CELEX: 62002CJ0265
Bruxelles-konventionen
specielle kompetenceregler
artikel 5, nr.1
begrebet "sager om kontraktforhold"
kautionsaftale indgået uden hovedskyldnerens vidende
kautionistens indtræden i fordringshavers rettigheder
regressøgsmål iværksat af kautionisten mod hovedskyldneren

Ved kendelse af 11. april 2002, indgået til Domstolen den 18. juli 2002, har Corte suprema di cassazione i medfør af protokollen
af 3. juni 1971 vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse
af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, forelagt et præjudicielt spørgsmål om fortolkningen af artikel
5, nr. 1, i denne konvention (EFT 1978 L 304, s. 17), som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks,
Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse (EFT L 304, s. 1, og – den ændrede tekst – s. 77),
ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse (EFT L 388, s. 1) og ved konventionen af 26. maj
1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse (EFT L 285, s. 1, herefter »konventionen«).
Spørgsmålet er blevet rejst under et regressøgsmål iværksat af Assitalia SpA (herefter »Assitalia«), som er et italiensk selskab,
mod Frahuil SA (herefter »Frahuil«), som er et fransk selskab, med henblik på inddrivelse af et toldbeløb, som Assitalia som
kautionist for speditørvirksomheden Vegetoil Srl (herefter »Vegetoil«) har betalt i forbindelse med Frahuils indførsel af
varer.
Relevante retsforskrifter
Bruxelles-konventionen
I henhold til konventionens artikel 1, stk. 1, finder den anvendelse »på borgerlige sager, herunder handelssager […]. Den
omfatter i særdeleshed ikke sager om skat, told eller administrative anliggender«.
Konventionens artikel 2, stk. 1, bestemmer:
»Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset
deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.«
Konventionens artikel 5, nr. 1, bestemmer:
»En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:
1) 	i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den pågældende forpligtelse er opfyldt eller skal opfyldes […]«
Konventionens artikel 53, stk. 1, bestemmer:
»Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl
[…]«
Nationale bestemmelser
For så vidt angår kaution bestemmer artikel 1949 i den italienske civillovbog (herefter »civillovbogen«), der har overskriften
»Kautionistens indtræden i fordringshavers krav«, bl.a.:
»Den kautionist, der har betalt det skyldige beløb, indtræder i alle fordringshavers rettigheder over for skyldneren.«
Civillovbogens artikel 1950, stk. 1, der har overskriften »Regres mod hovedskyldneren«, er affattet således:
»Den kautionist, der har betalt det skyldige beløb, kan anlægge regressøgsmål mod hovedskyldneren, selv om kautionsaftalen
er indgået uden skyldnerens vidende.«
Tvisten i hovedsagen og det præjudicielle spørgsmål
Frahuil, som har hjemsted i Marseille (Frankrig), importerede varer fra tredjelande til Italien. Frahuil gav Vegetoil i opdrag
at forestå alle formaliteter i forbindelse med fortoldningen, og hævder til dette formål at have udbetalt et forskud til Vegetoil,
som beløbsmæssigt svarer til det skyldige toldbeløb.
Vegetoil betalte ikke den pågældende toldskyld, men valgte at gøre brug af muligheden for at udsætte betalingen af toldskylden
mod at stille sikkerhed i medfør af artikel 78 og 79 i testo unico delle disposizioni legislative in materia doganale (bekendtgørelse
af toldlovgivningen) godkendt ved dekret nr. 43 af 23. januar 1973 fra republikkens præsident (GURI, supplemento ordinario
nr. 80 af 28.3.1973).
Sikkerheden blev stillet i form af en kautionsaftale, som uden Frahuils vidende blev indgået mellem Vegetoil og Assitalia,
der har hjemsted i Rom, hvorved sidstnævnte indtrådte som kautionist for Vegetoil i forhold til de italienske toldmyndigheder.
Assitalia betalte det skyldige toldbeløb vedrørende Frahuils importforretning.
Assitalia anlagde derefter ved Tribunale di Roma (Italien) sag mod Frahuil med påstand om betaling af det beløb, som Assitalia
havde betalt til toldmyndighederne. Grundlaget for dette søgsmål var den ret til indtræden i fordringshaverens rettigheder
og til regres mod skyldneren, som kautionisten er tillagt i medfør af civillovbogens artikel 1949 og 1950.
Frahuil har nedlagt påstand om, at den italienske ret savner kompetence, fordi Frahuil i medfør af konventionens artikel 2
skulle have været sagsøgt ved retterne i den stat, hvor selskabet har sit hjemsted, dvs. ved de franske retter.
Ved dom af 20. juni og 15. september 1995 fastslog Tribunale di Roma, at den havde kompetence. Efter appel stadfæstede Corte
d’appello di Roma (Italien) ved domme af 24. oktober og 12. november 1997 Tribunale di Romas dom. Corte d’appello fandt, at
de italienske retter var kompetente i henhold til konventionens artikel 5, nr. 1. Frahuils pligt til over for Assitalia at
tilbagebetale beløbet fulgte af en kautionsaftale, som ifølge bestemmelserne i civillovbogen var gyldigt indgået, selv om
skyldneren ikke havde haft kendskab hertil.
Frahuil iværksatte kassationsanke til Corte suprema di cassazione. Frahuil har i det væsentlige gjort gældende, at kautionistens
indtræden i fordringshaverens rettigheder og iværksættelsen af regressøgsmålet mod hovedskyldneren ikke hviler på kautionsaftalen,
men sker i henhold til lov, navnlig artikel 1949 et 1950 i civillovbogen. Assitalia har gjort gældende, at søgsmålet hviler
på et kontraktmæssigt grundlag, fordi det, i overensstemmelse med bestemmelserne i civillovbogen, er den naturlige følge af
kautionsaftalen.
Da Corte suprema di cassazione er i tvivl om, hvorledes konventionens artikel 5, nr. 1, skal fortolkes, har den besluttet
at udsætte sagen og at forelægge følgende spørgsmål for Domstolen:
»Skal artikel 5, nr. 1, i Bruxelles-konventionen af 27. september 1968, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om
Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse af konventionen, ved konventionen
af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse, ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den
Portugisiske Republiks tiltrædelse og ved konventionen af 29. november 1996 om Republikken Østrigs, Republikken Finlands og
Kongeriget Sveriges tiltrædelse, fortolkes således, at begrebet sager om kontraktforhold omfatter et krav, som en kautionist
– som i overensstemmelse med en kautionsaftale indgået med en speditør har betalt en toldskyld, og som er indtrådt i toldmyndighedernes
krav – gør gældende for domstolene inden for rammerne af et regressøgsmål iværksat mod ejeren af de indførte varer, som ikke
er part i kautionsaftalen?«
Det præjudicielle spørgsmål
Spørgsmålet, om konventionen finder anvendelse
Da tvisten i hovedsagen angår inddrivelse af et beløb, der er erlagt som betaling af toldskyld, skal det indledningsvis afgøres,
om tvisten henhører under konventionens anvendelsesområde.
I nærværende sag er søgsmålet iværksat mod en importør, der er toldskyldner, af en kautionist, der har betalt denne toldskyld
til toldmyndighederne. Kautionisten har betalt i overensstemmelse med en kautionsaftale, hvorved kautionisten forpligtede
sig til over for disse myndigheder at indestå for speditørens betaling af den pågældende toldskyld, som speditøren oprindeligt
havde fået i opdrag af hovedskyldneren at erlægge betaling for.
I en sag som den foreliggende, som angår flere forhold dels mellem en offentlig myndighed og et privatretligt retssubjekt,
dels mellem udelukkende privatretlige retssubjekter, er det nødvendigt at afgøre, hvilket retsforhold der består mellem parterne
i tvisten, og at undersøge, på hvilket grundlag og efter hvilke nærmere regler søgsmålet er iværksat (dom af 14.11.2002, sag
C-271/00, Baten, Sml. I, s. 10489, præmis 31, og af 15.5.2003, sag C-266/01, Préservatrice foncière TIARD, Sml. I, s. 4867,
præmis 23).
Retsforholdet mellem Frahuil og Assitalia, som er de to privatretlige retssubjekter, der er parter i hovedsagen, er et privatretligt
forhold. Således som det fremgår af forelæggelseskendelsen, har den part, der har iværksat søgsmålet, gjort brug af en søgsmålsadgang,
der er tillagt ham som følge af den adgang til lovbestemt subrogation, der er fastsat i en bestemmelse i civillovbogen. Et
sådant søgsmål er ikke et udtryk for udøvelse af nogen form for særlige beføjelser ud over dem, som følger af de regler, der
finder anvendelse i forholdet mellem borgerne, og søgsmålet må derfor anses for at være omfattet af begrebet »borgerlige sager,
herunder handelssager«, som omhandlet i konventionens artikel 1, stk. 1 (jf. i denne retning Préservatrice foncière TIARD-dommen,
præmis 36).
Begrebet sager om kontraktforhold
Det følger af fast retspraksis, at begrebet »sager om kontraktforhold« skal fortolkes som et selvstændigt begreb ud fra konventionens
opbygning og formål med henblik på at sikre en ensartet anvendelse af denne i alle de kontraherende stater. Begrebet kan derfor
ikke forstås således, at der henvises til den kvalifikation, som i den nationale lovgivning, der finder anvendelse, gives
af det retsforhold, der foreligger for den nationale retsinstans (jf. bl.a. dom af 17.6.1992, sag C-26/91, Handte, Sml. I,
s. 3967, præmis 10, af 27.10.1998, sag C-51/97, Réunion européenne m.fl., Sml. I, s. 6511, præmis 15, af 17.9.2002, sag C-334/00,
Tacconi, Sml. I, s. 7357, præmis 19, og af 1.10.2002, sag C-167/00, Henkel, Sml. I, s. 8111, præmis 35).
Således som konventionen er opbygget, er reglen om, at kompetencen tilkommer retterne i den kontraherende stat, på hvis område
sagsøgte har bopæl, nemlig det almindelige princip, og det er kun i kraft af en fravigelse af dette princip, at konventionen
fastlægger de udtømmende opregnede tilfælde, hvor en person alt efter sagens omstændigheder kan eller skal sagsøges ved en
ret i en anden kontraherende stat. Kompetenceregler, der fraviger dette almindelige princip, kan derfor ikke føre til en fortolkning,
der rækker ud over de tilfælde, konventionen har for øje (jf. bl.a. Handte-dommen, præmis 14, og dommen i sagen Réunion européenne
m.fl., præmis 16).
Det følger heraf, ligeledes i overensstemmelse med fast retspraksis, at begrebet »sager om kontraktforhold« i konventionens
artikel 5, nr. 1, ikke kan fortolkes således, at det omfatter en situation, hvor der ikke foreligger en forpligtelse, som
en part frivilligt har påtaget sig over for en anden (jf. Handte-dommen, præmis 15, dommen i sagen Réunion européenne m.fl.,
præmis 17, og Tacconi-dommen, præmis 23).
I den forbindelse er det i hovedsagen ubestridt, at Frahuil ikke har været part i den kautionsaftale, hvorved Assitalia påtog
sig at indestå for Vegetoils betaling af toldskylden. Det fremgår imidlertid, at Frahuil havde givet Vegetoil i opdrag at
forestå alle formaliteter i forbindelse med fortoldningen. Det tilkommer således den forelæggende ret at bedømme retsforholdet
mellem Frahuil og Vegetoil med henblik på at afgøre, om Vegetoil inden for rammerne af dette retsforhold kunne indgå en aftale
som den kautionsaftale, der foreligger i hovedsagen, for Frahuils regning.
Det følger af ovenstående bemærkninger, at den forelæggende rets spørgsmål skal besvares med, at konventionens artikel 5,
nr. 1, skal fortolkes således, at begrebet »sager om kontraktforhold« ikke omfatter et krav, som en kautionist – som i overensstemmelse
med en kautionsaftale indgået med en speditør har betalt en toldskyld, og som er indtrådt i toldmyndighedernes krav – gør
gældende for domstolene inden for rammerne af et regressøgsmål iværksat mod ejeren af de indførte varer, hvis sidstnævnte,
som ikke er part i kautionsaftalen, ikke har givet tilladelse til indgåelse af kautionsaftalen.
Sagens omkostninger
De udgifter, der er afholdt af Kommissionen, som har afgivet indlæg for Domstolen, kan ikke erstattes. Da sagens behandling
i forhold til hovedsagens parter udgør et led i den sag, der verserer for den forelæggende ret, tilkommer det denne at træffe
afgørelse om sagens omkostninger.
På grundlag af disse præmisser
DOMSTOLEN (Femte Afdeling)
vedrørende det spørgsmål, der er forelagt af Corte suprema di cassazione ved kendelse af 11. april 2002, for ret:
Artikel 5, nr. 1, i konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige
sager, herunder handelssager, som ændret ved konventionen af 9. oktober 1978 om Kongeriget Danmarks, Irlands og Det Forenede
Kongerige Storbritannien og Nordirlands tiltrædelse, ved konventionen af 25. oktober 1982 om Den Hellenske Republiks tiltrædelse
og ved konventionen af 26. maj 1989 om Kongeriget Spaniens og Den Portugisiske Republiks tiltrædelse, skal fortolkes således:
Begrebet »sager om kontraktforhold« omfatter ikke et krav, som en kautionist – som i overensstemmelse med en kautionsaftale
indgået med en speditør har betalt en toldskyld, og som er indtrådt i toldmyndighedernes krav – gør gældende for domstolene
inden for rammerne af et regressøgsmål iværksat mod ejeren af de indførte varer, hvis sidstnævnte, som ikke er part i kautionsaftalen,
ikke har givet tilladelse til indgåelse af kautionsaftalen.
Jann
Timmermans
von Bahr
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 5. februar 2004.
Justitssekretær
Præsident
R. Grass
V. Skouris
–
Processprog: italiensk.