CELEX: 62005CJ0103
Regula (EK) Nr. 44/2001
6. panta 1. punkts
Vairāki atbildētāji
Dalībvalstī celta prasība pret bankrotējušu personu, kuras domicils ir šajā dalībvalstī, un līdzatbildētāju, kura domicils ir citā dalībvalstī
Prasības pret bankrotējušu personu nepieņemamība
Tiesas, kura izskata prasību pret līdzatbildētāju, jurisdikcija

1       Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 6. panta 1. punktu Padomes 2000. gada 22. decembra Regulā (EK)
Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 2001, L 12, 1. lpp.).
2       Šis lūgums izteikts saistībā ar prāvu starp
Reisch Montage AG
(turpmāk tekstā – “
Reisch Montage
”) un
Kiesel Baumaschinen Handels GmbH
(turpmāk tekstā – “
Kiesel
”) par parāda EUR 8689,22 apmērā atmaksu.

Atbilstošās tiesību normas

Kopienu tiesiskais regulējums
3       Regulas Nr. 44/2001 vienpadsmitajā, divpadsmitajā un piecpadsmitajā apsvērumā ir noteikts šādi:
“11)      jurisdikcijas normām jābūt ļoti skaidri nosakāmām, un tām jābalstās uz principu, ka jurisdikcijas pamatā parasti ir atbildētāja
domicils un jurisdikcijai vienmēr ir jābūt pieejamai ar šādu pamatojumu, izņemot dažās skaidri noteiktās situācijās, kurās
tiesas prāvas priekšmets vai pušu autonomija garantē citu sasaistes faktoru [..];
12)      papildus atbildētāja domicilam vajadzētu būt alternatīvam jurisdikcijas pamatojumam, kura pamatā ir cieša saikne starp tiesu
un lietu, lai veicinātu pareizu tiesvedību;
[..]
15)      Saskaņotas tiesas spriešanas interesēs jāsamazina vienlaicīgas tiesvedības iespēja un jānodrošina, ka divās dalībvalstīs netaisa
pretrunīgus spriedumus [..].”
4       Minētās regulas 2. panta 1. punktā, kurš ietverts II nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Vispārīgi noteikumi”, ir noteikts šādi:
“Saskaņā ar šo regulu personas, kuru domicils ir kādā dalībvalstī, neatkarīgi no viņu pilsonības, var iesūdzēt attiecīgās
dalībvalsts tiesā.”
5       Šīs pašas regulas 3. pantā, kurš arī ietilpst minētās II nodaļas 1. iedaļā, ir noteikts šādi:
“1.      Personas, kuru domicils ir kādā no dalībvalstīm, var iesūdzēt citas dalībvalsts tiesā, vienīgi izmantojot šīs nodaļas 2.–7. iedaļā
noteiktās normas.
2.      Cita starpā pret tām nepiemēro I pielikumā noteiktās normas attiecībā uz valsts jurisdikciju.”
6       Saskaņā ar Regulas Nr. 44/2001 5. pantu, kurš ietverts minētās II nodaļas 2. iedaļā ar nosaukumu “Īpašā jurisdikcija”, personu,
kuras domicils ir kādā dalībvalstī, citā dalībvalstī var iesūdzēt, ja ir izpildīti atsevišķi nosacījumi.
7       Turklāt tās pašas regulas 6. pantā, kurš arī ietilpst minētajā 2. iedaļā, ir noteikts šādi:
“Personu, kuras domicils ir kādā dalībvalstī, var arī iesūdzēt:
1)      ja viņš ir viens no vairākiem apsūdzētajiem, tās vietas tiesā, kurā kādam no apsūdzētajiem ir domicils, ar noteikumu, ka prasības
ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un noteikt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa
tiesvedība;
[..].”

Valsts tiesiskais regulējums
8       Likuma par maksātnespēju (
Konkursordnung
, turpmāk tekstā – “
KO
”) 6. panta 1. punktā ir noteikts šādi:
“Pēc tam, kad ir uzsākta maksātnespējas procedūra, nedrīkst uzsākt, kā arī turpināt jebkādas prāvas, kurās paredzēts pieteikt
savas tiesības uz mantu, kas veido maksātnespējīgās sabiedrības masu.”

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
9       2004. gada 30. janvārī
Reisch Montage
, Lihtenšteinā dibināta sabiedrība,
Bezirksgericht Bezau
[Becauas Apgabaltiesa] (Austrija) cēla prasību par samaksas veikšanu pret Gizingeru [
Gisinger
], kura domicils ir Austrijā, kā arī
Kiesel
, kuras juridiskā adrese ir Vācijā.
Kiesel
bija galvotāja Gizingeram par summu EUR 8689,22 apmērā, kuras samaksu prasīja
Reisch Montage
.
10     Ar 2004. gada 24. februāra lēmumu
Bezirksgericht Bezau
, piemērojot
KO
6. panta 1. punktu,
Reisch Montage
prasību noraidīja, jo 2003. gada 23. jūlijā bija uzsākta un minētās prasības iesniegšanas brīdī joprojām turpinājās bankrota
procedūra attiecībā uz šīs sabiedrības mantu. Šis lēmums ir galīgs.
11
Kiesel
apstrīdēja tiesas, kura lietu izskatīja, jurisdikciju, apgalvojot, ka
Reisch Montage
nevarēja atsaukties uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu, lai pamatotu
Bezirksgericht Bezau
jurisdikciju, jo pret Gizingeru vērstā prasība tika noraidīta kā nepieņemama saskaņā ar
KO
6. panta 1. punktu.
12     Ar 2004. gada 15. aprīļa spriedumu
Bezirksgericht Bezau
atzina par pamatotu
Kiesel
izvirzīto iebildumu par jurisdikcijas neesamību un
Reisch Montage
prasību noraidīja, pamatojot to ar šīs tiesas teritoriālās un starptautiskās jurisdikcijas neesamību.
13
Landesgericht Feldkirch
[Feldkirhas Apgabaltiesa] (Austrija), kura izskatīja apelācijas sūdzību, minēto spriedumu atcēla un noraidīja
Kiesel
celto iebildumu sakarā ar jurisdikcijas neesamību.
14
Kiesel
iesniedza “Revision” prasību
Oberster Gerichtshof
[Augstākā tiesa], kura nolēma tiesvedību apturēt un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai prasītājs var atsaukties uz Regulas [..] Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu, ja tas ceļ prasību pret personu, kuras domicils
ir tiesas, kurā prasība tiek sniegta, atrašanās valstī, un personu, kuras domicils ir citā dalībvalstī, taču prasība pret
personu, kuras domicils ir tiesas atrašanās valstī, jau prasības celšanas brīdī ir nepieņemama tādēļ, ka pret šo personu ir
uzsākts maksātnespējas process, kas saskaņā ar valsts tiesībām ir pamats citas tiesvedības apturēšanai?”

Par prejudiciālo jautājumu
15     Uzdodama prejudiciālo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir interpretējams
tādējādi, ka uz to var atsaukties, ceļot prasību dalībvalstī pret atbildētāju, kura domicils ir šajā dalībvalstī, un līdzatbildētāju,
kura domicils ir citā dalībvalstī, ja šī prasība kopš tās celšanas brīža attiecībā uz pirmo atbildētāju ir uzskatāma par nepieņemamu.

Tiesai iesniegtie apsvērumi
16     Vācijas valdība uzskata, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir interpretējams šauri, lai neapdraudētu šīs regulas 2. panta
1. punktā paredzēto principu par tās dalībvalsts tiesas jurisdikciju, kurā atrodas atbildētāja domicils.
17     Tā uzskata, ka gadījumā, ja prasība pret vienu no abiem atbildētājiem ir nepieņemama jau no prasības pieteikuma iesniegšanas
brīža tā maksātnespējas dēļ, tad atbildētāju savstarpējie prasījumi nav par tādiem uzskatāmi, ja minētā 6. panta 1. punkta
nozīmē “prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās izskatīt un noteikt kopā”. Šī norma tomēr nav piemērojama tādā
situācijā kā pamata prāvā apskatītā.
18     Francijas valdība un Eiropas Kopienu Komisija turpretim uzskata, ka šādā gadījumā var tomēr atsaukties uz minēto normu.
19     Minētā valdība uzskata, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā ir paredzēts tikai tas, ka gadījumā, ja ir vairāki atbildētāji,
tos pie atbildības var saukt tās valsts tiesā, kurā atrodas viena no viņiem domicils, ja viņu lietas ir saistītas. Pretēji
tā paša panta 2. punktam, 1. punktā nav ietverts neviens īpašs nosacījums, lai izvairītos no šā punkta izmantošanas tikai
tāpēc, lai atbildētājam nebūtu jāstājas tiesas priekšā sava domicila valstī.
20     Tā pati valdība atsaucas uz Tiesas judikatūru (1990. gada 15. maija spriedums lietā C‑365/88
Hagen
,
Recueil
, I‑1845. lpp., 20. un 21. punkts; 2004. gada 27. aprīļa spriedums lietā C‑159/02
Turner
,
Recueil
, I‑3565. lpp., 29. punkts, un 2005. gada 26. maija spriedums lietā C‑77/04
GIE Réunion européenne
u.c., Krājums, I‑4509. lpp., 34. punkts), lai pamatotu viedokli, ka valsts tiesa nodrošinājuma lūguma atteikumu nevar pamatot
ar to, ka galvotāja domicils neatrodas tajā dalībvalstī, kurā atrodas šī tiesa vai kurā atrodas parādnieka, pret kuru prasība
ir nepieņemama, domicils.
21     Komisija uzskata, ka
Reisch Montage
tomēr nevar celt nepieņemamu prasību pret atbildētāju ar domicilu dalībvalstī tikai tādēļ, lai kāds atbildētājs varētu izvairīties
no savas domicila dalībvalsts tiesu piekritības. Kompetentajai tiesai tādēļ ir jāpārbauda, vai Regulas Nr. 44/2001 6. panta
1. punkts netiek izmantots ļaunprātīgi.

Tiesas atbilde
22     Iesākumā jāatzīmē, ka Regulas Nr. 44/2001 2. pantā paredzētā jurisdikcija, proti, tās dalībvalsts tiesu jurisdikcija, kuras
teritorijā atrodas atbildētāja domicils, ir vispārējs princips un izņēmums no šī principa ir tikai šajā regulā paredzētās
īpašās jurisdikcijas normas, kas piemērojamas ierobežotā skaitā gadījumu, kuros atbildētājs atkarībā no situācijas ir jāsauc
vai var tikt saukts pie atbildības citas dalībvalsts tiesā (attiecībā uz 1968. gada 27. septembra Konvenciju par jurisdikciju
un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un komerclietās (OV 1972, L 299, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Briseles konvencija”),
kuras normas būtībā ir identiskas Regulas Nr. 44/2001 normām; skat. 1998. gada 27. oktobra spriedumu lietā C‑51/97
Réunion européenne
u.c.,
Recueil
, I‑6511. lpp., 16. punkts, un 2004. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑265/02
Frahuil
,
Recueil
, I‑1543. lpp., 23. punkts).
23     Šajā sakarā pastāvīgajā judikatūrā ir noteikts, ka šie īpašās jurisdikcijas noteikumi ir interpretējami šauri un tos nevar
interpretēt tā, lai aptvertu gadījumus ārpus tiem, kuri skaidri paredzēti Regulā Nr. 44/2001 (attiecībā uz Briseles konvenciju
skat. 2004. gada 10. jūnija spriedumu lietā C‑168/02
Kronhofer
, Krājums, I‑6009. lpp., 14. punkts un minētā judikatūra).
24     Valsts tiesai šīs normas ir jāinterpretē, ievērojot tiesiskās drošības principu, kurš ir viens no Regulas Nr. 44/2001 mērķiem
(saistībā ar Briseles konvenciju skat. 1999. gada 28. septembra spriedumu lietā C‑440/97
GIE Groupe Concorde
u.c.,
Recueil
, I‑6307. lpp., 23. punkts; 2002. gada 19. februāra spriedumu lietā C‑256/00
Besix
,
Recueil
, I‑1699. lpp., 24. punkts, un 2005. gada 1. marta spriedumu lietā C‑281/02
Owusu
, Krājums, I‑1383. lpp., 38. punkts).
25     Šis princips it īpaši noteic, ka īpašās jurisdikcijas normas ir jāinterpretē tādā veidā, ka tās atbildētājam parasti ļauj
zināt, kurā tiesā viņu var iesūdzēt, ja tā ir cita, nevis viņa domicila valsts tiesa (skat. iepriekš minētos spriedumus lietā
GIE Groupe Concorde
u.c., 24. punkts, lietā
Besix
, 26. punkts, un lietā
Owusu
, 40. punkts).
26     Attiecībā uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzēto īpašo jurisdikciju atbildētājs, ja tādu ir vairāki, var tikt
iesūdzēts viena no atbildētājiem domicila valsts tiesā ar noteikumu, “ka prasības ir tik cieši saistītas, ka lietderīgi tās
izskatīt un noteikt kopā, lai novērstu nesavienojamu spriedumu risku, ko rada atsevišķa tiesvedība”.
27     Šajā sakarā, pirmkārt, jāatzīst, ka minētajā normā nav ietverta neviena skaidra atsauce uz valsts tiesību normu piemērošanu,
nedz arī neviens nosacījums, saskaņā ar ko pret vairākiem atbildētājiem vērsts prasījums pret katru no tiem saskaņā ar valsts
tiesību normām būtu pieņemams jau prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī.
28     Otrkārt, ir jāatgādina, ka neatkarīgi no iepriekšējā punktā atzītā uzdotais jautājums ir par to, vai tāda valsts tiesību norma,
ar kuru ir paredzēts iebildums par nepieņemamību, var būt šķērslis Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkta piemērošanai.
29     Pastāvīgajā judikatūrā arī ir noteikts, ka minētās regulas normas ir jāinterpretē autonomi, saistībā ar regulas sistēmu un
mērķiem (saistībā ar Briseles konvenciju skat. 2004. gada 15. janvāra spriedumu lietā C‑433/01
Blijdenstein
,
Recueil
, I‑981. lpp., 24. punkts un minētā judikatūra).
30     Līdz ar to, tā kā Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts nav viena no tām normām, kuras, kā, piemēram, Regulas Nr. 44/2001
59. pants, skaidri paredz valsts tiesību normu piemērošanu un ir to juridiskais pamats, minētās regulas 6. panta 1. punkts
nav interpretējams tādējādi, ka tā piemērošana varētu būt atkarīga no valsts tiesību normu ietekmes.
31     Šādos apstākļos uz Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktu var atsaukties, ceļot prasību dalībvalstī pret atbildētāju, kura
domicils ir šajā dalībvalstī, un līdzatbildētāju, kura domicils ir citā dalībvalstī, pat ja šī prasība kopš tās celšanas brīža
attiecībā uz pirmo atbildētāju ir uzskatāma par nepieņemamu saskaņā ar tai piemērojamām valsts tiesību normām.
32     Tomēr jāatgādina, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punktā paredzētais īpašās jurisdikcijas noteikums nav interpretējams
tādējādi, ka saskaņā ar to prasītājs var celt prasību pret vairākiem atbildētājiem tikai tādēļ, lai vienam no tiem nebūtu
jāstājas tiesas priekšā valstī, kurā atrodas tā domicils (saistībā ar Briseles konvenciju skat. 1988. gada 27. septembra spriedumu
lietā 189/87
Kalfelis
,
Recueil
, 5565. lpp., 8. un 9. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Réunion européenne
u.c., 47. punkts). Tomēr nešķiet, ka tāds būtu pamata prāvā apskatītais gadījums.
33     Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 44/2001 6. panta 1. punkts ir
interpretējams tādējādi, ka tādā situācijā kā pamata prāvā apskatītā uz šo normu var atsaukties, ceļot prasību dalībvalstī
pret atbildētāju, kura domicils ir šajā dalībvalstī, un līdzatbildētāju, kura domicils ir citā dalībvalstī, pat ja šī prasība
kopš tās celšanas brīža attiecībā uz pirmo atbildētāju ir uzskatāma par nepieņemamu saskaņā ar tai piemērojamām valsts tiesību
normām.

Par tiesāšanās izdevumiem
34     Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietā šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par
tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Padomes 2000. gada 22. decembra Regulas (EK) Nr. 44/2001 par jurisdikciju un spriedumu atzīšanu un izpildi civillietās un
komerclietās 6. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tādā situācijā kā pamata prāvā apskatītā uz šo normu var atsaukties,
ceļot prasību dalībvalstī pret atbildētāju, kura domicils ir šajā dalībvalstī, un līdzatbildētāju, kura domicils ir citā dalībvalstī,
pat ja šī prasība kopš tās celšanas brīža attiecībā uz pirmo atbildētāju ir uzskatāma par nepieņemamu saskaņā ar tai piemērojamām
valsts tiesību normām.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.