CELEX: 62007CJ0570
ELTL artikkel 49
Direktiiv 2005/36/EÜ
Asutamisvabadus
Rahvatervis
Apteegid
Lähedus
Elanikkonna ravimitega varustamine
Haldamise luba
Apteekide territoriaalne jaotus
Rahvastiku tiheduse kriteeriumil põhinevate piirangute kehtestamine
Apteekidevaheline minimaalne vahemaa
Kandidaadid, kes on tegelenud kutsetegevusega ühel osal liikmesriigi territooriumist
Eelisõigus
Diskrimineerimine

Eelotsusetaotlused puudutavad ELTL artikli 49 tõlgendamist.
Eelotsusetaotlused esitati kohtumenetluses, mille pooled on ühelt poolt José Manuel Blanco Pérez ja María del Pilar Chao Gómez
ja teiselt poolt Consejería de Salud y Servicios Sanitarios (tervise ja tervishoiuteenuse nõukogu) (kohtuasjas C‑570/07) ning
kohtuasjas C‑571/07 samad kaebajad ja Principado de Asturias (Astuuria autonoomne piirkond), seoses konkursiga uute apteekide
tegevuslubade väljastamiseks Astuuria autonoomses piirkonnas.

Õiguslik raamistik

Liidu õigus
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ (kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta)
(ELT L 255, lk 22) põhjendus 26, mis kordab sisuliselt nõukogu 16. septembri 1985. aasta direktiivi 85/432/EMÜ (teatavat farmaatsiaalast
tegevust käsitlevate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) (EÜT L 253, lk 34; ELT eriväljaanne 06/01, lk 129) põhjendust 2,
sätestab järgmist:
„Käesolev direktiiv ei kooskõlasta kõiki farmaatsia valdkonna tegevusaladel tegutsema hakkamise ja töötamise nõudeid. Eelkõige
peaks jääma liikmesriikide endi otsustada apteekide geograafilise jaotuse ja ravimite müügimonopoli küsimus. Käesolev direktiiv
ei muuda liikmesriikide õigus- ja haldusnorme, mis keelavad ettevõtjatel tegutseda teatud proviisori tegevusaladel või kehtestavad
nendel tegutsemiseks teatud tingimused.”
Selle direktiivi artikkel 1 sätestab:
„Käesolev direktiiv kehtestab korra, mille alusel liikmesriik, kes teeb reguleeritud kutsealal tegutsema hakkamise või sellel
tegutsemise oma territooriumil sõltuvaks eriomase kutsekvalifikatsiooni omamisest […], peab vastaval kutsealal tegutsema hakkamiseks
või sellel tegutsemiseks tunnustama teises liikmesriigis või teistes liikmesriikides […] saadud kutsekvalifikatsioone, mis
lubavad nimetatud kvalifikatsioone omaval isikul seal samal kutsealal töötada.”
Direktiivi artikkel 45 „Proviisori kutsetegevus” sätestab:
„1.      Käesoleva direktiivi tähenduses on proviisori tegevus see, millega tegelema hakkamine ja tegelemine sõltub kas ühes või mitmes
liikmesriigis kutsekvalifikatsiooni olemasolust ja millega saavad tegelema hakata V lisa punktis 5.6.2 loetletud kvalifikatsiooni
tõendavaid dokumente omavad isikud.
2.      Liikmesriigid tagavad, et artikli 44 sätetele vastavaid ja ülikooli või sellega võrdväärsel tasemel proviisori kvalifikatsiooni
tõendavaid dokumente omavad isikud on suutelised tegelema või hakkama tegelema vähemalt järgmiste tegevustega, kusjuures vajadusel
nõutakse lisaks dokumendile täiendavat töökogemust:
a)      ravimite ravimvormide valmistamine;
b)      ravimite tootmine ja testimine;
c)      ravimite testimine ravimite testimislaboratooriumis;
d)      ravimite ladustamine, säilitamine ja jaotamine hulgimüügi staadiumis;
e)      ravimite valmistamine, testimine, ladustamine ja tarnimine avalikes apteekides;
f)      ravimite valmistamine, kontroll, ladustamine ja jagamine haiglates;
g)      teabe jagamine ja nõustamine ravimite valdkonnas.
[…]
5.      Kui liikmesriigis on 16. septembri 1985. aasta seisuga korraldatud konkurentsil põhinevat eksamit, mille eesmärk on lõikes 2
nimetatud dokumendi omanike hulgast välja selekteerida need, kellele anda luba saada riikliku geograafilise jaotuse süsteemi
alusel loodavate uute apteekide omanikeks, võib see liikmesriik erandina lõike 1 sätetest seda eksamit ka edaspidi korraldada
ja nõuda selle eksami sooritamist liikmesriikide kodanikelt, kellel on V lisa punktis 5.6.2 nimetatud proviisori kvalifikatsiooni
tõendav dokument või kelle suhtes kohaldatakse [omandatud õigusi puudutava] artikli 23 sätteid.”
Direktiivi 2005/36 artikli 45 lõiked 2 ja 5 kordavad sisuliselt direktiivi 85/432 artikli 1 lõikeid 1–3.

Siseriiklik õigus
25. aprilli 1986. aasta tervishoiu üldseaduse (Ley General de Sanidad 14/1986, 25.4.1986,
Boletín Oficial del Estado,
edaspidi „
BOE
” n° 102, 29.4.1986, lk 15207) nr 14/1986 artikli 103 lõike 3 järgi on apteegid allutatud tervishoiu planeerimisele tingimustel,
mis on määratletud ravimeid ja apteeke puudutavates eriseadustes.
25. aprilli 1997. aasta seadus nr 16/1997, apteegiteenuse osutamise kohta (Ley de Regulación de los Servicios de las Oficinas
de Farmacia 16/1997, 25.4.1997,
BOE
n° 100, 26.4.1997, lk 13450, edaspidi „seadus nr 16/1997») näeb oma artiklis 2 ette, et:
„1.      […] [E]esmärgiga korraldada apteegiteenuse kättesaadavust elanikkonnale, kehtestavad autonoomsed piirkonnad, kes peavad selle
teenuse kättesaadavuse tagama, planeerimise konkreetsed kriteeriumid apteekide lubamiseks.
[…]
2.      Apteekide planeerimisel tuleb arvesse võtta rahvastiku tihedust, geograafilisi tunnuseid ja elanikkonna hajutatust, selleks
et tagada teenuse kättesaadavus ja kvaliteet ning piisav ravimitega varustatus vastavalt iga piirkonna ravialastele vajadustele.
Apteekide territoriaalsel korraldusel lähtutakse elanike arvust apteegi kohta ja apteekidevahelistest vahemaadest, mille määravad
eespool märgitud üldiste kriteeriumide kohaselt kindlaks autonoomsed piirkonnad. Igal juhul peavad territoriaalse korralduse
eeskirjad tagama kogu elanikkonnale asjakohase apteegiteenuse osutamise.
3.      Minimaalne elanike suhtarv apteegi avamiseks on üldjuhul 2800 elanikku apteegi kohta. Autonoomsed piirkonnad võivad elanikkonna
tihedusest lähtudes kehtestada suuremaid suhtarve, kuid mitte rohkem kui 4000 elanikku apteegi kohta. Igal juhul võib nende
künniste ületamisel asutada enam kui 2000 elaniku kohta uue apteegi.
Sõltumata eelmises lõikes sätestatust võivad autonoomsed piirkonnad kehtestada väiksemaid elanikkonna suhtarve maa-, turismi-
ja mägistele aladele või aladele, kus nende geograafiliste, demograafiliste või tervishoidu puudutavate erisuste tõttu ei
ole apteegiteenuse osutamine üldisi kriteeriume kohaldades võimalik.
4.      Apteekidevaheline minimaalne vahemaa, võttes arvesse geograafilisi kriteeriume ja elanikkonna hajutatust, on üldjuhul 250 meetrit.
Autonoomsed piirkonnad võivad elanikkonna tiheduse alusel lubada apteekide vahel väiksemaid vahemaasid; samuti [võivad] autonoomsed
piirkonnad kehtestada piiranguid apteekide avamisele meditsiinikeskuste läheduses.”
Nende normide rakendamiseks võttis Astuuria autonoomne piirkond 19. juulil 2001 vastu dekreedi 72/2001, apteekide ja apteegiteenuse
osutamise kohta Astuuria autonoomses piirkonnas (Decreto 72/2001 regulador de las oficinas de farmacia y botiquines en el
Principado de Asturias, 19.7.2001,
Boletín Oficial del Principado de Asturias
, edaspidi „
BOPA
” nr 175, 28.7.2001, lk 10135, edaspidi „dekreet 72/2001”).
Selle dekreedi artikli 1 lõike 1 esimene lõik sätestab:
„Autonoomse piirkonna territoorium on jagatud ravimimüügi piirkondadeks, mis kattuvad reeglina Astuuria autonoomse provintsi
tervishoiuplaneerimisel kinnitatud üldarstiabi piirkondadega.”.
Consejería de Salud y Servicios Sanitarios ja Principado de Asturias kinnituste kohaselt on Astuuria autonoomne piirkond jagatud
68 üldarstiabi piirkonnaks, mis kattuvad reeglina ravimimüügi piirkondadega.
Sama dekreedi artikli 2 järgi:
„1.      Igas ravimimüügi piirkonnas vastab apteekide hulk suhtarvule 2800 elanikku apteegi kohta. Selle künnise ületamisel võib uue
apteegi asutada enam kui 2000 elaniku kohta.
2.      Kõikides üldarstiabi piirkondades ja kõikides omavalitsusüksustes võib olla vähemalt üks apteek.”
Dekreedi 72/2001 artikkel 3 sätestab:
„Käesoleva dekreedi raames arvutatakse elanikkonna suurus rahvastikuregistri kõige uuemate andmete alusel.”
Dekreedi artikkel 4 sätestab:
„1.      Kahe apteegi asukoha vaheline minimaalne vahemaa on üldiselt 250 meetrit, sõltumata ravimimüügi piirkonnast, kuhu nad kuuluvad.
2.      Vähemalt 250‑meetrine vahemaa tuleb tagada ka seoses mis tahes ravimimüügi piirkonda kuuluvate tervishoiukeskustega, sõltumata
sellest, kas need on riiklikud või eraõiguslikud, pakuvad haiglaväliseid teenuseid või haiglateenuseid, pakuvad väliseid konsultatsioone
või kiirabiteenust, tegutsevad juba või on loomisjärgus.
Tervishoiukeskuste vahelise vahemaa nõuet ei kohaldata ravimimüügi piirkondades, kus asub ainult üks apteek, ega kohalikes
omavalitsusüksustes, kus antud ajahetkel on üksainus apteek ja kus nende eripärasid arvestades ei ole uute apteekide avamist
ette näha.
[…]”.
Apteegi avamise loa andmise kord on reguleeritud dekreedi 72/2001 artiklites 6–17.
Osutatud sätete kohaselt on Astuuria autonoomne piirkond kohustatud algatama vähemalt kord aastas omal algatusel menetluse
uutele apteekidele tegevusloa väljastamiseks, et võtta arvesse muutusi rahvastiku tiheduses.
Konkursikutses on märgitud ravimimüügi piirkond ning vajadusel ka asjassepuutuv omavalitsusüksus ja paikkond. Pärast konkursikutse
avaldamist esitavad huvitatud proviisorid taotlused ja oma pädevusi tõendavad dokumendid. Seejärel moodustatakse komisjon,
mis koosneb ametkonna, kutsekoja ja kutseühingute esindajatest ja mis tuleb kokku, et hinnata kandidaatide pädevusi.
Pärast loa väljastamist on selle saanud proviisor kohustatud näitama ära, millistes ruumides ta tegutsema asub. Pädevad asutused
kontrollivad, et õigusnormides ette nähtud territoriaalse planeerimise tingimused oleksid täidetud.
Dekreet 72/2001 näeb lisas ette pädevuste tabeli, milles on ära toodud kriteeriumid, mille alusel eespool kirjeldatud menetluses
hinnatakse uue apteegi avamise taotluse esitanud kandidaate.
Pädevuste tabel näeb ette kandidaatide hindamise lähtuvalt nende väljaõppest, kutsealasest ja akadeemilisest kogemusest.
Dekreedi 72/2001 lisa punktides 4–7 on lisaks sätestatud:
„4.      Kutsealast kogemust apteegipidajana või kaaspidajana apteegis ega muid pädevuste kategooriaid ei võeta arvesse, kui üht või
teist on varem kasutatud selleks, et saada tegevusluba.
[…]
6.      Astuuria autonoomse piirkonna territooriumil omandatud kutsealased pädevused on 20% kaalukamad.
7.      Kui tabeli kohaldamisel jagunevad punktid võrdselt, antakse tegevusload järgmises eelisjärjekorras:
a)      proviisorid, kes ei ole olnud apteegipidajad;
b)      proviisorid, kes on olnud apteegipidajad ravimimüügi piirkonnas või omavalitsusüksuses, kus on vähem kui 2800 elanikku;
c)      proviisorid, kes on tegutsenud oma kutsealal Astuuria autonoomses piirkonnas;
[…]”.

Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Astuuria autonoomne piirkond otsustas 2002. aastal algatada dekreedi 72/2001 artiklite 6–17 alusel menetluse uutele apteekidele
tegevusloa väljastamiseks.
Consejería de Salud y Servicios Sanitarios (Tervise ja tervishoiuteenuse nõukogu) võttis 14. juunil 2002 vastu otsuse, millega
kuulutati välja konkurss apteekide tegevuslubade väljastamiseks Astuuria autonoomses piirkonnas (
BOPA
nr 145, 24.6.2002, lk 8145, edaspidi „14. juuni 2002. aasta otsus”).
Konkursitingimuste järgi oli ette nähtud 24 uue apteegi avamine sõltuvalt muu hulgas rahvastiku tihedusest, elanikkonna hajutatusest,
apteekidevahelisest vahemaast ja minimaalsetest elanikkonna gruppidest.
Põhikohtuasja kaebajad, kes on diplomeeritud proviisorid, tahtsid avada uue apteegi Astuuria autonoomses piirkonnas, soovimata
samas, et nende suhtes kohaldataks dekreedist 72/2001 tulenevat territoriaalse planeerimise korda.
Seetõttu kaebasid nad esimese põhikohtuasja raames edasi nii 14. juuni 2002. aasta otsuse kui ka Consejo de Gobierno del Principado
de Asturias’e 10. oktoobri 2002. aasta otsuse, mis viimati nimetatut kinnitab.
Teises põhikohtuasjas pöördusid samad kaebajad Tribunal Superior de Justicia de Asturias’ (Astuuria kõrgem kohus) poole, vaidlustades
dekreedi 72/2001 peale esitatud kaebuse vaikimisi rahuldamata jätmise otsuse ja eelkõige selle dekreedi artiklid 2, 4, 6 ja
10 ning pädevuste tabeleid sisaldava lisa.
Neis kahes kohtuasjas vaidlustasid kaebajad nimetatud otsuste ja dekreedi 72/2001 õiguspärasuse eelkõige põhjusel, et nende
mõjul on takistatud proviisorite võimalus avada Astuuria autonoomses piirkonnas uusi apteeke. Lisaks näeb see dekreet ette
uute apteegipidajate valikukriteeriumid, mis on vastuvõetamatud.
Niisuguses kontekstis kerkib eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates üles küsimus, kas dekreet 72/2001 kujutab endast asutamisvabaduse
piirangut, mis on kokkusobimatu ELTL artikliga 49.
Neil asjaoludel otsustas Tribunal Superior de Justicia de Asturias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kohtuasjas C‑570/07
järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [dekreedi 72/2001] artiklites 2, 3 ja 4 ning samuti selle dekreedi lisa punktides 4, 6 ja 7 sätestatu on vastuolus [ELTL
artikliga 49]?”
Kohtuasjas C‑571/07 otsustas Tribunal Superior de Justicia de Asturias menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise
eelotsuse küsimuse:
„Kas [ELTL artikliga 49] on vastuolus Astuuria autonoomse piirkonna õigusnormid, mis puudutavad lubasid apteekide avamiseks?”
Euroopa Kohtu presidendi 28. veebruari 2008. aasta määrusega liideti kohtuasjad C‑570/07 ja C‑571/07 kirjalikuks ja suuliseks
menetlemiseks ning kohtuotsuse tegemiseks.

Vastuvõetavus
Consejo General de Colegios Oficiales de Farmacéuticos de España ning Hispaania, Kreeka, Prantsuse ja Itaalia valitsus vaidlustavad
eelotsusetaotluste vastuvõetavuse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus ei täpsustanud esiteks vähimalgi määral, milline on põhikohtuasja kaebajate faktiline olukord.
Samuti ei toonud ta selgelt välja asjassepuutuvaid siseriiklikke sätteid ega põhjuseid, mis tõstatasid tema jaoks küsimuse
nende sätete kooskõlast ELTL artikliga 49. Ka on esitatud küsimused oletuslikud, sest põhikohtuasjad puudutavad kaht Hispaania
kodanikku. Piiriülese elemendi puudumise tõttu ei ole neil küsimustel seetõttu mingit seost liidu õigusega.
Sellega seoses tuleb meenutada, et üksnes asja menetleval ja selle lahendamise eest vastutaval siseriiklikul kohtul on kohtuasja
eripära arvesse võttes õigus hinnata eelotsuse vajalikkust kohtuasjas otsuse langetamiseks ning Euroopa Kohtule esitatavate
küsimuste asjakohasust. Kui esitatud küsimused puudutavad liidu õiguse tõlgendamist, on Euroopa Kohus reeglina kohustatud
eelotsuse tegema (vt eelkõige 13. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑379/98: PreussenElektra, EKL 2001, lk I‑2099, punkt 38,
ja 10. märtsi 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑169/07: Hartlauer, EKL 2009, lk I‑1721, punkt 24).
Liidu õigust puudutavate eelotsuseküsimuste asjakohasust seega eeldatakse. Siseriikliku kohtu esitatud eelotsusetaotluse saab
Euroopa Kohus lükata tagasi vaid siis, kui on ilmselge, et taotletud liidu õiguse tõlgendusel ei ole mingit seost põhikohtuasja
asjaolude või esemega või kui kõnealune probleem on oletuslik või kui Euroopa Kohtule ei ole teada talle esitatud küsimusele
tarviliku vastuse andmiseks vajalikud faktilised ja õiguslikud asjaolud (vt selle kohta 5. detsembri 2006. aasta otsus liidetud
kohtuasjades C‑94/04 ja C‑202/04: Cipolla jt, EKL 2006, lk I‑11421, punkt 25, ja 7. juuni 2007. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑222/05–C‑225/05:
van der Weerd jt, EKL 2007, lk I‑4233, punkt 22).
Eespool viidatud kohtupraktikat arvestades olgu esmalt märgitud, et liikmesriigi kohus põhjendas eelotsusetaotlustes oma otsust,
et on vaja esitada eelotsusetaotlused, tõigaga, et põhikohtuasjas kõne all olevate õigusnormide seaduslikkus sõltub tõlgendusest,
mille annab ELTL artiklile 49 Euroopa Kohus.
Teiseks ei ole ilmselge, et taotletud tõlgendusel ei oleks mingit seost põhikohtuasja asjaolude või esemega või et kõnealune
probleem oleks oletuslik.
Vastab küll tõele, et põhikohtuasjade kaebuse esitajad on Hispaania kodanikud ning et põhikohtuasjad on oma kõigis aspektides
piiratud ühe liikmesriigiga. Samas – nagu tuleneb ka kohtupraktikast – võib Euroopa Kohtu vastus olla eelotsusetaotluse esitanud
kohtule tarvilik ka niisugustel asjaoludel, eriti eeldusel, et vastava riigi õigus kohustab seda kohut tagama Hispaania kodanikule
samad õigused, mis tulenevad muu liikmesriigi kui Hispaania Kuningriigi kodanikule samasuguses olukorras liidu õigusest (vt
eelkõige 30. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑451/03: Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti, EKL 2006, lk I‑2941,
punkt 29, ja eespool viidatud kohtuotsus Cipolla jt, punkt 30).
Kuigi niisugune siseriiklik õigusakt, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis on ühtviisi kohaldatav nii Hispaania kodanikele
kui ka teiste liikmesriikide kodanikele, langeb asutamislepingu põhivabadusi tagavate sätete kohaldamisalasse üldjuhul vaid
siis, kui seda kohaldatakse olukorras, millel on seos liikmesriikidevahelise kaubavahetusega, ei saa üldse välistada, et isikud,
kelle asukoht on muudes liikmesriikides kui Hispaania Kuningriik, on olnud või oleksid huvitatud apteegi pidamisest Astuuria
autonoomses piirkonnas (vt selle kohta 11. märtsi 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑384/08: Attanasio Group, kohtulahendite kogumikus
veel avaldamata, punktid 23 ja 24 ning seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandaks olgu tõdetud, et eelotsusetaotlustes on piisaval määral kirjeldatud põhikohtuasjade õiguslikku ja faktilist raamistikku
ning et eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitused võimaldavad määrata kindlaks esitatud küsimuste ulatuse. Huvitatud pooltel
oli tegelik võimalus esitada seoses nende eelotsusetaotlustega märkusi vastavalt Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklile 23,
nagu näitab käesolevas menetluses esitatud märkuste sisu.
Neil tingimustel tuleb pidada eelotsusetaotlusi vastuvõetavaks.

Sisuline käsitlus

Sissejuhatavad märkused
Esiteks on asjakohane meenutada, et vastavalt ELTL artikli 168 lõikele 7, nii nagu seda on täpsustatud Euroopa Kohtu praktikas
ja direktiivi 2005/36 põhjenduses 26, ei kahanda liidu õigus liikmesriikide pädevust oma sotsiaalkindlustussüsteemide korraldamisel
ning eeskätt apteegiteenuse laadset tervishoiuteenust reguleerivate sätete vastuvõtmisel. Liikmesriigid peavad selle pädevuse
teostamisel siiski järgima liidu õigust, eelkõige põhivabadusi reguleerivaid aluslepingu sätteid, mis keelavad liikmesriikidel
kehtestada või säilitada põhjendamatuid piiranguid nende vabaduste teostamisele tervishoiu valdkonnas (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Hartlauer, punkt 29; eespool viidatud 19. mai 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑531/06: komisjon
vs
. Itaalia, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 35, ning 19. mai 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑171/07
ja C‑172/07: Apothekerkammer des Saarlandes jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 18).
Eeltoodut arvestades tuleb hinnangu andmisel selle kohustuse täitmisele arvestada esiteks asjaolu, et inimeste elu ja tervis
on aluslepinguga kaitstud hüvede ja huvide hulgas esikohal ning teiseks seda, et liikmesriigid võivad otsustada, millisel
tasemel nad kavatsevad rahvatervise kaitse tagada ja kuidas selline tase saavutatakse. Kuna see tase võib liikmesriigiti varieeruda,
tuleb tunnustada liikmesriikide kaalutlusruumi olemasolu (vt selle kohta 11. septembri 2008. aasta otsus kohtuasjas C‑141/07:
komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2008, lk I‑6935, punkt 51, ning eespool viidatud kohtuotsus Apothekerkammer des Saarlandes jt, punkt 19).
Teiseks tuleb tõdeda, et direktiivis 2005/36 ega üheski muus põhivabadusi rakendavas meetmes ei ole ette nähtud farmaatsia
valdkonna tegevusaladel tegutsema hakkamise nõudeid, mille eesmärk oleks määrata kindlaks tingimused, mille täidetuse korral
võib avada uusi apteeke liikmesriikide territooriumil.
Direktiivi 2005/36 artikli 45 lõige 5 sätestab muidugi, et kui liikmesriigis on 16. septembri 1985. aasta seisuga korraldatud
konkurentsil põhinevat eksamit, mille eesmärk on proviisorite hulgast välja selekteerida need, kellele anda luba saada riikliku
geograafilise jaotuse süsteemi alusel loodavate uute apteekide omanikeks, võib see liikmesriik seda eksamit ka edaspidi korraldada
ja nõuda selle eksami sooritamist ka teiste liikmesriikide kodanikelt.
Seoses eeltooduga on teada, et Hispaanias eksisteeris selle kuupäeva seisuga taoline eksam ning et põhikohtuasjas kõne all
olev menetlus vastab sellele eksamile. Järelikult võib kõnealune liikmesriik selle menetluse kehtima jätta ja kohaldada seda
kõigi proviisorite suhtes tingimusel, et sellega seonduvad eeskirjad on liidu õigusega kooskõlas.
Arvestades eelkäsitletut, ei järeldu sellest, et asjaomast menetlust reguleerivad normid ei kuuluks aluslepingu sätete kohaldamisalasse
(mis puudutab apteekide territoriaalse jaotusega seotud nõudeid), sest see küsimus jääb direktiivi 2005/36 kohaldamisalast
välja.
Nimelt on kõnealuse direktiivi eesmärk vastavalt selle artiklile 1 kehtestada kutsekvalifikatsioonide tunnustamist puudutav
kord, et võimaldada vastava kvalifikatsiooni omanikul tegutseda reguleeritud kutsealal kas füüsilisest isikust ettevõtja või
töötajana. Seevastu ei sisalda see sätteid, mis reguleeriks apteekide asutamist, apteegi pidamise tingimusi ega täpsemalt
ka nende territoriaalset jaotust.
Niisugust järeldust toetab muu hulgas direktiivi 2005/36 põhjendus 26, mille järgi see direktiiv ei kooskõlasta kõiki farmaatsia
valdkonna tegevusaladel tegutsema hakkamise nõudeid, nii et iseäranis apteekide territoorialne jaotus on jätkuvalt liikmesriikide
pädevuses.
Neil asjaoludel tuleb analüüsida kõnesolevaid territoriaalset jaotust puudutavaid siseriiklikke õigusnorme, arvestades aluslepingu
sätteid – eelkõige selle artiklit 49.

Eelotsusetaotluste esimene osa, mis käsitleb rahvastiku tihedusega ja minimaalse apteekidevahelise vahemaaga seotud põhitingimusi
Nende küsimuste esimese osaga küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt, kas ELTL artikliga 49 on vastuolus niisugused
õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis kehtestavad piirangud uute apteekide tegevuslubade väljastamisele, nähes
ette, et:
–        igas ravimimüügi piirkonnas võib põhimõtteliselt iga 2800 elaniku kohta asutada ühe apteegi;
–        täiendava apteegi võib asutada alles selle künnise ületamisel ja enam kui 2000 elaniku kohta; ning
–        iga apteegi puhul tuleb kinni pidada minimaalsest vahemaast teiste olemasolevate apteekidega, milleks on üldreeglina 250 meetrit.
Asutamisvabaduse piirangu olemasolu
Väljakujunenud kohtupraktika järgi on ELTL artikli 49 mõttes piirang iga riiklik meede, mis isegi siis, kui see on kohaldatav
ilma kodakondsusel põhineva diskrimineerimiseta, võib takistada liidu kodanikel aluslepinguga tagatud asutamisvabaduse teostamist
või muuta selle nende jaoks vähem atraktiivseks (vt selle kohta 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑299/02: komisjon
vs
. Madalmaad, EKL 2004, lk I‑9761, punkt 15, ja 21. aprilli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑140/03: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 2005, lk I‑3177, punkt 27).
Sellesse kategooriasse kuuluvad eelkõige siseriiklikud õigusnormid, mis seavad teise liikmesriigi ettevõtte asutamise tingimuseks
eelneva loa väljastamise, kuna see takistab sellel ettevõtjal teostada asutamisvabadust, takistades tal püsiva tegevuskoha
kaudu vabalt tegutseda. Nimetatud ettevõtja riskib täiendavate haldus- ja finantskulude kandmisega, mis kaasnevad iga loa
väljastamisega. Teisalt välistavad siseriiklikud õigusaktid selle, et füüsilisest isikust ettevõtjana võiks tegutseda ettevõtja,
kes ei vasta eelnevalt kindlaksmääratud nõuetele, mille täitmisest sõltub nimetatud loa väljastamine (vt selle kohta eespool
viidatud kohtuotsus Hartlauer, punktid 34 ja 35).
Lisaks kujutavad siseriiklikud normid endast piirangut juhul, kui need näevad konkreetse tegevuse puhul eeltingimusena ette
majandusliku või sotsiaalse vajaduse sellise tegevuse järele, kuna sellega püütakse teenuseosutajate arvu piirata (vt selle
kohta eespool viidatud kohtuotsus Hartlauer, punkt 36).
Põhikohtuasjade kohta olgu esiteks öeldud, et siseriiklikud õigusnormid seavad uue apteegi asutamise sõltuvusse eelneva haldusliku
loa väljastamisest; ka tuleb arvestada, et seda luba antakse ainult konkursi edukalt läbinud isikutele.
Teiseks võimaldavad need normid asutada igas ravimimüügi piirkonnas vaid ühe apteegi iga 2800 elaniku kohta, kusjuures täiendava
apteegi võib asutada alles selle künnise ületamisel ja enam kui 2000 elaniku kohta.
Kolmandaks on need normid takistuseks proviisorite võimalusele teostada iseseisvat majandustegevust nende endi vabalt valitud
kohas, sest üldreeglina on nad sunnitud kinni pidama vähemalt 250‑meetrise vahemaa nõudest teiste juba olemasolevate apteekidega.
Selliste normide tagajärjel on muude liikmesriikide proviisoritel takistatud püsiva tegevuskoha kaudu Hispaania territooriumil
tegutsemine; samuti on see muudetud nende jaoks vähem atraktiivseks.
Eelnevast järeldub, et niisugused õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, kujutavad endast asutamisvabaduse piirangut
ELTL artikli 49 mõttes.
Asutamisvabaduse piirangu õigustatus
Väljakujunenud kohtupraktika järgi võivad asutamisvabaduse piirangud, mis on kohaldatavad kodakondsusel põhineva diskrimineerimiseta,
olla õigustatud ülekaaluka üldise huvi tõttu, kui need on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui
on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Hartlauer, punkt 44, ja Apothekerkammer
des Saarlandes jt, punkt 25).
Põhikohtuasjadega seoses olgu esiteks öeldud, et kõnealused siseriiklikud õigusnormid on kohaldatavad kodakondsusel põhineva
diskrimineerimiseta.
Teiseks tuleneb ELTL artikli 52 lõikest 1, et rahvatervise kaitsega saab õigustada sellise aluslepinguga tagatud põhivabaduse
piiramist, nagu asutamisvabadus (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsused Hartlauer, punkt 46, ja Apothekerkammer des Saarlandes
jt, punkt 27).
Täpsemalt saab selliste vabaduste piiramist õigustada eesmärgiga tagada elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine
(eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 52, ja eespool viidatud kohtuotsus Apothekerkammer des Saarlandes jt, punkt 28).
Mainitud eesmärgi olulisus leiab kinnitust ELTL artikli 168 lõikest 1 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklist 35, mille
järgi kogu Euroopa Liidu poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel tagatakse inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse.
Sellest järeldub, et elanikkonna kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärgiga saab õigustada selliseid õigusnorme,
nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Kolmandaks on vaja uurida, kas niisugused normid on selle eesmärgi saavutamiseks sobivad.
Sellega seoses olgu esiteks öeldud, et arvestades käesoleva kohtuotsuse punktis 44 meenutatud kaalutlusruumi, ei tähenda asjaolu,
et üks liikmesriik kehtestab tervishoiu valdkonnas rangemad nõuded, kui on kehtestatud teises liikmesriigis, et esimesed oleksid
aluslepingu põhivabadusi käsitlevate sätetega vastuolus (vt selle kohta 10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑110/05:
komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2009, lk I‑519, punkt 65 ja seal viidatud kohtupraktika).
Järelikult ei oma kõnesolevate kohtuasjade lahendamise seisukohast otsustavat tähendust ei see, et liikmesriigid kehtestavad
kõnealuses valdkonnas erinevad eeskirjad ega iseäranis ka see, et mitmed nende hulgast ei piira riigi territooriumil asutada
võidavate apteekide arvu, samas kui teised sätestavad sellekohaseid piiranguid, kohaldades apteekide arvu suhtes geograafilise
planeerimise nõudeid.
Teiseks on asjakohane meenutada, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale võivad tervishoiuasutused ja -infrastruktuur olla planeerimise
esemeks. Selline planeerimine võib hõlmata eelnevat luba uute tervishoiuteenuse pakkujate asutamiseks, kui see on vajalik,
et likvideerida võimalikud puudujäägid tervishoiuteenuse kättesaadavuse osas ja vältida struktuuri dubleerimist, nii et oleks
tagatud elanikkonna vajadustele vastav tervishoiuteenuse osutamine, mis katab kogu territooriumi, võttes arvesse ka geograafiliselt
eraldatud või muudel põhjustel ebasoodsaid piirkondi (vt analoogia alusel 12. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑157/99:
Smits ja Peerbooms, EKL 2001, lk I‑5473, punktid 76–80, ja 16. mai 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑372/04: Watts, EKL 2006,
lk I‑4325, punktid 108–110, ning eespool viidatud kohtuotsus Hartlauer, punktid 51 ja 52).
Eeltoodud järeldus kehtib täiel määral ka apteekide alal tegutsevate tervishoiuteenuse pakkujate kohta.
Kolmandaks olgu märgitud, et on olemas linnastuid, mida paljud proviisorid võivad pidada iseäranis tulusaks ja seega atraktiivsemaks
– nii on see linnaalade puhul. Seevastu võidakse muid riigi territooriumi osi pidada vähem atraktiivseteks – nii võib see
olla näiteks maapiirkondade ning geograafiliselt eraldatud või muudel põhjustel ebasoodsate alade puhul.
Neil asjaoludel ei saa välistada, et igasuguste regulatsioonide puudumisel koguneksid proviisorid atraktiivseks peetud paikkondadesse,
nii et mõnel muul, vähem atraktiivsel paikkonnal tekiks puudus proviisoritest, kes tagaksid kindla ja kvaliteetse apteegiteenuse
osutamise.
Neljandaks on selle kohta oluline märkida, et kui püsib ebaselgus osas, kas või mil määral eksisteerib oht inimeste tervisele,
võib liikmesriik võtta kaitsemeetmed ilma, et ta peaks ootama selle ohu täielikku ilmsikstulekut (eespool viidatud kohtuotsus
Apothekerkammer des Saarlandes jt, punkt 30).
Neil kaalutlustel võib liikmesriik leida, et mõnel osal tema territooriumist eksisteerib oht, et apteeke napib ning sellest
tulenevalt ka oht, et ei ole tagatud kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine.
Liikmesriik võib nimetatud ohu leevendamiseks võtta vastu normid, mille kohaselt võib kindla arvu elanike kohta avada vaid
ühe apteegi (vt käesoleva kohtuotsuse punkt 57).
Taolise tingimuse tulemuseks võib tõepoolest olla apteekide loomise soodustamine neil osadel riigi territooriumist, kus apteegiteenuse
kättesaadavus on lünklik, sest see, kui proviisoreid takistatakse avamast apteeke aladel, kus neid on juba piisavalt, kutsub
neid alustama tegevust apteekide puuduse käes kannatavatel aladel.
Eelnevast järeldub, et mainitud tingimus jaotab apteegid riigi territooriumil ühtlaselt, tagades nii kogu elanikkonnale apteegiteenuse
asjakohase kättesaadavuse ja tõstes seega elanikkonna ravimitega varustamise kindlust ja kvaliteeti.
Järgmisena tuleb märkida, et üksnes elanikkonna suhtarvuga seotud tingimus ei pruugi võimaldada vältida apteekide koondumist
selle tingimuse alusel kindlaks määratud geograafilisel alal (mõnes selle ala atraktiivses paikkonnas). Apteekide niisugune
koondumine võib viia üksteist dubleerivate struktuuride loomiseni, samas kui muud selle ala osad võivad kannatada apteekide
nappuse all.
Neid asjaolusid arvestades on liikmesriigil lubatav ette näha täiendavaid tingimusi taolise koondumise vältimiseks, kehtestades
näiteks niisuguse tingimuse, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis kehtestab minimaalsed apteekidevahelised vahemaad.
Niisugune tingimus võimaldab loomuldasa vältida eespool osutatud koondumist ja tagab tõenäoliselt konkreetse geograafilise
ala siseselt tasakaalustatuma apteekide jaotuse.
Minimaalse vahemaa tingimus tekitab seega patsientides kindluse, et nende läheduses asub apteek ja seega on asjakohane apteegiteenus
neile hõlpsasti ja kiiresti kättesaadav.
Teenuse taolist kättesaadavust tuleb pidada iseäranis vajalikuks ühest küljest seetõttu, et ravimite manustamise vajadus võib
osutuda kiireloomuliseks ja teisest küljest seetõttu, et apteekide klientuuri hulka kuulub piiratud liikumisvõimega inimesi,
näiteks pensionärid või raskesti haiged isikud.
Minimaalse vahemaa tingimus täiendab niisiis rahvastiku suhtarvude oma ja võib järelikult kaasa aidata eesmärgile tagada apteekide
tasakaalustatud jaotus riigi territooriumil, kindlustades sel viisil kogu elanikkonnale apteegiteenuse asjakohase kättesaadavuse
ning tõstes seega elanikkonna ravimitega varustamise kindlust ja kvaliteeti.
Lõpuks tuleb märkida, et kahe eelnimetatud tingimusega taotletava eesmärgi saavutamist toetavad ka teatavad kriteeriumid,
mis tulevad dekreedi 72/2001 sõnastuse kohaselt mängu uute apteegipidajate valimise faasis.
Selle dekreedi lisa punkti 7 alapunkti b järgi antakse tegevusload juhul, kui pädevuste tabeli (mille alusel uusi apteegipidajaid
valitakse) kohaldamisel jagunevad punktid võrdselt, järjekorras, mis annab sama punkti 7 alapunktis a nimetatud proviisorite
järel eelisõiguse proviisoritele, kes on olnud apteegipidajad ravimimüügi piirkonnas või omavalitsusüksuses, kus on vähem
kui 2800 elanikku.
Arvestades, et vähem kui 2800 elanikuga geograafilisi alasid peavad proviisorid üldiselt vähem atraktiivseks (vt käesoleva
kohtuotsuse punkt 72), on selle tegevusloa andmise tingimuse eesmärk julgustada proviisoreid alustama tegevust neil aladel,
perspektiiviga saada selle eest tasutud hiljem uute apteekide avamiseks tegevuslubade andmisel.
Põhikohtuasja kaebuse esitajad ja Plataforma para la Libre Apertura de Farmacias märgivad siiski, et põhikohtuasjas kõne all
olevat korda ei saa pidada käsitletava eesmärgi saavutamiseks sobivaks, sest selle tagajärjel jääb osa proviisoreid täielikult
ilma sõltumatul kutsealal tegutsema hakkamise võimalusest, samas kui juba turupositsiooni omandanud proviisoreid soodustatakse
ebaproportsionaalselt.
Taolise argumentatsiooniga ei saa nõustuda.
Esmalt olgu märgitud, et tuleb leida majandustegevuses osalejate asutamisvabaduse ja rahvatervise kaitse ülekaaluka huvi vaheline
tasakaal ning et vaidlusaluste õigusnormidega selles valdkonnas taotletavate eesmärkide olulisusega saab õigustada teatud
ettevõtjatele põhjustatavaid negatiivseid tagajärgi, isegi kui need on märkimisväärsed (vt selle kohta 17. juuli 1997. aasta
otsus kohtuasjas C‑183/95: Affish, EKL 1997, lk I‑4315, punktid 42 ja 43).
Järgmisena tuleb tõdeda, et toimiku järgi viivad pädevad asutused vähemalt kord aastas läbi menetluse uute apteekide tegevuslubade
väljastamiseks vastavalt demograafilistele arengutele. Astuuria autonoomne piirkond alustas 14. juuni 2002. aasta otsusega
menetlust oma territooriumil tegevuslubade andmiseks 24 apteegile alates aastast 2002.
Viimaks näeb dekreedi 72/2001 lisa punkt 4 ette, et kutsealast kogemust apteegipidajana või kaaspidajana apteegis ega muid
pädevuste kategooriaid ei võeta arvesse, kui üht või teist on varem kasutatud selleks, et saada tegevusluba. Sama lisa punkti 7
alapunkt a sätestab, et kui tabeli kohaldamisel jagunevad punktid võrdselt, antakse tegevusload järjekorras, mis annab eelise
proviisoritele, kes ei ole olnud apteegipidajad.
Nende kriteeriumide järgi asetavad liikmesriigi õigusnormid eelisolukorda proviisorid, kes ei ole veel tegevusluba saanud
ja nende normide eesmärk on seega tagada enamatele proviisoritele sõltumatul kutsealal tegutsema hakkamise võimalus.
Kuigi eelnevast tuleneb, et niisugused õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, on sobivad, et saavutada elanikkonna
kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärk, on täiendavalt vaja, et see, mil viisil mainitud normid seda eesmärki
taotlevad, ei oleks ühtsuseta. Euroopa Kohtu praktika järgi on liikmesriigi erinevad normid ja ka õigusaktid tervikuna taotletava
eesmärgi saavutamiseks sobivad üksnes juhul, kui need vastavad tõepoolest huvile saavutada see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt
(vt eespool viidatud kohtuotsused Hartlauer, punkt 55, ja Apothekerkammer des Saarlandes jt, punkt 42).
Kõnesolevas asjas tuleb seega uurida, kas dekreet 72/2001 – kinnitades minimaalseks elanike arvuks apteegi kohta üldreeglina
2800 või siis 2000 inimest ja minimaalseks apteekidevaheliseks vahemaaks üldreeglina 250 meetrit – taotleb ühtsel ja süstemaatilisel
viisil eesmärki tagada elanikkonna kindel ja kvaliteetne ravimitega varustamine. Selles osas tuleb samuti arvestada seadusega
nr 16/1997, sest dekreet 72/2001 on selle seaduse rakendusakt.
Kõnealuses küsimuses on alust tõdeda, et kaks selles dekreedis ette nähtud tingimust, mis on kohaldatavad kogu asjassepuutuval
territooriumil, on mõeldud tagama elanikkonna kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärki, lähtudes kindlaksmääratud
teabest, mis võtab tingimata arvesse tavalisi, keskmiseks peetavaid demograafilisi näitajaid. Eelnevast järeldub, et niisuguste
tingimuste ühetaolisel kohaldamisel eksisteerib oht, et ei suudeta tagada apteegiteenuse asjakohast kättesaadavust teatavate
demograafiliste iseärasustega aladel.
Nii võib see esiteks olla maapiirkondade puhul, mille elanikkond on üldjuhul hajusam ja vähem arvukas. Selle eripära tagajärg
võib olla, et juhul kui vähemalt 2800 elaniku reeglit eristusteta kohaldatakse, jäävad mõned elanikud apteegi mõistlikust
kohalikust teenindusulatusest välja, jäädes nii ilma ka asjakohasel viisil kättesaadavast apteegiteenusest.
Selles osas olgu öeldud, et liikmesriigi õigusnormid näevad ette teatavad kohandamismeetmed, mis võimaldavad pehmendada 2800 elaniku
üldreegli kohaldamise mõju. Seaduse nr 16/1997 artikli 2 lõike 3 teise lõigu järgi võivad autonoomsed piirkonnad kehtestada
väiksema elanike arvu apteegi kohta kui 2800, maa-, turismi- ja mägistele aladele või aladele, kus nende geograafiliste, demograafiliste
või tervishoidu puudutavate erisuste tõttu ei ole apteegiteenuse tagamine üldisi kriteeriume kohaldades võimalik – nii muudetakse
sellisel eritingimustega alal asuv apteek ümbruskonna elanikele paremini ligipääsetavaks.
Teiseks tuleb märkida, et dekreedis 72/2001 sätestatud apteekidevahelise minimaalse vahemaa tingimuse rangel rakendamisel
tekib oht, et teatavatel tiheda rahvastiku kontsentratsiooniga geograafilistel aladel ei ole tagatud apteegiteenuse asjakohane
kättesaadavus. Neil aladel võib elanike arv apteegi ümbruskonnas oluliselt ületada kinnitatud elanikkonna suhtarvu. Neis eritingimustes
võib apteekidevahelise vähemalt 250‑meetrise vahemaa nõude kohaldamine viia olukorrani, kus ühele apteegile ette nähtud alal
on enam kui 2800 elanikku – seaduse nr 16/1997 artikli 2 lõikes 3 ette nähtud hüpoteesi korral ka enam kui 4000 elanikku.
Nii ei saa välistada, et eelkirjeldatud alade elanikel võib apteekidevahelise minimaalse vahemaa reegli range kohaldamise
tõttu tekkida raskusi apteegile ligipääsemisega viisil, mis võimaldab tagada asjakohase apteegiteenuse osutamise.
Isegi sellisel juhul saab taolist mõju pehmendada seaduse nr 16/1997 artikli 2 lõikes 4 ette nähtud leevendava meetmega, mille
järgi apteekidevaheline minimaalne vahemaa on „üldjuhul” 250 meetrit, kusjuures autonoomsed piirkonnad võivad elanikkonna
tiheduse alusel lubada apteekide vahel väiksemaid vahemaasid ja suurendada nii väga suure rahvastiku tihedusega aladel avatud
apteekide arvu.
Eelnevaga seoses tuleb nentida, et asjakohase apteegiteenuse tagamise eesmärgi saavutamiseks ühtselt ja süstemaatiliselt olukorras,
mida on kirjeldatud käesoleva kohtuotsuse punktis 99, võivad pädevad asutused olla sunnitud tõlgendama üldreeglit nii, et
see võimaldab anda loa apteegi avamiseks vähem kui 250‑meetrise vahega mitte ainult juhtudel, mis on tõepoolest erandlikud,
vaid iga kord, kui 250‑meetrise vahemaa reegli range kohaldamine seab ohtu apteegiteenuse asjakohase kättesaadavuse tagamise
teatavatel tiheda rahvastiku kontsentratsiooniga geograafilistel aladel.
Neil asjaoludel tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul kindlaks teha, kas pädevad asutused kasutavad (käesoleva kohtuotsuse
punktides 98, 100 ja 101 kirjeldatud tähenduses) neile kõnesolevate sätetega antud pädevust igal demograafiliste eripäradega
geograafilisel alal, kus 2800 elaniku ja 250‑meetrise vahemaa üldreeglite range kohaldamine seaks ohtu asjakohase apteegiteenuse
osutamiseks piisava arvu apteekide asutamise.
Kõike eeltoodut arvestades on alust sedastada, et niivõrd, kuivõrd käesoleva kohtuotsuse punktidest 94–100 ei tulene teisiti,
on põhikohtuasjas kõne all olevad normid taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad.
Neljandaks jääb veel uurida, kas asutamisvabaduse piirang läheb kaugemale, kui on vaja osutatud eesmärgi saavutamiseks, st
kas selle saavutamiseks eksisteerib vähem koormavaid meetmeid.
Selle kohta märgivad põhikohtuasja kaebuse esitajad, Plataforma para la Libre Apertura de Farmacias ja Euroopa Komisjon muu
hulgas, et piisaks, kui kehtestataks normid, mis näevad ette minimaalse apteekide arvu kindlaksmääratud geograafilisel alal
(edaspidi „minimaalse apteekide arvu süsteem”). Niiviisi ei antaks luba (nagu ka praeguse süsteemi raames) ühegi uue avamiseks
alal, kus on juba piisavalt apteeke ja seda niikaua, kui kõigil kindlaksmääratud geograafilistel aladel on täis apteekide
nõutud miinimumarv. Uute apteekide avamine oleks võimalik alates hetkest, mil kõigis neis piirkondades on olemas minimaalne
arv apteeke.
Sellega seoses tuleb siiski märkida, et arvestades liikmesriikidele rahvatervise valdkonnas kuuluvat kaalutlusruumi, mida
on mainitud ka käesoleva kohtuotsuse punktis 44, võib liikmesriik leida, et minimaalse apteekide arvu süsteem ei võimalda
saavutada (sama tõhusalt kui kasutusel olev süsteem) kindla ja kvaliteetse ravimitega varustamise eesmärki väheatraktiivsetel
aladel.
Esmalt on asjakohane meenutada, et kasutusel oleva süsteemi kohaselt tuleneb tegur, millega innustatakse proviisoreid asuma
apteekide nappuse käes kannatavatele aladele, asjaolust, et neil takistatakse apteegi asutamist alal, kus juba on piisav arv
apteeke, ja seda objektiivse demograafilise kriteeriumi alusel: st kuni hetkeni, mil konkreetse ala rahvaarv tõuseb üle kindlaksmääratud
künnise. Nii ei jäta see süsteem sõltumatu kutsetegevusega tegeleda soovivatele proviisoritele põhimõtteliselt muud võimalust,
kui alustada tegevust apteekide nappuse käes kannatavatel aladel, kus elanikkonna ravimitega varustamine on ebapiisav ja kus
apteegi asutamine on seega lubatud.
Seejärel tuleb tõdeda, et liikmesriik, näiteks Hispaania Kuningriik, võib õiguspäraselt viia territoriaalse jaotuse küsimuse
piirkondlikule tasandile, st usaldada piirkondadele vastutus apteekide jaotuse korraldamise üle nende territooriumi geograafilistel
aladel.
Olukord võib eri piirkondades oluliselt varieeruda, mis puudutab proviisorite tegutsema asumist.
Täpsemalt öeldes on mõeldav, et mõne piirkonna sees eksisteerib üks või mitu geograafilist ala, kus apteekide miinimumarv
ei ole veel täidetud. Seega tekib uue apteegi asutamise võimalus just neil puuduvate apteekidega aladel.
Mis puudutab seevastu muid piirkondi, siis võib tekkida olukord, kus kõigil geograafilistel aladel on juba nõutud minimaalne
apteekide arv täis ja – käesoleva kohtuotsuse punktis 105 kirjeldatud alternatiivse „minimaalse apteekide arvu” süsteemi kohaselt
– avaneks kogu territoorium, sh atraktiivsemad alad, proviisorite asutamisvabaduse vabaks rakendamiseks. Niisugune olukord
ohustaks seadusest nr 16/1997 nähtuvat riiklikku eesmärki suunata proviisorid apteekide nappuse käes kannatavatele aladele
mis tahes piirkonnas. Ei ole võimalik välistada, et asjassepuutuvad proviisorid liituvad pigem proviisoritega, kes on asunud
tegutsema piisava apteekide arvuga – ja seega asutamisvabaduse vabaks rakendamiseks avatud – piirkondades, selle asemel, et
kavandada apteegi asutamist puuduvate apteekidega aladel neis piirkondades, mille apteekide arv ei ole täidetud.
Neil tingimustel ei ole võimalik leida, et põhikohtuasjas kõne all olevad õigusnormid läheksid kaugemale, kui on taotletava
eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Eeltoodut arvestades tuleb vastata esitatud eelotsuse küsimuste esimesele osale, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii,
et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mis kehtestavad
piirangud uute apteekide tegevuslubade väljastamisele, nähes ette, et:
–        igas ravimimüügi piirkonnas võib põhimõtteliselt iga 2800 elaniku kohta asutada ühe apteegi;
–        täiendava apteegi võib asutada alles selle künnise ületamisel ja enam kui 2000 elaniku kohta; ning
–        iga apteegi puhul tuleb kinni pidada minimaalsest vahemaast teiste olemasolevate apteekidega, milleks on üldreeglina 250 meetrit.
Niisugused liikmesriigi õigusnormid on ELTL artikliga 49 siiski vastuolus osas, milles 2800 elaniku ja 250‑meetrise vahemaa
üldreeglid takistavad kõigil demograafiliste eritunnustega geograafilistel aladel asjakohase apteegiteenuse osutamiseks piisava
arvu apteekide asutamist; seda, kas see on nii, tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.

Eelotsuseküsimuste teine osa, mis seondub apteegipidajate valikukriteeriumidega, mis on sätestatud dekreedi 72/2001 lisa punktides 4
ja 6 ning punkti 7 alapunktides a–c
Nende küsimuste teise osaga soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artikliga 49 on vastuolus niisugused
kriteeriumid, nagu on sätestatud dekreedi 72/2001 lisa punktides 4 ja 6 ning punkti 7 alapunktides a–c, mille alusel valitakse
uued apteegipidajad.
Mis puudutab selle lisa punktis 4 ja punkti 7 alapunktides a ja b ette nähtud kriteeriume, siis tuleneb käesoleva kohtuotsuse
punktides 86, 87, 92 ja 93 esitatud käsitlusest, et need aitavad kooskõlas ELTL artikliga 49 kaasa taotletava üldistes huvides
oleva eesmärgi saavutamisele.
Seda arvestades jääb veel uurida, kas ELTL artikliga 49 on vastuolus selle lisa punktis 6 ja punkti 7 alapunktis c ette nähtud
kriteeriumid, arvestades, et see artikkel nõuab iseäranis, et haldusliku loamenetluse raames kohaldatavad kriteeriumid ei
oleks diskrimineerivad (vt eespool viidatud kohtuotsus Hartlauer, punkt 64).
Sellega seoses on paslik meenutada, et diskrimineerimiskeelu põhimõte keelab mitte ainult otsese või ilmselge diskrimineerimise
kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis mõne muu tunnuse järgi vahet tehes toob faktiliselt
kaasa samasuguse tagajärje (vt 26. juuni 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑212/99: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2001, lk, I‑4923, punkt 24, ja 19. märtsi 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑224/00: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 2002, lk I‑2965, punkt 15).
Siseriiklikku õigusnormi, mis ei ole objektiivselt põhjendatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, tuleb pidada kaudselt
diskrimineerivaks, kui see võib loomuldasa mõjutada pigem muude liikmesriikide kui oma riigi kodanikke ning kui seetõttu tekib
oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini (18. juuli 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑212/05: Hartmann, EKL 2007, lk I‑6303,
punkt 30).
Käesolevas asjas sätestab dekreedi 72/2001 lisa punkt 6, et Astuuria autonoomse piirkonna territooriumil omandatud kutsealased
pädevused on 20% kaalukamad.
Sama lisa punkti 7 alapunktist c tuleneb seejärel, et kui tabeli kohaldamisel jagunevad punktid võrdselt, antakse tegevusload
järjekorras, mis annab pärast sama punkti 7 alapunktides a ja b loetletud proviisorite kategooriaid eelise proviisoritele,
kes on tegutsenud oma kutsealal Astuuria autonoomses piirkonnas.
Nende kahe kriteeriumi järgi antakse proviisoritele valikumenetluses seega eelis tulenevalt asjaolust, et nad on tegelenud
kutsetegevusega ühel osal riigi territooriumist. Sellist kriteeriumi on loomulikult lihtsam täita oma riigi proviisoritel,
kes tegelevad majandustegevusega sagedamini selle riigi territooriumil kui muude liikmesriikide kodanikest proviisorid, kes
tegutsevad sel alal sagedamini muus liikmesriigis (vt analoogia alusel eespool viidatud kohtuotsus Hartmann, punkt 31).
Consejería de Salud y Servicios Sanitarios ja Principado de Asturias osutavad siiski, et erinev kohtlemine võib olla põhjendatud
vajadusega säilitada teatava kvaliteeditasemega apteegiteenus, arvestades, et see tase alaneks, kui äri sisse seadunud proviisoritel
ei oleks automaatselt lubatud apteegiteenust osutada. Proviisorite taoline kohene operatiivsus eeldab eelkõige, et nad tunnevad
regionaalse administratsiooni ette nähtud tervishoiuprogramme ja selle regiooni apteekide toimimist.
Sellise argumentatsiooniga ei saa nõustuda, sest direktiivi 85/432 artikli 1 lõiked 1 ja 2 ning direktiivi 2005/432 artikli 45
lõike 2 alapunktid e ja g nõuavad, et farmaatsiaalase ülikoolidiplomi omanikul on õigus alustada nii ravimite katsetamist,
ladustamist ja tarnimist üldsusele avatud apteekides kui ka ravimeid käsitleva teabe ja nõu andmist. Neil asjaoludel ei saa
tugineda eelmises punktis mainitud nõuetele, et õigustada niisugust ebavõrdset kohtlemist, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Kõike eelnevat arvesse võttes tuleb vastata eelotsuseküsimuste teisele osale, et ELTL artikliga 49 koostoimes direktiivi 85/432
artikli 1 lõigetega 1 ja 2 ning direktiivi 2005/36 artikli 45 lõike 2 alapunktidega e ja g on vastuolus niisugused kriteeriumid,
nagu on sätestatud dekreedi 72/2001 lisa punktis 6 ning punkti 7 alapunktis c, mille alusel valitakse uued apteegipidajad.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud,
ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:
1.
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole põhimõtteliselt vastuolus niisugused liikmesriigi õigusnormid, nagu
on kõne all põhikohtuasjas, mis kehtestavad piirangud uute apteekide tegevuslubade väljastamisele, nähes ette, et:
–
igas ravimimüügi piirkonnas võib põhimõtteliselt iga 2800 elaniku kohta asutada ühe apteegi;
–
täiendava apteegi võib asutada alles selle künnise ületamisel ja enam kui 2000 elaniku kohta; ning
–
iga apteegi puhul tuleb kinni pidada minimaalsest vahemaast teiste olemasolevate apteekidega, milleks on üldreeglina 250 meetrit.
Niisugused liikmesriigi õigusnormid on ELTL artikliga 49 siiski vastuolus osas, milles 2800 elaniku ja 250‑meetrise vahemaa
üldreeglid takistavad kõigil demograafiliste eritunnustega geograafilistel aladel asjakohase apteegiteenuse osutamiseks piisava
arvu apteekide asutamist; seda, kas see on nii, tuleb kontrollida liikmesriigi kohtul.
2.
ELTL artikliga 49 koostoimes nõukogu 16. septembri 1985. aasta direktiivi 85/432/EMÜ (teatavat farmaatsiaalast tegevust käsitlevate
õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta) artikli 1 lõigetega 1 ja 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri
2005. aasta direktiivi 2005/36/EÜ (kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta) artikli 45 lõike 2 alapunktidega e ja g on
vastuolus niisugused kriteeriumid, nagu on sätestatud 19. juuli 2001. aasta dekreedi 72/2001 apteekide ja apteegiteenuse osutamise
kohta Astuuria autonoomses piirkonnas (Decreto 72/2001 regulador de las oficinas de farmacia y botiquines en el Principado
de Asturias) lisa punktis 6 ning punkti 7 alapunktis c, mille alusel valitakse uued apteegipidajad.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hispaania.