CELEX: 62008TJ0012(01)
Appel
personalesag
midlertidigt ansatte
invaliditet
ansøgning om fornyet prøvelse af en afgørelse om afslag på en første ansøgning om indkaldelse af invaliditetsudvalget
annullationssøgsmål
akt, der ikke kan anfægtes
bekræftende retsakt
nye og væsentlige faktiske omstændigheder
formaliteten
erstatning uden for kontrakt
ikke-økonomisk skade

Denne procedure er en følge af Domstolens dom af 17. december 2009, fornyet prøvelse M mod EMEA, (sag C-197/09 RX-II, endnu
ikke trykt i Samling af Afgørelser), hvorved Domstolen – efter at have fastslået, at Rettens dom af 6. maj 2009, M mod EMEA
(sag T-12/08, endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser, herefter »den fornyet prøvede dom«), der vedrørte en appel af kendelse
afsagt af EU-Personaleretten (Første Afdeling) den 19. oktober 2007, M mod EMEA (sag F-23/07, endnu ikke trykt i Samling af
Afgørelser, herefter »den appellerede kendelse«, påvirkede fællesskabsrettens ensartede anvendelse eller sammenhæng – ophævede
punkt 3 og 5 i domskonklusionen i den fornyet prøvede dom og hjemviste sagen til Retten.

De faktiske omstændigheder og retsforhandlingerne i første instans
Det fremgår af den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom, at M, der havde gjort tjeneste som midlertidigt ansat ved Det Europæiske
Lægemiddelagentur (EMA, benævnt EMEA indtil den 8.12.2009) siden oktober 1996, blev udsat for en arbejdsskade i marts 2005,
hvorefter han blev sendt på sygeorlov. M’s ansættelseskontrakt med EMA udløb den 15. oktober 2006, da agenturet havde besluttet
ikke at forlænge den.
Den 17. februar 2006 ansøgte M om nedsættelse af et invaliditetsudvalg, hvilket EMA afslog ved skrivelse af 31. marts 2006.
Den 3. juli 2006 indgav M en klage over dette afslag, der blev afvist ved afgørelse af 25. oktober 2006.
I mellemtiden havde M den 8. august 2006 fremsat en ny ansøgning om nedsættelse af et invaliditetsudvalg og vedlagt denne
en lægeerklæring fra læge W.
Ved skrivelse af 21. november 2006 anmodede M EMA om at angive, om afgørelsen af 25. oktober 2006, som stadfæstede afgørelsen
om ikke at forelægge invaliditetsudvalget sagen, udgjorde et afslag på ansøgningen af 8. august 2006.
Ved skrivelse af 29. november 2006 oplyste EMEA M om, at agenturet i afgørelsen af 25. oktober 2006 korrekt havde lagt til
grund, at ansøgningen af 8. august 2006 ikke kunne anses for en ny ansøgning som omhandlet i artikel 59, stk. 4, i vedtægten
for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber, og at den derfor skulle afvises af de samme grunde som anført i afgørelsen.
Ved skrivelse af 25. januar 2007 indgav M en klage med påstand om tilbagekaldelse af afgørelsen af 25. oktober 2006, for så
vidt som den gav afslag på ansøgningen af 8. august 2006. Dagen efter sendte M desuden en anmodning om erstatning for økonomisk
og ikke-økonomisk skade til EMA.
Ved skrivelse af 31. januar 2007 afviste EMA denne klage og denne anmodning.
Den 7. februar 2007 anlagde M sag ved Personaleretten, der blev registreret som sag F-13/07, med påstand om annullation af
afgørelsen af 31. marts 2006, hvorved EMA afslog hans ansøgning om nedsættelse af et invaliditetsudvalg og om fornødent annullation
af afgørelsen af 25. oktober 2006.
Dernæst anlagde M den 19. marts 2007 en anden sag ved Personaleretten, der blev registreret som sag F-23/07, med påstand for
det første om annullation af afgørelsen af 25. oktober 2006 og for det andet om, at EMA tilpligtedes at betale en erstatning
på 100 000 EUR for tjenstlige fejl.
Den første sag blev afvist af Personaleretten ved kendelse af 20. april 2007, L mod EMEA (sag F-13/07, endnu ikke trykt i
Samling af afgørelser), med den begrundelse, at den forudgående klage var indgivet for sent.
I den anden sag påstod EMEA sagen afvist ved særskilt dokument i overensstemmelse med artikel 114, stk. 1, i Rettens procesreglement,
der fandt tilsvarende anvendelse på Personaleretten i medfør af artikel 3, stk. 4, i Rådets afgørelse 2004/752/EF, Euratom
af 2. november 2004 om oprettelse af en ret for EU-personalesager (EUT L 333, s. 7), indtil procesreglementet for EU-Personaleretten
trådte i kraft den 1. november 2007.
Ved den appellerede kendelse i den ovennævnte sag afviste Personaleretten i henhold til nævnte artikel 114 sagen uden at indlede
den mundtlige forhandling og uden at henskyde formalitetsindsigelsen til behandling i forbindelse med sagens realitet.
Hvad angår påstanden om annullation af afgørelsen af 25. oktober 2006, for så vidt som EMA derved meddelte afslag på M’s ansøgning
af 8. august 2006, fandt Personaleretten, at denne ikke kunne antages til realitetsbehandling, idet afgørelsen måtte anses
for at være en bekræftelse af afgørelsen i EMA’s skrivelse af 31. marts 2006, og idet påstandene vedrørende denne afgørelse
allerede var blevet afvist ved den ovenfor i præmis 11 nævnte kendelse i sagen L mod EMEA..
Erstatningspåstanden blev ligeledes afvist, bl.a. henset til den snævre forbindelse mellem denne påstand og den allerede undersøgte
annullationspåstand.

Appel ved Retten
Ved appelskrift indgivet til Rettens Justitskontor den 4. januar 2008 iværksatte M appel i henhold til artikel 9 i bilag I
til statutten for Den Europæiske Unions Domstol med påstand om ophævelse af den appellerede kendelse.
Ved denne lejlighed nedlagde M ikke alene påstand for Retten om, at den ophæver denne kendelse, men også om, at den træffer
afgørelse i realiteten. EMA nedlagde derimod påstand om, at appellen skulle forkastes som åbenbart ugrundet, og begrænsede
sin argumentation til formalitetsmanglen vedrørende M’s søgsmål.
Efter at have imødekommet M’s anmodning om at blive hørt under den mundtlige forhandling ophævede Retten med den i præmis
1 nævnte fornyet prøvede dom, den appellerede kendelse, idet Retten var af den opfattelse, at kendelsen var behæftet med en
retlig fejl, for så vidt som Personaleretten afviste M’s påstande om annullation og erstatning fra realitetsbehandling.
Idet Retten fandt, at sagen var moden til påkendelse forstand, som omhandlet i artikel 13, stk. 1, i bilaget til statutten
for Domstolen, traf den selv afgørelse i sagen. Retten fandt, at annullationspåstanden kunne antages til realitetsbehandling,
og tog M’s påstand til følge, idet den annullerede afgørelsen af 25. oktober 2006. Den fandt ligeledes, at den af M fremsatte
erstatningspåstand kunne antages til realitetsbehandling, og tilpligtede EMA at betale en erstatning på 3 000 EUR som godtgørelse
for M’s ikke-økonomiske skade.
I denne forbindelse anførte Retten i præmis 100 i den fornyet prøvede dom, at M i stævningen til EU-Personaleretten havde
gjort gældende, at han var blevet hensat i en tilstand af ængstelse og usikkerhed, fordi EMA havde fastholdt ikke at ville
indlede invaliditetsproceduren. I nævnte doms præmis 104 fastslog Retten, at M var blevet påført en ikke-økonomisk skade,
der ikke fuldstændigt kunne godtgøres gennem annullation af afgørelsen af 25. oktober 2006.

Domstolens fornyede prøvelse
Efter at førstegeneraladvokaten havde fremsat forslag om fornyet prøvelse af den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom, vedtog
den i artikel 123b i Domstolens procesreglement omhandlede særlige afdeling ved afgørelse af 24. juni 2009 (sag C-197/09 RX,
endnu ikke trykt i Samling af Afgørelser), at der skulle foretages en fornyet prøvelse af den pågældende dom. Denne fornyede
prøvelse havde, som det fremgår af punkt 2 i den dispositive del af Domstolens afgørelse af 24. juni 2009, til formål at afgøre,
om den fornyet prøvede dom påvirker fællesskabsrettens ensartede anvendelse eller sammenhæng, idet Retten som appelinstans
fortolkede begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61 i statutten for
Domstolen og artikel 13, stk. 1, i bilag I hertil, således, at Retten har mulighed for at overtage behandlingen af en sag
og træffe afgørelse om realiteten, uanset den omstændighed, at den appel, der er forelagt den, vedrører førsteinstansens behandling
af en formalitetsindsigelse, og selv om der vedrørende det punkt i sagen, som Retten har overtaget til behandling, ikke havde
fundet nogen kontradiktorisk drøftelse sted for denne eller for Personaleretten som førsteinstans.
I den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA bemærkede Domstolen indledningsvis, at det fremgik af afgørelsen af
24. juni 2009, at den fornyede prøvelse udelukkende vedrørte den godtgørelse på 3 000 EUR, som EMA blev pålagt at betale for
M's påståede ikke-økonomiske skade, hvorimod annullationen af afgørelsen af 25. oktober 2006 og frifindelsen i øvrigt ikke
var genstand for den fornyede prøvelse (den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, præmis 26).
Hvad angår begrebet »sagen er moden til påkendelse« bemærkede Domstolen dernæst, at en sag, der er anlagt ved førsteinstansen,
i princippet ikke er moden til påkendelse vedrørende realiteten, når førsteinstansen har givet medhold i en formalitetsindsigelse
og dermed afvist sagen uden at henskyde denne indsigelse til afgørelse i forbindelse med sagens realitet (den i præmis 1 nævnte
fornyet prøvede dom M mod EMEA, præmis 29). Den præciserede, at det kun kunne forholde sig anderledes under særlige omstændigheder,
som imidlertid ikke forelå i denne sag (den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, præmis 30-33)
Domstolen fastslog derfor i præmis 34-37 i den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, at Retten havde foretaget
en urigtig fortolkning af begrebet »sagen er moden til påkendelse« i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 61,
stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil, og at den havde tilsidesat sidstnævnte bestemmelse,
for så vidt som den fastslog, at sagen var moden til påkendelse hvad angår påstanden om erstatning for den ikke-økonomiske
skade, som M påstår at have lidt.
Domstolen fastslog desuden, at Retten tilsidesatte kontradiktionsprincippet, idet den tog stilling til M's erstatningspåstand
uden først at give EMA lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger hertil (den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod
EMEA, præmis 38-59).
Da Domstolen var af den opfattelse, at de fejl, som var fastlagt i den fornyet prøvede dom, kunne påvirke fællesskabsrettens
ensartede anvendelse eller sammenhæng, ophævede den dommen, for så vidt som Retten i domskonklusionens punkt 3 og 5 tilpligtede
EMEA at betale en erstatning på 3 000 EUR til M og at betale sagens omkostninger i forbindelse med sagen for Personaleretten
og for Retten.
Eftersom påvirkningen af fællesskabsrettens ensartede anvendelse eller sammenhæng i den foreliggende sag fulgte af en urigtig
fortolkning af begrebet »sagen er moden til påkendelse« og af en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, kunne Domstolen
ikke selv træffe endelig afgørelse i henhold til artikel 62b, stk. 1, sidste punktum, i statutten for Domstolen.
Efter at have truffet afgørelse om fordelingen af sagsomkostningerne i forbindelse med den fornyede prøvelse hjemviste Domstolen
i medfør af artikel 62b, stk. 1, i statutten for Domstolen følgelig sagen, for så vidt angår påstanden om godtgørelse for
M’s påståede ikke-økonomiske skade, til Retten med henblik på at give EMA mulighed for at gøre sine argumenter gældende om,
hvorvidt påstanden er velbegrundet (den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, præmis 71).

Om den efter fornyet prøvelse hjemviste sag

Formaliteten
Ved skrivelse af 22. december 2009 anmodede Rettens Justitskontor i overensstemmelse med procesreglementets artikel 121c parterne
om inden for en frist på en måned fra forkyndelsen af den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA at indgive skriftlige
bemærkninger vedrørende de konklusioner, der kan drages af dommen med henblik på sagens afgørelse.
EMA indgav sine bemærkninger til Rettens Justitskontor den 21. januar 2010.
Ved ansøgning indgivet til Rettens Justitskontor den 8. januar 2010 anmodede M om retshjælp i henhold til procesreglementets
artikel 95 i den foreliggende sag.
Ved kendelse af 11. marts 2010 bevilgede Retten (Appelafdelingen) M retshjælp til sagens behandling.
M indgav sine bemærkninger vedrørende den fornyet prøvede dom M mod EMEA den 25. marts 2010.

Retlige bemærkninger
Som det fremgår af domskonklusionens punkt 2 i den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA og af dommens præmis 26,
var det kun punkt 3 og 5 i den fornyet prøvede doms domskonklusion vedrørende henholdsvis den godtgørelse på 3 000 EUR, som
EMA blev pålagt at betale for M's påståede ikke-økonomiske skade, og sagsomkostningerne, der blev ophævet, hvorimod de øvrige
punkter i den fornyet prøvede doms domskonklusion, der ophævede den appellerede kendelse samt EMA's afgørelse af 25. oktober
2006, for så vidt som EMA deri havde afslået M's ansøgning af 8. august 2006, og i øvrigt frifandt EMA, har fået retskraft.
I de bemærkninger af henholdsvis 21. januar og 25. marts 2010, som parterne har indgivet i medfør af procesreglementets artikel
121c inden for rammerne af denne procedure, har de navnlig behandlet spørgsmålet om, hvorvidt sagens omstændigheder gjorde
det muligt at adskille den ikke-økonomiske skade, som M hævder at have lidt, fra den ugyldighed, der ligger til grund for
annullationen af afgørelsen af 25. oktober 2006, og der derfor skulle betales erstatning herfor.
Retten skal bemærke, at selv om det antages, at M og EMA's indgivelse af bemærkninger efter dommens fornyede behandling er
tilstrækkeligt til at afhjælpe den tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, som Domstolen fastslog, at der forelå i den
fornyet prøvede dom M mod EMEA, forholder det sig ikke desto mere således, at Domstolen i nævnte dom ligeledes fastslog, at
den pågældende dom var behæftet med en fejl, idet Retten havde foretaget en urigtig fortolkning af begrebet »sagen er moden
til påkendelse«.
For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt den foreliggende sag er moden til påkendelse, fremgår det imidlertid af præmis
30 i den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, at appelinstansen på visse betingelser kan træffe afgørelse om
realiteten i en sag, selv om sagen i første instans var begrænset til en formalitetsindsigelse, som appelinstansen gav medhold
i. Dette kan for det første være muligt, når ophævelsen af den appellerede dom eller kendelse nødvendigvis indebærer, at der
træffes afgørelse om sagens realitet, eller for det andet, når den materielle prøvelse af annullationssøgsmålet er baseret
på de argumenter, som parterne har fremført under appelsagen som følge af den argumentation, førsteinstansen har lagt til
grund.
Som det fremgår af præmis 32-34, 36 og 37 i den i præmis 1 nævnte fornyet prøvede dom M mod EMEA, foreligger der ikke sådanne
særlige omstændigheder i denne sag, hvorfor den ikke er moden til påkendelse i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i
artikel 61, stk. 1, i statutten for Domstolen og artikel 13, stk. 1, i bilaget hertil. Retten kan således kun hjemvise sagen
til Personaleretten med henblik på, at den kan tage stilling til påstanden om godtgørelse for M’s påståede ikke-økonomiske
skade, efter at EMA har gjort sine argumenter gældende om, hvorvidt påstanden er velbegrundet.
På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer
RETTEN (Appelafdelingen)
1)
Sagen hjemvises til Retten for EU-personalesager med henblik på, at den kan tage stilling til påstanden om godtgørelse for
M’s påståede ikke-økonomiske skade.
2)
Afgørelsen om sagens omkostninger udsættes.
Jaeger
Azizi        Forwood
Czúcz

Pelikánová
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 8. juli 2010.
Underskrifter
*
Processprog: fransk.