CELEX: 62003CJ0520
Szociálpolitika
A munkavállalók védelme a munkáltató fizetésképtelensége esetén
80/987/EGK irányelv
Hatály
A munkavállalói követelés fogalma
A díjazás fogalma
Kártérítés jogellenes elbocsátás esetén

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem tárgya a munkáltató fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó
tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i 80/987/EGK tanácsi irányelv (HL L 283., 23. o.; magyar nyelvű
különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 217. o.) értelmezése.
Ez a kérdés az Olaso Valero és a Fondo de Garantía Salarial (bérgarancia-alap, a továbbiakban: Fogasa) közötti jogvitában
merült fel, amelyben a Fogasa megtagadta, hogy másodlagos felelőssége alapján kártérítést fizessen Olaso Valero jogellenes
elbocsátásáért, miután a kártérítés kifizetéséről a munkavállaló és munkáltatója egyezségben állapodott meg.

Szabályozási háttér

A közösségi szabályozás
A 80/987 irányelv 1. cikkének (1) bekezdése kimondja, hogy „ezen irányelvet a munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó,
a 2. cikk (1) bekezdésének értelmében fizetésképtelen munkáltatókkal szembeni munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni”.
Az említett irányelv 2. cikkének (2) bekezdése kimondja, hogy az irányelv nem sérti az egyes tagállamok jogszabályaiban szereplő
„munkavállaló”, „munkáltató”, „díjazás”, „megszerzett jogosultság” és „jövőbeli jogosultság” kifejezések meghatározásait.
Ugyanezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése ekként rendelkezik:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek biztosítsák
a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó olyan fennálló követeléseinek a kielégítését, amelyek egy
meghatározott időpont előtti időszak díjazását érintik.”
A 80/987 irányelv 4. cikke szerint a garanciaintézetek 3. cikkben említett felelősségét a tagállamok meghatározott időszakra
vonatkozó díjazás mértékéig vagy felső határ megállapításával korlátozhatják.
Az irányelv 9. cikke kimondja, hogy az irányelv „nem érinti a tagállamok azon lehetőségét, hogy a munkavállalókra nézve kedvezőbb
törvényi, rendeleti vagy közigazgatási rendelkezéseket alkalmazzanak vagy vezessenek be”.
Ugyanezen irányelv 10. cikkének a) pontja alapján az irányelv „nem érinti a tagállamoknak azt a lehetőségét, hogy […] megtegyék
a visszaélések elkerüléséhez szükséges intézkedéseket”.
A 80/987 irányelv módosításáról szóló, 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv (HL L 270,
10. o.; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 4. kötet, 261. o.), amely az alapeljárás tényállását követően lépett hatályba,
az előbbi irányelv 3. cikkét a következőképpen módosította:
„A tagállamok meghozzák a szükséges intézkedéseket annak biztosítására, hogy a 4. cikk alá tartozó garanciaintézetek biztosítsák
a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyokból származó, fennálló követeléseinek a kielégítését, és amennyiben a
nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén.
A garanciaintézet által átvállalt követelések azok a fennálló fizetési követelések, amelyek a tagállamok által meghatározott
időpont előtti és/vagy – adott esetben – utáni időszakra vonatkoznak.”

A nemzeti szabályozás
Az 1/1995 királyi rendelet
Az Estatuo de los Trabajadores (a munkavállalók jogállásáról szóló törvény) átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló, 1995. március
24‑i 1/1995 királyi rendelet (BOE 75. sz., 1995. március 29., 9654. o., a továbbiakban: munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály)
26. cikkének (1) és (2) bekezdése értelmében:
„(1) Munkabérnek minősül minden olyan, készpénzben vagy természetben juttatott gazdasági előny, amelyet a munkavállaló a más részére
végzett szakmai tevékenysége ellenértékeként kap, feltéve, hogy az előny a ténylegesen elvégzett munka díjazásaként, a díjazás
formájától vagy a munkához kapcsolódó pihenőidő hosszától függetlenül jár. […]
(2)   A munkavállaló szakmai tevékenysége során felmerült költségek visszatérítése címén kapott összegek, a társadalombiztosítási
ellátások és juttatások, valamint az áthelyezéshez, a felfüggesztéshez vagy elbocsátáshoz kapcsolódó juttatások nem tartoznak
a munkabér fogalma alá.”
„A férfiak és a nők egyenlő díjazásáról” szóló, 2002. július 5‑i 33/2002 törvénnyel (BOE 161. sz., 2002. július 6., 24683. o.)
módosított, a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 28. cikke kimondja:
„A munkáltató azonos értékű munka elvégzéséért a munka típusától függetlenül köteles közvetlenül vagy közvetve ugyanazt a
– bérjellegű vagy egyéb – díjazást fizetni, anélkül, hogy annak részletei és körülményei tekintetében bármilyen, nemen alapuló
megkülönböztetést tenne.”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. cikke (1) és (2) bekezdésének az 1997. december 19‑i 60/1997 törvény (BOE 304. sz.,
1997. december 20., 37453. o.) által elfogadott változat szerinti szövege kimondja:
„(1) A Munkaügyi és Társadalombiztosítási Minisztérium felügyelete alá tartozó bérgarancia-alap, amely jogi személyiséggel és a
célja eléréséhez szükséges cselekvőképességgel rendelkezik, olyan önálló szervezet, amely folyósítja a munkavállalóknak járó
munkabért fizetésképtelenség, a kifizetések felfüggesztése és csőd esetén, illetve ha a vállalkozók a fizetőképtelenséget
bírósági úton rendezik.
A fenti bekezdés céljából munkabérnek minősül az egyezségben vagy a bírósági határozatban ilyenként elismert összeg, a 26. cikk
(1) bekezdésében foglalt valamennyi esetben, így a »salarios de tramitación« jogcímen nyújtott kiegészítő juttatás is, amelyről
adott esetben az illetékes igazságügyi hatóság dönt; mindazonáltal az alap semmilyen címen – sem együtt, sem elkülönítve –
nem folyósít a szakmaközi napi minimálbér kétszeresének és a legfeljebb százhúsz ki nem fizetett munkanap számának szorzatát
meghaladó összeget.
(2)      Az előző bekezdésben felsorolt esetekben a bérgarancia-alap az elbocsátott munkavállalónak vagy annak a munkavállalónak, akinek
munkaszerződése a jelen törvény 50. és 51. cikke, valamint 52. cikke c) pontja alapján szűnt meg, folyósítja az ítélet vagy
közigazgatási határozat által megállapított, legfeljebb egyévi munkabérnek megfelelő mértékű kártérítést, mindazonáltal a
számítás alapjául szolgáló napi munkabér nem haladhatja meg a szakmaközi minimálbér kétszeresét.
A kártérítés összege – a bérgarancia-alap által elbocsátás vagy a munkaszerződésnek a jelen törvény 50. cikke szerinti megszűnése
esetén történő folyósítása céljából – szolgálati évenként 25 nap alapulvételével kerül kiszámításra, és nem haladhatja meg
az előző bekezdésben meghatározott maximumot.”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. cikkének (4) bekezdése szerint az alap az iratok megalapozottságának vizsgálata
után teljesíti az e rendelkezést megelőző bekezdésekben foglalt kötelezettségeit.
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 50. cikke felsorolja azokat az eseteket, amelyekben a munkavállaló megszüntetheti
munkaszerződését:
„(1)      Munkaszerződésének megszüntetését a munkavállaló az alábbi esetekben kérheti:
[…]
c)      a munkáltató minden egyéb súlyos kötelezettségszegése esetén,
vis maior
kivételével […].
(2)      Ezekben az esetekben a munkavállalót megilleti a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítés.”
A munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 56. cikkének (1) bekezdése a következőképpen fogalmaz:
„(1)      Az elbocsátás jogellenességének megállapítását követően a munkáltató az ítélet közlését követő öt napon belül választhat a
munkavállaló továbbfoglalkoztatása és az ugyanezen bekezdés b) pontjában előírt »salarios de tramitación« kifizetése, valamint
az ítéletben meghatározandó, következő összegek kifizetése között:
a)      szolgálati évenként 45 napi munkabérnek megfelelő kártérítés, az egy évnél rövidebb időszakra ennek arányos része havi alapon,
legfeljebb 42 hónapra számolva;
b)      az elbocsátás időpontjától az elbocsátás jogellenességét kimondó ítélet közléséig vagy a munkavállaló új munkahelyen való
elhelyezkedéséig eltelt időszak alatt esedékes munkabér összege, feltéve, hogy a munkavállaló az ítélet meghozatalát megelőzően
helyezkedett el, és hogy a munkáltató bizonyítani tudja, hogy a »salarios de tramitación«-ból történő levonás érdekében az
összegeket kifizette.
A munkáltató köteles az előző bekezdésben említett fizetési időszak alatt a munkavállaló társadalombiztosítását fenntartani.”
A Fogasáról szóló, 505/1985 királyi rendelet
A bérgarancia-alapok szervezetéről és működéséről szóló, 1985. március 6‑i 505/1985 királyi rendelet 14. cikke (BOE 92. sz.,
1985. április 17., a továbbiakban: 505/85 királyi rendelet) értelmében:
„(1)      Jelen királyi rendelet céljából védett bérkövetelésnek minősül a munkavállalót megillető minden olyan gazdasági előny, amelyben
a)      a ténylegesen elvégzett munkáért;
b)      a munkához kapcsolódó pihenőidőért részesül;
c)      és az a gazdasági előny, amelyben a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 56. cikke (1) bekezdésének b) pontja és a
munkaügyi jogvitákról szóló törvény 211. cikkének utolsó bekezdése alapján részesül.
[…]
(2)      Az ítéletben, a munkaügyi hatóság határozatában vagy az ezeket kiegészítő bírósági határozatban a munkavállalók jogállásáról
szóló jogszabály 50. és 51. cikkével összhangban elbocsátás vagy a munkaszerződés megszűnése alapján a munkavállalónak megítélt
összeg kártérítési követelésnek minősül.”
A nevezett királyi rendelet 28. cikkének (3) bekezdése értelmében a bérgarancia-alapból való juttatásra vonatkozó igény elutasításának
indoka lehet „ha joggal való visszaélésre vagy a törvény kijátszására kerül sor, valamint ha a juttatás folyósítása azért
nem indokolt, mert megállapítást nyer, hogy a munkavállalók és a munkáltatók közös érdekből a fizetésképtelenségre utaló jogi
helyzet látszatát hozták létre abból a célból, hogy megszerezzék a bérgarancia-alap juttatásait.”
A munkaügyi jogvitákról szóló törvény
A Ley de Procedimiento laboral (munkaügyi jogvitákról szóló törvény) átdolgozott szövegének jóváhagyásáról szóló, 1995. április
7‑i 2/1995 királyi rendelet (BOE 86. sz., 1995. április 11., 10695. o., a továbbiakban: LPL) 63. cikke előírja, hogy a bírósági
eljárást megelőzően közigazgatási szerv előtti békéltető eljárást kell lefolytatni.
Az LPL 84. cikke előírja, hogy amennyiben az egyeztetés ez előtt a szerv előtt nem jár sikerrel, az illetékes igazságszolgáltatási
szerv előtt kötelező újabb békéltető eljárást lefolytatni.

Az alapügy
Az Olaso Valero által elbocsátása tárgyában indított eljárás keretében a 16. sz. Juzgado de lo Social de Valencia (Spanyolország)
előtt 1999. december 15‑én létrejött egyezséggel megállapítást nyert, hogy a Valls y Lorente SL (a továbbiakban: Valls) jogellenesen
bocsátotta el Olaso Valerót. Mindezek alapján a Valls kötelezettséget vállalt arra, hogy megfizeti Olaso Valero részére a
„salarios de tramitación”-t, valamint folyósítja a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítést. Ezt a munkavállaló elfogadta.
Mivel a megállapodás szerinti napon a Valls nem folyósította a fenti kötelezettségvállalás alapján esedékes összegeket, a
3. sz. Juzgado de lo Social de Valencia (Spanyolország) 2000. február 10‑én a kötelezettségvállalás végrehajtását elrendelő
végzést hozott. Ugyanezen bíróság 2001. szeptember 21‑i végzésével fizetésképtelenné nyilvánította a Vallsot. Ezt a végzést
közölték a felekkel és a Fogasával.
Ezt követően Olaso Valero kérte a Fogasától a garanciális juttatások kifizetését, amelyet az 2001. október 30‑i határozatával
megtagadott. Jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítésről lévén szó a Fogassa arra hivatkozott, hogy az ezen a címen követelt
összegekről olyan egyezségben állapodtak meg, amelyet – összhangban az 505/85 királyi rendelet 14. cikke (2) bekezdésének
rendelkezésével – egyéb ítélet, munkaügyi hatóság határozata vagy ezeket kiegészítő bírósági határozat nem hagyott jóvá.
Olaso Valero a Fogasa fenti határozatával szemben a 16. sz. Juzgado de lo social de Valenciához fordult, amely 2003. március
20‑i végzésében elutasította a keresetet.

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Előzetes döntéshozatalra utaló határozatában a Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana, amelyhez az említett
elutasító végzés ellen fellebbezéssel fordultak, megállapította, hogy a C‑442/00. sz. Rodríguez Caballero-ügyben 2002. december
12‑én hozott ítéletében (EBHT 2002., I‑11915. o.) a Bíróság már foglalkozott a „salarios de tramitación” kérdésével.
A jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítéssel kapcsolatban az említett bíróság rámutat, hogy a munkavállalók jogállásáról
szóló jogszabály 28. cikke alapján a „díjazás” fogalma a spanyol jogban nem feltétlenül korlátozódik kizárólag a munkabérre,
mivel a díjazás lehet „bérjellegű” és „egyéb juttatás” is.
A Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 26. és 27. pontja alapján a kérdést előterjesztő bíróság első
kételyét a 80/987 irányelvnek a jogellenesen elbocsátott munkavállaló részére kifizetett kártérítésre vonatkozó általános
alkalmazásával kapcsolatban fogalmazza meg. Elsősorban arra hivatkozik, hogy a 2002/74 irányelv vezette be a 80/987 irányelv
3. cikkébe az „amennyiben a nemzeti jog ezt előírja, a végkielégítést is a munkaviszony megszűnése esetén” utalást. Tehát
a 80/987 irányelv 4. cikkének (2) bekezdése olyan időszakokhoz kapcsolja a díjazásra vonatkozó fizetési kötelezettséget, amelyek
nem férnek össze a kártérítés gondolatkörével. Hacsak a díjazás fogalmát a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 28. cikke
alapján teljesen újra nem értelmezzük úgy, hogy az a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítést is magában foglalja, a
spanyol jogból az következik, hogy a 80/987 irányelv nem terjed ki rá, mivel e tekintetben a nemzeti jogszabályi rendelkezések
a munkavállalókra nézve kedvezőbbek a közösségi szabályozásnál.
A kérdést feltevő bíróság a Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 30., 31., 32. és 33. pontjában említett,
az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalma általános elvének tiszteletben tartásával kapcsolatban is kételyeket
fogalmaz meg. Szerinte ha a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. cikkét és az 505/85 királyi rendelet rendelkezéseit
a közösségi jog hatálya alá tartozónak tekintjük, abból az következik, hogy – akárcsak a „salarios de tramitación” esetében
– ha a továbbfoglalkoztatás elmaradása esetén valamennyi jogellenesen elbocsátott munkavállaló – azok is, akik elbocsátásának
jogellenességét bírósági ítélet megállapította, illetve azok is, akik a jogellenes elbocsátás előzetes elismerése alapján
egyezséget kötöttek – egyaránt jogosult kártérítésre, akkor a munkavállalók jogállásáról szóló jogszabály 33. cikkének (2) bekezdése
által a bírósági vagy közigazgatási határozattal megállapított kártérítések tekintetében bevezetett korlátozás nem igazolható
objektív módon.
A Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana azt állítja, hogy az 505/85 királyi rendelet 28. cikke (3) bekezdésének
megfelelően a Fogasának megfelelő biztosítékok álltak rendelkezésére a csalás elkerülésére. Az LPL 84. cikke alapján történő
egyezségkötést szigorúan felügyeli az az igazságügyi hatóság, amelynek azt jóvá kell hagynia. Ez még inkább így van a jelen
jogvita körülményei között, mivel itt a garanciaintézet az igazságszolgáltatási szerv előtti tárgyaláson saját maga is elismerte,
hogy a követelt összeg pontos, és megfelel a spanyol jogszabályok által előírt felső határértéknek.
Mindezek alapján a Tribunal Superior de Justicia de la Comunidad Valenciana felfüggesztette az eljárást, és előzetes döntéshozatal
céljából az alábbi két kérdést terjesztette a Bíróság elé:
„1)      A jogellenes elbocsátás esetén követelt kártérítés a – 2002/74 irányelv által történt módosítását megelőző megszövegezés szerinti
– […] 80/987 irányelv hatálya alá tartozik‑e?”
2)      Az egyenlőség és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének tiszteletben tartása szempontjából a [munkavállalók jogállásáról
szóló jogszabály] 33. cikke (2) bekezdésében foglalt szabályozást amiatt, hogy az a Fogasa által nyújtott kártérítés folyósításának
feltételeként ítélet vagy közigazgatási határozat meglétét írja elő, úgy kell‑e tekinteni, mint amely objektív módon nem igazolt,
és ezért nem alkalmazandó?”

Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről

Az első kérdésről
A 80/987 irányelv hatályát az irányelv 1. cikke határozza meg. Az irányelv 1. cikkének (1) bekezdéséből és az ezzel összefüggésben
értelmezett 3. cikkének (1) bekezdéséből kitűnik, hogy az irányelvet csak az olyan munkaszerződésből vagy munkaviszonyból
származó munkavállalói követelések esetén kell alkalmazni, amelyek a 3. cikk (1) bekezdése szerinti díjazásra vonatkoznak
(lásd a fent hivatkozott Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítéletet [hivatkozás fent] 26. pontját).
A 80/987 irányelv 2. cikkének (2) bekezdése alapján a „díjazás” fogalmát és annak tartalmát a nemzeti jognak kell meghatároznia
(a Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 27. pontja). Jelen esetben a nevezett irányelv tehát a spanyol
jogra utal.
Az a tény, hogy a 80/987 irányelv a díjazás kifizetését referencia-időszakokhoz köti, még nem zárja ki a jogellenes elbocsátás
esetén járó kártérítésre történő alkalmazását. Ezt a megállapítást támasztja alá az irányelv – a 2002/74 irányelvvel módosított
– 3. cikke is, amely fenntartva a nevezett időszakokra való hivatkozást, kifejezetten utal a munkaviszony megszűnésekor járó
végkielégítésre.
Az első kérdésre tehát azt a választ kell adni, hogy a nemzeti bíró feladata annak megállapítása, hogy a „díjazásnak” a nemzeti
jog által meghatározott fogalmába beletartozik‑e a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítés. Ha beletartozik, akkor az
ilyen kártérítések a – 2002/74 irányelv általi módosítást megelőző szövegezésű – 80/987 irányelv hatálya alá tartoznak.

A második kérdésről
A nemzeti jogban kerülhetnek meghatározásra a garanciaintézetek által nyújtandó juttatások, tiszteletben kell azonban tartani
az alapvető jogokat, köztük különösen az egyenlőség elvét és a hátrányos megkülönböztetés tilalmának általános elvét. Ez az
elv megköveteli, hogy a hasonló helyzeteket ne kezeljék eltérően, kivéve ha a különbségtétel objektív módon igazolható (a
Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 29–32. pontja).
A jogellenesen elbocsátott munkavállalók hasonló helyzetben vannak, mivel továbbfoglalkoztatás hiányában valamennyien jogosultak
kártérítésre.
A spanyol szabályozás alapján a munkavállalók tekintetében alkalmazott eltérő bánásmód – miszerint a Fogasa kizárólag abban
az esetben tartozik a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítést megfizetni, ha azt ítélet vagy közigazgatási határozat
állapította meg – csak akkor fogadható el, ha ez az eltérés objektív módon igazolható (lásd ezzel kapcsolatban a Rodríguez
Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 34. pontját).
Ezzel kapcsolatban megállapítható, hogy a Rodríguez Caballero-ügyben hozott ítélet [hivatkozás fent] 36–38. pontjában a Bíróság
által megvizsgáltakhoz képest az iratok nem tartalmaznak új tényeket. Ebből következően egyetlen olyan meggyőző érvet sem
adtak elő, amely indokolná az elbocsátás ítélettel vagy közigazgatási határozattal megállapított jogellenessége esetén és
az elbocsátás békéltetési eljárást követően megállapított jogellenessége esetén járó kártérítésekre vonatkozó követelések
közötti eltérő bánásmódot.
A fenti megállapításokat figyelembe véve a második kérdésre azt a választ kell adni, hogy amennyiben a nemzeti szabályozás
alapján az ítélettel vagy közigazgatási határozattal megállapított jogellenes elbocsátásért járó kártérítésre vonatkozó követelések
a „díjazás” fogalma alá esnek, akkor az ezzel azonos követeléseket, amelyek a jelen ügyhöz hasonlóan békéltetési eljárás során
kerültek megállapításra, a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyból származó követelésének, illetve a 80/987 irányelv
értelmében vett díjazásnak kell tekinteni. A nemzeti bíróság köteles figyelmen kívül hagyni azt a belső szabályozást, amely
az egyenlőség elvének megsértésével a nevezett rendelet alapján ez utóbbi követeléseket kizárja a „díjazás” fogalmából.

A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a nemzeti bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát
képezi, ez utóbbi bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek,
az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.
A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:
1)
A nemzeti bíró feladata annak megállapítása, hogy a „díjazásnak” a nemzeti jog által meghatározott fogalmába beletartozik-e
a jogellenes elbocsátás esetén járó kártérítés. Ha beletartozik, akkor az ilyen kártérítések a – 80/987 irányelv módosításáról
szóló, 2002. szeptember 23‑i 2002/74/EK európai parlamenti és tanácsi irányelv általi módosítást megelőző szövegezésű – munkáltató
fizetésképtelensége esetén a munkavállalók védelmére vonatkozó tagállami jogszabályok közelítéséről szóló, 1980. október 20‑i
80/897/EGK tanácsi irányelv hatálya alá tartoznak.
2)
Amennyiben a nemzeti szabályozás alapján az ítélettel vagy közigazgatási határozattal megállapított jogellenes elbocsátásért
járó kártérítésre vonatkozó követelések a „díjazás” fogalma alá esnek, akkor az ezzel azonos követeléseket, amelyek a jelen
ügyhöz hasonlóan békéltetési eljárás során kerültek megállapításra, a munkavállalók munkaszerződésből vagy munkaviszonyból
származó követelésének, illetve a 80/987 irányelv értelmében vett díjazásnak kell tekinteni. A nemzeti bíróság köteles figyelmen
kívül hagyni azt a belső szabályozást, amely az egyenlőség elvének megsértésével a nevezett rendelet alapján ez utóbbi követeléseket
kizárja a „díjazás” fogalmából.
Aláírások
*
Az eljárás nyelve: spanyol.