarytas pažeidimas,
–        veiklą pritaikytą pažeidimo padarymui,
–        būdą, kaip buvo nustatytas pažeidimas,
–        nacionalinės [nacionalines] institucijas arba organus, kurie užregistravo pažeidimą,
–        finansinius susigrąžinimo padarinius ir galimybes,
–        pradinės informacijos, leidžiančios įtarti, kad buvo padarytas pažeidimas, datą ir šaltinį,
–        datą, kada buvo nustatytas pažeidimas,
–        prireikus, susijusias valstybes nares ir trečiąsias šalis,
–        susijusių fizinių ir juridinių asmenų tapatybę, išskyrus tuos atvejus, kai tokia informacija, atsižvelgiant į atitinkamo pažeidimo
pobūdį, nėra svarbi kovai prieš pažeidimus.
2. Kai dalis šios informacijos, ypač tos, kuri yra susijusi su veikla pritaikyta pažeidimo padarymui ir metodais, kaip šis
pažeidimas buvo nustatytas, nėra prieinama, valstybės narės kiek įmanoma teikia trūkstamą informaciją kartu su vėliau kas
ketvirtį Komisijai siunčiamais pažeidimų sąrašais.
3. Jei nacionalinės nuostatos numato tyrimų konfidencialumą, tokios informacijos pateikimui reikia gauti kompetentingo teismo
leidimą.“
To paties reglamento 5 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės
informuoja Komisiją apie veiksmus, kurių buvo imtasi pranešus apie pažeidimus pagal 3 straipsnį, ir apie visus dėl to padarytus
svarbius pakeitimus <...>“. To paties straipsnio 2 dalyje nurodoma, kad „kai valstybė narė mano, kad suma negali būti visiškai
susigrąžinta arba nesitikima, kad ji bus visiškai sugrąžinta, ji specialiu pranešimu informuoja Komisiją apie nesusigrąžintos
sumos dydį ir priežastis, dėl kurių, jos manymu, sumas turėtų padengti Bendrija arba valstybė narė“, kad „ši informacija turi
būti pakankamai detali, kad Komisija galėtų nuspręsti, kas yra finansiškai atsakingas pagal Reglamento (EEB) Nr. 729/70 8 straipsnio
2 dalį“, ir kad „šis sprendimas priimamas vadovaujantis šio reglamento 5 straipsnyje nustatyta tvarka“.

Reglamentas (EB) Nr. 1287/95
1995 m. gegužės 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1287/95, iš dalies keičiančio Reglamentą (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios
žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 125, p. 1), 1 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„5 straipsnis keičiamas taip:
5 straipsnis
<...>
2. <...>
c) <...> Atsisakymas finansuoti negali apimti išlaidų, patirtų anksčiau nei prieš dvidešimt keturis mėnesius iki Komisijos
rašytinio pranešimo apie jos patikrinimų rezultatus išsiuntimo suinteresuotajai valstybei narei. Tačiau ši nuostata netaikoma
finansinėms pasekmėms, susijusioms su:
–        pažeidimais 8 straipsnio 2 dalies prasme,
–        <...>“

Reglamentas (EEB) Nr. 1258/1999
1970 m. balandžio 21 d. Tarybos reglamente (EEB) Nr. 729/70 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 94, p. 13),
paskutinį kartą iš dalies pakeistame Reglamentu Nr. 1287/95, nustatomos bendrosios žemės ūkio politikos finansavimui taikomos
bendros taisyklės. 1999 m. gegužės 17 d. Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1258/1999 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo
(OL L 160, p. 103; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 3 sk., 25 t., p. 414) pakeitė Reglamentą Nr. 729/70 ir taikomas
nuo 2000 m. sausio 1 d. patirtoms išlaidoms.
Pagal Reglamento Nr. 729/70 1 straipsnio 2 dalies b punktą ir 3 straipsnio 1 dalį, taip pat pagal Reglamento Nr. 1258/1999
1 straipsnio 2 dalies b punktą ir 2 straipsnio 2 dalį Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų
skyrius vykdydamas bendrą žemės ūkio rinkų organizavimą finansuoja pagal Bendrijos taisykles vykdomas intervencijas, skirtas
šioms rinkoms reguliuoti.
Reglamento Nr. 1258/1999 7 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„Komisija priima sprendimą dėl išlaidų, kurios nebus finansuojamos, kaip nurodyta 2 ir 3 straipsniuose, jeigu ji nustato,
kad tokios išlaidos buvo padarytos nesilaikant Bendrijos taisyklių.
Prieš priimant sprendimą nefinansuoti, Komisijos patikrinimų rezultatai ir suinteresuotų valstybių narių paaiškinimai pateikiami
raštu, vėliau abi šalys stengiasi susitarti dėl priemonių, kurių reikės imtis.
Nepavykus susitarti, valstybė narė gali prašyti inicijuoti procedūrą, kurios tikslas keturis mėnesius tarpininkauti tarp atitinkamų
pozicijų, o šios procedūros rezultatai nurodomi Komisijai siunčiamoje ataskaitoje, kuri ją išnagrinėja prieš priimdama sprendimą
nefinansuoti.
Komisija įvertina sumas, kurios nebus finansuojamos, ypač atsižvelgdama į nustatytų taisyklių pažeidimo lygį. Komisija atsižvelgia
į pažeidimo pobūdį ir rimtumą bei Bendrijos patirtus finansinius nuostolius.
Atsisakymas finansuoti negali apimti:
a)      2 straipsnyje nurodytų išlaidų, kurios buvo padarytos prieš 24 mėnesius iki Komisijos raštiško pranešimo apie atitinkamos
valstybės narės patikrinimų rezultatus;
b)      3 straipsnyje nurodytai priemonei ar veiksmui skirtų išlaidų, už kurias buvo sumokėta prieš 24 mėnesius iki Komisijos raštiško
pranešimo apie atitinkamos valstybės narės patikrinimų rezultatus.
Tačiau penktoji pastraipa netaikoma finansinėms pasekmėms:
a)      dėl 8 straipsnio 2 dalyje minimų taisyklių pažeidimų;
b)      susijusioms su nacionaline pagalba ar pažeidimais, dėl kurių buvo inicijuotos [EB 88] ir [EB 226] straipsniuose nustatytos
procedūros.“
Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Neišieškojus visos sumos, Bendrija prisiima dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo atsiradusias finansines pasekmes, išskyrus
tas, kurios priskirtinos valstybių narių administracinėms institucijoms ar kitoms įstaigoms.
Išieškotos sumos sumokamos akredituotoms mokėjimo agentūroms, kurios išskaičiuoja jas iš Fondo finansuojamų išlaidų. Palūkanos
už išieškotas ar per vėlai sumokėtas sumas sumokamos Fondui.“

Reglamentas (EEB) Nr. 1290/2005
Remiantis 2005 m. birželio 21 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005 dėl bendrosios žemės ūkio politikos finansavimo (OL L 209,
p. 1) 32 straipsnio 3 dalimi, „perdavusios metines sąskaitas, kaip numatyta 8 straipsnio 1 dalies c punkto iii papunktyje,
valstybės narės Komisijai pateikia suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras. Ataskaitoje dar
neišieškotos sumos suskirstomos pagal administracinę ir (arba) teisminę procedūrą bei pagal metus, kai buvo atliktas pirminis
administracinis ar teisminis pažeidimo nustatymas.“ Taip pat patikslinama, jog „valstybės narės užtikrina, kad išsamios detalės
apie individualias išieškojimo procedūras ir dar neišieškotas individualias sumas yra prieinamos Komisijai“.
Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatyta:
„Jeigu išieškojimas neatliekamas per ketverius metus nuo pažeidimo nustatymo pirminiame administraciniame ar teisminiame nagrinėjime
arba per aštuonerius metus, kai dėl išieškojimo pateiktas ieškinys nacionaliniuose teismuose, 50 % finansinių padarinių dėl
neišieškotų sumų dengia atitinkama valstybė narė, 50 % – Bendrijos biudžetas.
Valstybė narė 3 dalies pirmojoje pastraipoje nurodytoje suvestinėje ataskaitoje atskirai nurodo sumas, kurios nebuvo išieškotos
per šios dalies pirmojoje pastraipoje nustatytą terminą.
Neišieškojus sumų pagal pirmąją pastraipą, finansinė našta paskirstoma nepažeidžiant atitinkamos valstybės narės įsipareigojimo
tęsti išieškojimo procedūras pagal šio reglamento 9 straipsnio 1 dalį. 50 % tokiu būdu išieškotų sumų pervedama į [Europos
žemės ūkio garantijų fondą (EŽŪGF)] pritaikius šio straipsnio 2 dalyje numatytą atskaitymą.
Kai atliekant išieškojimo procedūrą galutiniame administraciniame ar teisminiame nagrinėjime dokumentu nustatoma, kad pažeidimas
nepadarytas, atitinkama valstybė narė kaip išlaidas EŽŪGF deklaruoja pagal pirmąją pastraipą prisiimtą finansinę naštą.
Tačiau, jei dėl nesusijusių su atitinkama valstybe nare priežasčių neišieškoma per šios dalies pirmojoje pastraipoje nurodytą
laikotarpį, ir jeigu išieškotina suma viršija 1 milijoną [eurų], Komisija valstybės narės prašymu gali šį terminą pratęsti
ne ilgiau kaip 50 % pradinio termino.“
Pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalį „tinkamai pagrįstais atvejais valstybės narės gali nuspręsti nebetęsti
išieškojimo“. Šioje nuostatoje nurodoma, kad tokį sprendimą galima priimti tik šiais atvejais:
„a)      jei padarytų ir numatomų padaryti išieškojimo išlaidų suma viršija sumą, kuri turi būti išieškota;
b)      jei išieškojimas negalimas dėl skolininko ar už pažeidimą teisiškai atsakingų asmenų nemokumo, nustatyto ir pripažinto pagal
atitinkamos valstybės narės nacionalinės teisės aktus.“
Toje pačioje nuostatoje numatyta, kad „atitinkama valstybė narė 3 dalies pirmojoje pastraipoje nurodytoje suvestinėje ataskaitoje
atskirai nurodo sumas, dėl kurių jį priėmė sprendimą nebetęsti išieškojimo procedūrų, ir pagrindžia savo sprendimą“.
Remiantis Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 8 dalimi:
„Atlikusi 31 straipsnio 3 dalyje nustatytą procedūrą, Komisija gali nuspręsti nefinansuoti sumų, kurioms yra numatytas finansavimas
iš Bendrijos biudžeto, šiais atvejais:
a)      jeigu ji pagal šio straipsnio 5 ir 6 dalis nustato, kad pažeidimas ar išieškojimo trūkumas padarytas dėl valstybės narės administracinės
institucijos ar kitos viešosios valdžios įstaigos pažeidimo ar aplaidumo;
b)      jeigu ji pagal šio straipsnio 6 dalį mano, kad valstybės narės pateiktos priežastys nėra pakankamos pagrįsti sprendimą sustabdyti
išieškojimo procedūrą.“
Šio reglamento 46 straipsnyje numatyta:
„<...> Reglamentas <...> Nr. 595/91 iš dalies keičiamas taip:
1)      5 straipsnio 2 dalis išbraukiama;
2)      7 straipsnio 1 dalis išbraukiama.“
Minėto reglamento 47 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad „Reglamentas Nr. 25, Reglamentas <...> Nr. 723/97 ir Reglamentas <...>
Nr. 1258/1999 panaikinami“.
Galiausiai 49 straipsnio, susijusio su šio reglamento įsigaliojimu, pirmoje–trečioje pastraipose numatyta:
„<...> Šis reglamentas įsigalioja septintą dieną po jo paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
[2005 m. rugpjūčio 18 d.].
Jis taikomas nuo 2007 m. sausio 1 d., išskyrus 18 straipsnio 4 ir 5 dalis, kurios taikomos nuo jo įsigaliojimo dienos, nepažeidžiant
47 straipsnio nuostatų.
Tačiau nuo 2006 m. spalio 16 d. taikomos šios nuostatos:
–        <...>
–        32 straipsnis – atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento <...> Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16
d. nebuvo išieškotos visos su tuo susijusios sumos,
<...>“

Ginčo aplinkybės
2007 m. vasario 12 d. Vokietijos Federacinė Respublika pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį pateikė Komisijai
suvestinę ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras, įtraukdama su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi
susijusius atvejus. 2007 m. kovo 30 d. Komisija perdavė Vokietijos Federacinei Respublikai dokumentą, susijusį su sprendimu
patvirtinti 2006 finansinių metų sąskaitas, pateikdama apskaičiavimo metodą ir pridėdama lentelę, kurioje nurodyta, kokias
sumas turi išieškoti kiekviena mokėjimo agentūra. Taigi remdamasi Reglamento Nr. 595/91 3 straipsniu ji nusprendė Reglamento
Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį taikyti visais pažeidimų, kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį
nagrinėjimą, atvejais. Todėl buvo nuspręsta, kad Vokietijos Federacinė Respublika turi padengti 50 % sumų, atitinkančių du
pažeidimų tipus:
–        pažeidimai, kurie buvo nustatyti per administracinį nagrinėjimą daugiau kaip prieš ketverius metus (aštuonerius metus, kai
nacionaliniuose teismuose pareikštas ieškinys) ir kurių atžvilgiu dar neįvykdytas išieškojimas,
–        pažeidimai, kurie buvo nustatyti per administracinį nagrinėjimą arba dėl kurių buvo pareikštas ieškinys nacionaliniuose teismuose,
dėl kurių pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį vėliau buvo pateiktas specialus pranešimas per laikotarpį, ilgesnį
nei ketveri arba aštuoneri metai, ir dėl kurių priskyrimo Komisija dar nepriėmė sprendimo pagal Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio
2 dalį.
2007 m. balandžio 16 d. Vokietijos Federacinė Respublika paprašė Komisijos pateikti 2007 m. kovo 30 d. nurodytos sumos apskaičiavimo
metodą, pažymėdama, kad Saro kraštas šio apskaičiavimo nesuprato. 2007 m. balandžio 18 d. elektroniniu laišku Komisija atsakė
Vokietijos Federacinei Respublikai, nurodydama sumos, kurią pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį turi mokėti
Saro kraštas, apskaičiavimo metodą. Vokietijos Federacinė Respublika papildomos informacijos iš Komisijos neprašė. Per 2007 m.
balandžio 20 d. vykusį 14‑ąjį žemės ūkio fondų komiteto susirinkimą kelių valstybių narių, įskaitant Vokietijos Federacinę
Respubliką, prašymu Komisija dar kartą paaiškino šį apskaičiavimo metodą.
2007 m. balandžio 27 d. Sprendimu 2007/327/EB dėl valstybių narių mokėjimo agentūrų 2006 finansinių metų sąskaitų, susijusių
su Europos žemės ūkio orientavimo ir garantijų fondo (EŽŪOGF) Garantijų skyriaus finansuojamomis išlaidomis, patvirtinimo
(OL L 122, p. 51, toliau – ginčijamas sprendimas) Komisija nusprendė, kad Vokietijos Federacinei Respublikai sumokėta paramos
suma turi būti sumažinta 22 008 515,16 euro.

Procesas ir šalių reikalavimai
Vokietijos Federacinė Respublika pareiškė šį ieškinį, kurį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2007 m. liepos 4 dieną. Atsiliepimas
į ieškinį buvo pateiktas 2007 m. rugsėjo 26 d., dublikas – 2007 m. lapkričio 26 d., o triplikas – 2008 m. sausio 14 dieną.
Vokietijos Federacinė Respublika Bendrojo Teismo prašo:
–        panaikinti tą ginčijamo sprendimo dalį, kurioje numatyta, kad ji turi padengti 1 750 616,27 euro sumą,
–        priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–        pripažinti ieškinį nepriimtinu tiek, kiek nagrinėjama suma viršija 1 602 814,31 euro,
–        atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
–        priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.

Dėl teisės

Dėl priimtinumo
Šalių argumentai
Atsiliepime į ieškinį Komisija nurodė, kad ieškinys nepriimtinas tiek, kiek jis susijęs su suma, kuri viršija 1 602 814,31 euro,
t. y. tą sumą, kurios atžvilgiu ji iš tikrųjų pritaikė Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį. Iš tiesų Vokietijos
Federacinė Respublika, pirma, klaidingai apskaičiavo 50 % 3 347 636,98 euro pirminės sumos, susijusios su 34 išieškojimo atvejais,
kurie, jos manymu, yra ginčytini, nes tai yra 1 673 818,49 euro, o ne 1 750 616,27 euro, ir, antra, klaidingai įtraukė šešis
išieškojimo atvejus, neturinčius sąsajos su Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalimi, kurių suma 71 004,18 euro.
Dublike Vokietijos Federacinė Respublika nurodė palaikanti savo reikalavimus. Vis dėlto ji pageidavo iš dalies pakeisti ginčijamo
sprendimo nuostatų, kurias ji prašė panaikinti, turinį tam, kad būtų ištaisytos tam tikros apskaičiavimo klaidos, ir dėl aplinkybių,
nurodytų per rašytinę proceso dalį. Pirma, ji pripažino blogai apskaičiavusi 50 %  3 347 636,98 euro pradinės sumos, susijusios
su 34 ginčijamais pažeidimais. Antra, ji konstatavo klaidingai įtraukusi šešis atvejus, kurie buvo visiškai priskirti Bendrijos
biudžetui ir kurie atitinka 71 004,18 euro. Galiausiai, trečia, ji teigė nenurodžiusi trijų atvejų, kurių 50 % buvo priskirta
jai ir kurie susiję su 862 413,65 euro. Todėl ji patikslino norinti, kad būtų įvykdytas įskaitymas tarp atvejų, kuriuos ji
klaidingai įtraukė į ieškinį, ir dalies tų, kurių ji neįtraukė.
Vokietijos Federacinė Respublika, siekdama paaiškinti, kodėl iš dalies pakeitė ginčijamo sprendimo nuostatas, kurias ji prašė
panaikinti, patikslino, kad pareikšdama ieškinį ji neturėjo galimybės nustatyti su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi
susijusių atvejų, į kuriuos buvo atsižvelgta ginčijamame sprendime, nes Komisija jai niekada neperdavė šių atvejų sąrašo,
ir kad tik Komisijos atsiliepimas į ieškinį leido jai ištaisyti šias faktines klaidas. Ji taip pat pažymėjo, kad prieš pareikšdama
ieškinį kreipėsi į Komisiją, prašydama su šiomis nuostatomis susijusių atvejų sąrašo, tačiau jo negavo.
Per teismo posėdį Vokietijos Federacinė Respublika patvirtino atsisakanti savo reikalavimų dėl panaikinimo, susijusių su šešiais
ieškinyje paminėtais atvejais, kurie visiškai buvo priskirti Bendrijos biudžetui ir kurių suma 71 004,18 euro. Bendrasis Teismas
apie tai pažymėjo posėdžio protokole.
Be to, ji nurodė nemananti, kad iš dalies pakeitė savo reikalavimus, o trijų naujų pažeidimo atvejų įtraukimą į ieškinį dėl
panaikinimo reikia laikyti nauju pagrindu, kurį ji turi teisę suformuluoti pateikdama dubliką. Komisija šį argumentą atmetė.
Bendrojo Teismo vertinimas
Bendrasis Teismas turi priimti sprendimą dėl Vokietijos Federacinės Respublikos ieškinyje nenurodytų ir dublike suformuluotų
reikalavimų, t. y. prašymo iš dalies panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jis viršija 1 602 814,31 euro sumą ir kiek
jis susijęs su trimis pažeidimo atvejais, kurių 50 % finansinių padarinių paskirta jai, priimtinumo.
Pagal Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalies d punktą ieškovas savo reikalavimus privalo nurodyti ieškinyje.
Taigi gali būti nagrinėjami tik reikalavimai, suformuluoti ieškinyje, kuriuo pradėta byla (1965 m. liepos 8 d. Teisingumo
Teismo sprendimas
Krawczynski prieš Komisiją
, 83/63, Rink. p. 773, 2 punktas), o ieškinio pagrįstumas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tik į ieškinyje, kuriuo pradėta
byla, pateiktus reikalavimus (1979 m. rugsėjo 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 232/78, Rink. p. 2729, 3 punktas).
Procedūros reglamento 48 straipsnio 2 dalimi leidžiama pateikti naujus pagrindus, jei jie pagrindžiami teisinėmis ir faktinėmis
aplinkybėmis, kurios tapo žinomos per procesą. Iš teismo praktikos matyti, kad ši sąlyga
a fortiori
taikoma bet kokiam reikalavimų pakeitimui ir kad nesant teisinių ir faktinių aplinkybių, kurios tapo žinomos per rašytinę
proceso dalį, nagrinėti galima tik ieškinio reikalavimus (27 punkte minėto Sprendimo
Krawczynski prieš Komisiją
2 punktas).
Šioje byloje Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad pareikšdama ieškinį ji neturėjo galimybės nustatyti atvejų, į kuriuos
buvo atsižvelgta ginčijamame sprendime, nes Komisija jai niekada neperdavė atvejų, susijusių su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio
2 dalimi, sąrašo, ir kad tik Komisijos atsiliepimas į ieškinį leido jai ištaisyti šias faktines klaidas.
Pirma, vis dėlto reikia pabrėžti, kad Vokietijos Federacinė Respublika puikiai žinojo apskaičiavimo metodą, kurį Komisija
naudojo taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį, nes šis metodas jai buvo paaiškintas tris kartus, kaip nurodyta
šio sprendimo 15 ir 16 punktuose. 2007 m. kovo 30 d., t. y. prieš priimdama ginčijamą sprendimą, Komisija jai perdavė dokumentą,
susijusį su sprendimu patvirtinti 2006 finansinių metų sąskaitas, kurio 3 priede buvo išsamiai aprašytas šis metodas. Be to,
2007 m. balandžio 18 d. Komisija atsakė Vokietijos Federacinei Respublikai dar kartą paaiškindama šį metodą ir pritaikydama
jį Saro krašto atvejui. Taip pat per 2007 m. balandžio 20 d. vykusį 14‑ąjį žemės ūkio fondų komiteto susirinkimą kelių valstybių
narių, įskaitant Vokietijos Federacinę Respubliką, prašymu Komisija dar kartą paaiškino šį apskaičiavimo metodą. Galiausiai,
kaip pabrėžia Komisija, jos atsiliepime į ieškinį nėra jokios konkrečios informacijos apie naudotą apskaičiavimo metodą.
Antra, Komisija, kaip ji pati teigia, šį apskaičiavimą atliko remdamasi duomenimis, kuriuos valstybės narės privalo jai perduoti
pagal 2006 m. birželio 21 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 885/2006, nustatančio išsamias Tarybos reglamento (EB) Nr. 1290/2005
nuostatų dėl mokėjimo agentūrų ir kitų įstaigų akreditavimo bei EŽŪGF ir EŽŪFKP sąskaitų patikrinimo ir patvirtinimo taikymo
taisykles (OL L 171, p. 90), 6 straipsnio f punktą ir III priedo 1, 2 ir 5 lenteles.
Taigi Vokietijos Federacinė Respublika, kuriai buvo žinomas metodas ir reikšmingi duomenys, pareikšdama ieškinį iš principo
turėjo galimybę pati nustatyti su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus, į kuriuos Komisija atsižvelgė
ginčijamame sprendime. Bet kuriuo atveju ji neįrodė, kad jos reikalavimai buvo pakeisti dėl teisinių ir faktinių aplinkybių,
kurios tapo žinomos per rašytinę proceso dalį. Todėl jos reikalavimai dėl panaikinimo nepriimtini tiek, kiek jie susiję su
suma, viršijančia 1 602 814,31 euro.
Galiausiai reikia patikslinti, jog nors per teismo posėdį Vokietijos Federacinė Respublika teigė, kad ji nepakeitė savo reikalavimų
ir kad trijų naujų pažeidimo atvejų įtraukimą į ieškinį dėl panaikinimo reikia laikyti nauju pagrindu, bet kuriuo atveju šis
teiginys neturi įtakos priimtinumui, nes, kaip per teismo posėdį pabrėžė Komisija, pagal Procedūros reglamento 44 straipsnio
1 dalies c punktą ir 48 straipsnio 2 dalį ieškovas privalo nurodyti pagrindų, kuriais grindžia savo ieškinį, santrauką, o
naujus pagrindus galima nurodyti, jei jie grindžiami teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios paaiškėjo per procesą.

Dėl esmės
Vokietijos Federacinė Respublika savo reikalavimus grindžia dviem pagrindais. Pirma, ji teigia, kad Komisija padarė teisės
klaidą taikydama Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį, ir, antra, ji mano, kad Komisija pažeidė savo 1995 m. gegužės
4 d. vienašalę deklaraciją.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su teisės klaida taikant Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį
–       Šalių argumentai
Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad Komisija padarė teisės klaidą nuo 2006 m. spalio 16 d. taikydama Reglamento Nr. 1290/2005
32 straipsnio 5 dalyje numatytą taisyklę, pagal kurią valstybė narė turi padengti 50 % sumų, kurių ji neišieškojo per ketverius
metus nuo pažeidimo nustatymo vykstant pirminiam administraciniam ar teisminiam nagrinėjimui arba per aštuonerius metus, kai
dėl išieškojimo pateiktas ieškinys nacionaliniuose teismuose. Ji mano, kad remiantis Reglamento Nr. 1290/2005 46 ir 49 straipsniais
šio reglamento 32 straipsnio 5 dalį tuo metu buvo galima taikyti tik Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnyje numatytiems atvejams,
t. y. tiems, kurių atžvilgiu per du mėnesius nuo kiekvieno ketvirčio pabaigos valstybės narės pateikė Komisijai pažeidimų,
kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį nagrinėjimą, sąrašą ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d.
nebuvo įvykdytas visiškas išieškojimas, o ne atvejams, kuriems taikoma Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis, susijusi
su specialiais pranešimais, kuriuos valstybė narė siunčia Komisijai, kai mano, kad suma negali būti visiškai susigrąžinta,
arba nesitikima, kad ji bus visiškai sugrąžinta, po to, kai buvo pranešta apie pažeidimus pagal to paties reglamento 3 straipsnį.
Vadinasi, jos manymu, vykdomo išieškojimo atvejai, apie kuriuos turėjo būti pateikti Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalyje
numatyti specialūs pranešimai, iki 2006 m. gruodžio 31 d. turėjo būti nagrinėjami pagal taisykles, taikomas šių pranešimų
pateikimo dieną, t. y. pagal Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalį, kurioje numatyta, kad Bendrijos biudžetui tenka
visa finansinė našta už neišieškojimo atvejus, už kuriuos atitinkama valstybė narė nėra atsakinga.
Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad aiškinant kitaip, t. y. kad visi išieškojimo atvejai, apie kuriuos buvo pranešta
specialiu pranešimu, be kita ko, pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, nuo 2006 m. spalio 16 d. patenka į Reglamento
Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalies taikymo sritį, Reglamento Nr. 1290/2005 46 straipsnis, kuriame numatoma, kad Reglamento
Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis panaikinama tik nuo 2007 m. sausio 1 d., netektų veiksmingumo ir todėl toks aiškinimas prieštarautų
teisės aktų leidėjo ketinimui.
Be to, Vokietijos Federacinė Respublika pažymi, kad, atsižvelgiant į principus, teismo praktikoje suformuluotus 2003 m. spalio
16 d. Teisingumo Teismo sprendime
Airija prieš Komisiją
(C‑339/00, Rink. p. I‑11757, 38 punktas), jos pateiktas Reglamento Nr. 1290/2005 aiškinimas neprieštarauja šio reglamento
47 straipsnio 1 daliai, kuria panaikinamas Reglamentas Nr. 1258/1999.
Ji taip pat pabrėžia būtinybę daryti skirtumą tarp, viena vertus, situacijų, kurioms taikoma Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio
2 dalis, susijusių su užbaigtais atvejais, ir, kita vertus, atvejų, kuriems taikomas šio reglamento 3 straipsnis, susijęs
tik su atvejais, kurių atžvilgiu išieškojimas dar vykdomas ir kurių atžvilgiu tik Komisija gali nuspręsti dėl negalėjimo išieškoti
paskirtų sumų finansinių pasekmių. Ji patikslina, kad atvejai, apie kuriuos buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento
Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, iš tikrųjų jau nėra sustabdyti, nes valstybei narei, kuri mano, kad neįmanoma išieškoti su
jais susijusių sumų, jie yra užbaigti, ir kad tik Komisija gali nuspręsti dėl tokių aplinkybių finansinių pasekmių. Manyti,
kad tarp šių dviejų atvejų tipų nėra skirtumo, reikštų, jog praėjus Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatytiems
ketverių ir aštuonerių metų terminams Bendrijos biudžetui savaime priskiriami visi atvejai, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento
Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį,  ir dėl to šie terminai netektų prasmės. Be to, ji pabrėžia, kad tik apie nedidelį skaičių
atvejų pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį.
Vokietijos Federacinė Respublika taip pat nurodo, kad teisės aktų leidėjas nenumatė jokios patvirtinimo funkcijos, kiek tai
susiję su konkrečiais skolininko nemokumo atvejais, nes Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalies b punkte numatyta,
kad tokiais atvejais valstybės narės turi teisę atsisakyti vykdyti bet kokį išieškojimą ir kad visa suma padengiama iš Bendrijos
biudžeto.
Galiausiai ji teigia, kad į 2007 m. vasario 12 d. pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį siunčiamą suvestinę
ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras ji įtraukė su Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalimi susijusius
atvejus, kartu nurodydama tą patį identifikacijos numerį, kuriuo jie buvo pažymėti specialiame pranešime, pateiktame pagal
minėtą 5 straipsnį.
Komisija nesutinka su Vokietijos Federacinės Respublikos argumentais ir mano, kad nepadarė teisės klaidos taikydama Reglamento
Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalį.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, kad šiuo pagrindu Vokietijos Federacinė Respublika siekia įrodyti, jog ginčijamą sprendimą reikia
panaikinti tiek, kiek Komisija klaidingai aiškino Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio antrą ir trečią pastraipas, pagal
kurias šis reglamentas taikomas nuo 2007 m. sausio 1 d., išskyrus, be kita ko, 32 straipsnį, kuris nuo 2006 m. spalio 16 d.
taikomas „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo
išieškotos visos su tuo susijusios sumos“. Komisija manė, kad Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnis taip pat nuo 2006 m.
spalio 16 d. taikomas atvejams, apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta
specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį ir dėl kurių iki 2006 m. spalio 16 d. dar nebuvo išieškotos
visos sumos.
Reikia priminti, kad iš Reglamento Nr. 1290/2005 15 straipsnio 4 dalies matyti, kad finansiniai metai prasideda spalio 16 d.,
o baigiasi kitų metų spalio 15 d., išlaidas, kurių valstybės narės patiria nuo spalio 1 d. iki 15 d., priskiriant spalio mėnesiui,
o patirtąsias nuo spalio 16 d. iki 31 d. priskiriant lapkričio mėnesiui. Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnis susijęs su
valstybių narių pareigomis vykdant sumų išieškojimą iš padariusių pažeidimus ar aplaidžių lėšų gavėjų. Šio reglamento 32 straipsnio
5 dalis susijusi su konkrečiomis situacijomis, kai valstybė narė išieškojimo neįvykdė per ketverius metus nuo pažeidimo nustatymo
vykstant pirminiam administraciniam ar teisminiam nagrinėjimui arba per aštuonerius metus, kai dėl išieškojimo pateiktas ieškinys
nacionaliniuose teismuose. Nurodoma, kad tokiomis aplinkybėmis „50 % finansinių padarinių dėl neišieškotų sumų dengia atitinkama
valstybė narė, 50 % – Bendrijos biudžetas“.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką aiškinant Bendrijos teisės nuostatą reikia atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir
į kontekstą bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr. 2005 m. birželio 7 d. Teisingumo Teismo sprendimo
VEMW ir kt.
, C‑17/03, Rink. p. I‑4983, 41 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 2005 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Sumitomo Chemical ir Sumika Fine Chemicals prieš Komisiją
, T‑22/02 ir T‑23/02, Rink. p. II‑4065, 47 punktą).
Atsižvelgiant į šiuos principus reikia išnagrinėti, ar Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio trečios pastraipos antroje įtraukoje
pateiktą frazę „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kai iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo
išieškotos visos su tuo susijusios sumos“ reikia suprasti kaip taikomą tik atvejams, apie kuriuos buvo pranešta pagal Reglamento
Nr. 595/91 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d. dar nebuvo įvykdytas išieškojimas, ar kaip taikomą ir atvejams,
apie kuriuos pranešta pagal minėtą 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91
5 straipsnio 2 dalį ir kurių atžvilgiu iki 2006 m. spalio 16 d. nebuvo įvykdytas išieškojimas.
Pirma, atrodo, kad į šį klausimą galima atsakyti pažodžiui aiškinant Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio trečios pastraipos
antrą įtrauką, atsižvelgiant į aiškią frazės „atvejams, apie kuriuos pranešama pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį“ prasmę.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad šios frazės taikymo sritis plati, nes ji gali apimti visus atvejus, apie kuriuos pranešta
pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį. Tarp šių atvejų būtinai yra tie, apie kuriuos pirmą kartą pranešta pagal 3 straipsnį,
o vėliau – specialiu pranešimu pagal 5 straipsnio 2 dalį.
Reikia priminti, kad iki Reglamento Nr. 1290/2005 įsigaliojimo su pažeidimais susijusi procedūra visų pirma buvo apibrėžta
Reglamento Nr. 595/91 3 ir 5 straipsniuose. Taigi pagal minėtą 3 straipsnį valstybės narės kiekvieną ketvirtį Komisijai turėjo
perduoti pažeidimų, kurie buvo nustatyti per pirminį administracinį arba teisminį nagrinėjimą, sąrašą. Tada, remdamosi 5 straipsnio
1 dalimi, kiekvieną ketvirtį jos turėjo nusiųsti Komisijai informaciją apie veiksmus, kurių buvo imtasi pranešus apie pažeidimus
pagal 3 straipsnį, o 5 straipsnio 2 dalyje buvo numatyta, kad valstybės narės turi nusiųsti specialų pranešimą apie sumas,
kurių, kaip jos mano, negali išieškoti. Vadinasi, Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnis ir 5 straipsnio 2 dalis taikomi ne skirtingiems
atvejams, kaip teigia Vokietijos Federacinė Respublika, bet skirtingiems etapams, nes 5 straipsnio 2 dalis susijusi su pažeidimais,
apie kuriuos prieš tai pranešta pagal 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu, valstybės narės manymu, negalima įvykdyti išieškojimo.
Be to, reikia pažymėti, kad Vokietijos Federacinė Respublika negali remtis principais, kuriuos Teisingumo Teismas suformulavo
Sprendime
Airija prieš Komisiją
(minėtas 37 punkte), nes šioje byloje nėra tokių aplinkybių kaip tos, dėl kurių Teisingumo Teismas turėjo išaiškinti Reglamentą
Nr. 1258/1999, kuriame nebuvo pereinamojo laikotarpio nuostatų. Šiuo atveju Reglamente Nr. 1290/2005 išsamiai išdėstytos taisyklės,
susijusios su jo įsigaliojimu, taikymu, reikiamais panaikinimais ir pereinamojo laikotarpio priemonėmis su kitomis nuostatomis
dėl EŽŪOGF. Jame, be kita ko, numatyta, kad nuo 2006 m. spalio 16 d. 32 straipsnis taikomas atvejams, apie kuriuos pranešta
pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį ir kurių atžvilgiu dar nebuvo išieškotos visos sumos.
Antra, šio sprendimo 46 punkte pateiktas aiškinimas taip pat atitinka bendrą naujos sąskaitų patvirtinimo procedūros, numatytos
Reglamente Nr. 1290/2005, struktūrą. Pagal ankstesnę sistemą, remiantis Reglamento Nr. 1258/1999 8 straipsnio 2 dalimi, Bendrija
prisiimdavo dėl taisyklių nesilaikymo ar aplaidumo atsiradusias finansines pasekmes, išskyrus tas, kurios priskirtinos valstybių
narių administracinėms institucijoms ar kitoms įstaigoms. Priimdama Reglamentą Nr. 1290/2005 Europos Sąjungos Taryba visų
pirma išsikėlė tikslą nustatyti procedūrą, pagal kurią Komisija galėtų apsaugoti Bendrijos biudžeto interesus, priimdama sprendimą
į atitinkamos valstybės narės sąskaitą įrašyti dalį sumos, kuri buvo prarasta dėl pažeidimų ir nebuvo išieškota per pagrįstą
laikotarpį (25 ir 26 konstatuojamosios dalys). Taigi šio reglamento 32 straipsnio 5 dalyje numatyta, kad sumos, kurios neišieškotos
per ketverius ar aštuonerius metus po to, kai pažeidimas buvo pirmą kartą nustatytas per administracinį arba teisminį nagrinėjimą,
nuo šiol padalijamos per pusę valstybei narei ir Bendrijos biudžetui.
Šiuo atžvilgiu reikia patikslinti, kad Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnyje numatyta, jog straipsniai, susiję su sąskaitų
patvirtinimu (30 ir 31 straipsniai) ir pažeidimais (32 straipsnis), taikomi nuo 2006 m. spalio 16 dienos. Todėl, atsižvelgiant
į teisės aktų leidėjo tikslą apsaugoti Bendrijos biudžeto finansinius interesus, nėra logiška manyti, kad teisės aktų leidėjas
ketino netiesiogiai specifiniu būdu traktuoti pažeidimus, apie kuriuos pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91
5 straipsnio 2 dalį, kai jis numatė, kad visos su sąskaitų patvirtinimu ir pažeidimais susijusios nuostatos taikomos nuo 2006 m.
spalio 16 dienos.
Trečia, laikantis Vokietijos Federacinės Respublikos pasiūlyto aiškinimo reikėtų taikyti nuostatą, kurią teisės aktų leidėjas
panaikino. Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnyje numatyta, kad šio reglamento taikymas nuo 2007 m. sausio 1 d. neturi įtakos
jo 47 straipsniui, susijusiam su panaikinimais, įskaitant Reglamento Nr. 1258/1999 panaikinimą. Reglamento Nr. 1290/2005 47 straipsnyje
nurodoma, kad Reglamentas Nr. 1258/1999 panaikinamas nuo Reglamento Nr. 1290/2005 įsigaliojimo dienos, t. y. nuo 2005 m. rugpjūčio
18 d., išskyrus valstybių narių patirtas išlaidas, kurių atžvilgiu reglamentas taikomas iki 2006 m. spalio 15 d., ir Komisijos
patirtas išlaidas, kurių atžvilgiu šis reglamentas taikomas iki 2006 m. gruodžio 31 dienos. Sutikdama su Vokietijos Federacinės
Respublikos argumentais, kad atvejai, apie kuriuos pranešta specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį,
iki 2007 m. sausio 1 d. nepatenka į Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalies taikymo sritį,  todėl iki šios dienos
Komisija turi priimti sprendimą dėl atsakomybės už juos priskyrimo, ši institucija turėtų taikyti Reglamento Nr. 1258/1999
8 straipsnio 2 dalies taisykles, nors jos buvo panaikintos 2006 m. spalio 16 d., kiek tai susiję su valstybių narių patirtomis
išlaidomis. Toks aiškinimas akivaizdžiai prieštarautų teisės aktų leidėjo ketinimui.
Ketvirta, šio sprendimo 46 punkte pateiktas išaiškinimas suderinamas su tuo, kad Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis
lieka galioti iki 2006 m. gruodžio 31 dienos. Neginčytina, kad Reglamento Nr. 1290/2005 46 straipsniu numatyti pakeitimai,
kuriais panaikinama, be kita ko, Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalis, taikomi tik nuo 2007 m. sausio 1 dienos. Reikia
pažymėti, kad teisės aktų leidėjas ketino šią nuostatą palikti galioti nuo 2006 m. spalio 16 d. iki gruodžio 31 d., ir tai
galima paaiškinti, kaip teigia Komisija, būtinybe sudaryti Komisijai galimybę gauti informaciją apie specialius pranešimus
apie 2006 m. trečio ketvirčio pažeidimus tam, kad ji turėtų informaciją, kurios reikia kovojant su sukčiavimu, ir ją turėtų
nepriklausomai nuo sąskaitų patvirtinimo procedūros.
Galiausiai, penkta, kiti Vokietijos Federacinės Respublikos argumentai negali paneigti šio sprendimo 46 punkte pateikto Reglamento
Nr. 1290/2005 49 straipsnio 3 dalies antros pastraipos išaiškinimo.
Taigi ta aplinkybė, kad 2007 m. vasario 12 d. pagal Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 3 dalį pateikdama Komisijai suvestinę
ataskaitą apie dėl pažeidimų pradėtas išieškojimo procedūras Vokietijos Federacinė Respublika į ją įtraukė su Reglamento Nr. 595/91
5 straipsnio 2 dalimi susijusius atvejus, kartu nurodydama tą patį identifikacijos numerį, kuriuo jie buvo pažymėti pagal
minėtą 5 straipsnį pateiktame specialiame pranešime, neturi jokios įtakos šiam pagrindui, nes šie du straipsniai yra susiję
ne su skirtingais atvejais, bet su skirtingais etapais (žr. šio sprendimo 47 punktą).
Taip pat ta aplinkybė (darant prielaidą, kad ji įrodyta), jog tik apie nedidelį skaičių atvejų pranešama pagal Reglamento
Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, neturi įtakos Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio aiškinimui, nes tokia tik su kiekiu susijusi
aplinkybė negali daryti kokios nors įtakos teisės taisyklei.
Be to, dėl šio sprendimo 46 punkte pateikto išaiškinimo, pagal kurį taip pat traktuojami pažeidimai, apie kuriuos pranešta
pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, ir tie, apie kuriuos vėliau pranešta specialiu pranešimu pagal šio reglamento 5 straipsnio
2 dalį, neišnyksta Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 5 dalyje numatytų ketverių ir aštuonerių metų terminų prasmė. Remiantis
2007 m. kovo 30 d. dokumente, susijusiame su 2006 finansinių metų sąskaitų patvirtinimu, Komisijos aprašytu metodu (žr. šio
sprendimo 15 punktą), šis išaiškinimas turi tik tokį poveikį, kad valstybės narės baudžiamos, jei specialų pranešimą perdavė
praėjus daugiau kaip ketveriems metams (aštuoneriems metams teisminio proceso atveju) po to, kai pažeidimas buvo konstatuotas
pirmą kartą, o tai atitinka tikslą skatinti valstybes nares per pagrįstą laikotarpį išieškoti sumas, dėl kurių konstatuoti
pažeidimai.
Galiausiai šio sprendimo 46 punkte pateiktas išaiškinimas suderinamas su Reglamento Nr. 1290/2005 32 straipsnio 6 dalies b punktu
ir 32 straipsnio 8 dalimi, o jie susiję su skolininko nemokumo atvejais, kuriais visiškai finansuojama iš Bendrijos biudžeto,
jei juos lėmė ne valstybės narės padaryti pažeidimai ar aplaidumas ir jei valstybės narės nurodyti motyvai, dėl kurių ji nusprendė
sustabdyti išieškojimo procedūrą, yra pakankami. Aplinkybės (darant prielaidą, kad ji įrodyta), jog pažeidimai, apie kuriuos
pranešama specialiu pranešimu pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį, apima tam tikrus skolininkų nemokumo atvejus,
nepakanka, kad būtų galima daryti išvadą, jog teisės aktų leidėjas ketino šią nuostatą taikyti vietoj Reglamento Nr. 1290/2005
32 straipsnio 6 dalies b punkto.
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija nepadarė teisės klaidos aiškindama Reglamento Nr. 1290/2005 49 straipsnio
trečios pastraipos antrą įtrauką, kai manė, jog minėto reglamento 32 straipsnio 5 dalis taikoma nuo 2006 m. spalio 16 d. atvejams,
apie kuriuos pranešta pagal Reglamento Nr. 595/91 3 straipsnį, apie kuriuos vėliau buvo pranešta specialiu pranešimu pagal
Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį ir kurių atžvilgiu iki tos dienos nebuvo įvykdytas išieškojimas.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su 1995 m. gegužės 4 d. vienašalės Komisijos deklaracijos pažeidimu
–       Šalių argumentai
Vokietijos Federacinė Respublika teigia, kad ginčijamu sprendimu nepaisoma gero administravimo principo, nes pažeidžiamas
vienašalis įsipareigojimas, Komisijos prisiimtas pagal deklaraciją, pridėtą prie 1995 m. gegužės 4 d.
Coreper
posėdžio protokolo, kuriuo Taryba raginama per 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimą priimti reglamento, susijusio su Reglamento
Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą ir pridėti šią deklaraciją prie savo susirinkimo protokolo. Pagal šią deklaraciją Komisija
įsipareigojo vėliausiai per 24 mėnesius nuo pranešimo pateikimo pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį priimti sprendimą
dėl atsakomybės už neišieškotas sumas priskyrimo. Tačiau apie 6 iš 34 ginčijamame sprendime nagrinėjamų atvejų, atitinkančių
280 638,03 euro sumą, kurios 50 %, t. y. 140 319,01 euro, buvo priskirta Vokietijos Federacinės Respublikos biudžetui, Komisijai
buvo pranešta 2002 m. sausio 1 d. ir 2003 m. sausio 1 d., t. y. daugiau kaip prieš 24 mėnesius iki ginčijamo sprendimo priėmimo.
Vokietijos Federacinė Respublika mano, kad ši Komisijos deklaracija yra teisiškai privalomas įsipareigojimas.
Komisija nesutinka su Vokietijos Federacinės Respublikos argumentais.
Dublike Vokietijos Federacinė Respublika pakeitė savo ieškinio tekstą nurodydama, kad iš tiesų su šiuo pagrindu susiję tik
du atvejai iš šešių, paminėtų iš pradžių, ir jų suma yra 195 165,46 euro, o 50 % šios sumos, t. y. 97 582,73 euro, priskirta
jos nacionaliniam biudžetui.
–       Bendrojo Teismo vertinimas
Iš pradžių reikia pažymėti, kad antrasis pagrindas susijęs tik su ginčijamo sprendimo panaikinimu iš dalies, t. y. su 97 582,73 euro
suma, dėl kurios šalys sutarė antrą kartą pateikdamos rašytinius paaiškinimus.
Pirmiausia taip pat svarbu pabrėžti (šalys, beje, dėl to sutaria), kad jokia teisės nuostata Komisija nėra įpareigojama per
konkretų laikotarpį priimti sprendimo dėl specialaus pranešimo, pateikto pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį.
Tačiau nagrinėdamas antrąjį pagrindą Bendrasis Teismas turi priimti sprendimą dėl vienašalės Komisijos deklaracijos, pridėtos
prie 1995 m. gegužės 4 d.
Coreper
posėdžio protokolo, kuriuo Taryba raginama per 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimą priimti reglamento, susijusio su Reglamento
Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą ir pridėti šią deklaraciją prie savo susirinkimo protokolo, privalomosios galios. Šioje
deklaracijoje, susijusioje su reglamento projekto, kuris tapo Reglamentu Nr. 1287/95, 5 straipsnio 2 dalies c punktu, Komisija
nurodė, kad ji įsipareigoja priimti sprendimus dėl atsakomybės už valstybių narių neišieškotas sumas galimo priskyrimo ne
vėliau kaip per 24 mėnesius po to, kai perduodamas specialus pranešimas pagal Reglamento Nr. 595/91 5 straipsnio 2 dalį.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad priimdama reglamento, susijusio su Reglamento Nr. 729/70 daliniu pakeitimu, projektą Taryba
neįtraukė su tokiu terminu susijusios nuostatos. Atvirkščiai, Reglamento Nr. 729/70, iš dalies pakeisto Reglamentu Nr. 1287/95,
5 straipsnio 2 dalies c punkte aiškiai numatyta, kad maksimalus 24 mėnesių terminas nuo dienos, kai valstybė narė patyrė išlaidų,
iki Komisijos atsisakymo finansuoti netaikomas pažeidimų, nurodytų 8 straipsnio 2 dalyje, finansinėms pasekmėms. Ši nuostata
buvo pakartota Reglamento Nr. 1258/1999, kuriuo buvo panaikintas Reglamentas Nr. 729/70, 7 straipsnio 4 dalies penktos pastraipos
a punkte, kuris cituojamas šio sprendimo 6 punkte.
Pagal nusistovėjusią teismo praktiką deklaracija, įrašyta į Tarybos protokolą per teisės akto priėmimo procedūrą, negalima
remtis aiškinant antrinės teisės nuostatą, kai deklaracijos turinys nėra įtvirtintas nagrinėjamos nuostatos tekste, todėl
teisiniu požiūriu ji nėra reikšminga (Teisingumo Teismo sprendimai: 1988 m. vasario 23 d.
Komisija prieš Italiją
, 429/85, Rink. p. 843, 9 punktas, 1991 m. vasario 26 d.
Antonissen
, C‑292/89, Rink. p. I‑745, 18 punktas ir 1996 m. kovo 19 d.
Komisija prieš Tarybą
, C‑25/94, Rink. p. I‑1469, 38 punktas). Tas pats pasakytina apie vienašales valstybių narių deklaracijas (1985 m. sausio
30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Daniją
, 143/83, Rink. p. 427, 13 punktas).
Šioje byloje netgi neįrodyta, kad ši Komisijos deklaracija buvo įtraukta į 1995 m. gegužės 22 d. susirinkimo, per kurį Taryba
priėmė šį reglamentą, protokolą. Todėl bet kuriuo atveju, remiantis minėta teismo praktika, juo labiau tokia deklaracija negalima
remtis aiškinant Reglamentą Nr. 729/70, iš dalies pakeistą Reglamentu Nr. 1287/95.
Galiausiai reikia pažymėti, kad nors Vokietijos Federacinė Respublika mano, jog šios Komisijos deklaracijos privalomoji galia
kyla iš gero administravimo principo taikymo, primintina, kad dėl šio principo pareiga negali atsirasti, jei teisės aktų leidėjas
jos nenumatė (šiuo klausimu žr. 1992 m. kovo 31 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Burban prieš Parlamentą
, C‑255/90 P, Rink. p. I‑2253, 20 punktą).
Vadinasi, antrąjį pagrindą ir todėl visą ieškinį reikia atmesti.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to reikalavo.
Kadangi Vokietijos Federacinė Respublika bylą pralaimėjo, ji turi padengti išlaidas pagal Komisijos reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (antroji kolegija)
nusprendžia:
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Priteisti iš Vokietijos Federacinės Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Paskelbta 2010 m. spalio 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.