CELEX: 62005CJ0062
Apelācija
Regula (EEK) Nr. 1430/79
Atbrīvojums no ievedmuitas nodokļa
Spānijai nosūtīta cigarešu krava
Kopienu tranzīta darījuma laikā izdarīta krāpšana

Savā sūdzībā likvidējamā
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc
(turpmāk tekstā – “Nordspedizionieri”), Livio Danieliss [
Livio Danielis
] un Domeniko D’Alesandro [
Domenico D’Alessandro
] lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. decembra spriedumu lietā
T-332/02
Nordspedizionieri di Danielis Livio
u.c./Komisija (Krājums, II-4405. lpp.
, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”).
Atbilstošās tiesību normas
Kopienas tiesiskajā regulējumā muitas jomā ir paredzēta iespēja pilnībā vai daļēji atmaksāt iekasēto ievedmuitas vai izvedmuitas nodokli vai atbrīvot no muitas parāda. Nosacījumi šajā lietā piemērojamo nodokļu samazināšanai bija noteikti 13. pantā Padomes 1979. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 1430/79 par ievedmuitas vai izvedmuitas nodokļa atmaksu vai atbrīvošanu no tiem (
OV L 175, 1. lpp.
), kurā izdarīti grozījumi ar Padomes 1986. gada 7. oktobra Regulu (EEK) Nr. 3069/86 (
OV L 286, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1430/79”).
Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“1.   Ievedmuitas nodokļa atmaksa vai atbrīvošana no tā var notikt īpašās situācijās [..], kuru pamatā nav ne ar attiecīgās personas viltu, ne ar tās acīmredzamu nolaidību saistīti apstākļi.” [Neoficiāls tulkojums]
Atbilstoši Padomes 1976. gada 13. decembra Regulas (EEK) Nr. 222/77 par Kopienas tranzītu (
OV L 38, 1. lpp.
) 36. pantam:
“1.   Ja tiek konstatēts, ka Kopienas tranzīta darījuma laikā vai saistībā ar to noteiktā dalībvalstī ir izdarīts nodarījums vai pārkāpums, iespējamos uzliekamos nodokļus un citus maksājumus iekasē šī dalībvalsts saskaņā ar tās normatīvajiem un administratīvajiem aktiem, neskarot iespēju ierosināt krimināllietas.
2.   Ja nodarījuma vai pārkāpuma vietu nevar noteikt, tad tas ir uzskatāms par izdarītu:
a)
ja Kopienu tranzīta darījuma laikā nodarījumu vai pārkāpumu konstatē tranzīta muitas iestāde uz iekšējās robežas – dalībvalstī, kuru transporta līdzeklis vai preces gatavojas atstāt;
b)
ja Kopienu tranzīta darījuma laikā nodarījumu vai pārkāpumu konstatē tranzīta muitas iestāde 11. panta d) apakšpunkta otra ievilkuma nozīmē – dalībvalstī, kurai pieder šī muitas iestāde;
c)
ja Kopienu tranzīta darījuma laikā nodarījumu vai pārkāpumu konstatē dalībvalsts teritorijā ārpus tranzīta muitas iestādes – dalībvalstī, kurā tas ir konstatēts;
d)
ja sūtījumu neuzrāda galamērķa muitas iestādē – dalībvalstī, kuras teritorijā, pamatojoties uz robežšķērsošanas paziņojumu, pēdējo reizi ir konstatēta transporta līdzekļa vai preču uzņemšana;
e)
ja nodarījumu vai pārkāpumu konstatē pēc Kopienu tranzīta darījuma pabeigšanas – dalībvalstī, kurā tas ir konstatēts.” [Neoficiāls tulkojums]
1965. gada 10. novembrī starp Itāliju un Dienvidslāviju noslēgtā nolīguma par savstarpēju administratīvu palīdzību krāpšanas novēršanai un apkarošanai muitas jomā (turpmāk tekstā – “nolīgums par savstarpēju palīdzību”) 1. pantā ir paredzēts:
“Līgumslēdzēju pušu muitas iestādes sniedz savstarpēju palīdzību šajā nolīgumā paredzētajos apstākļos, lai novērstu, konstatētu un apkarotu sava attiecīgā muitas režīma pārkāpumus.”
Atbilstoši šī nolīguma 4. pantam:
“Katras līgumslēdzēju puses muitas iestāde pēc savas ierosmes vai pēc otras puses muitas iestādes lūguma veic īpašu uzraudzību teritorijā, kurā tā darbojas:
[..]
—
lai nodrošinātu attiecīgo valstu muitas un fiskālo interešu aizsardzību, katra no abām muitas iestādēm galvenokārt novērš no savas teritorijas eksportēto preču kontrabandu, kas otrai līgumslēdzējai pusei rada zaudējumus.
Saņemot lūgumu, īpaši uzrauga tādu preču eksportu, kurām otras līgumslēdzējas puses teritorijā piemēro īpaši augstus un speciālus nodokļus.”
Prāvas rašanās fakti
1991. gada 30. oktobrī
Nordspedizionieri
, kuru veidoja muitas aģenti ar reģistrācijas vietu Triestē, Ferneti [
Fernetti
] muitas iestādei iesniedza ārējā Kopienu tranzīta deklarāciju kartona iepakojuma nosūtīšanai no Slovēnijas uz Spāniju. 1991. gada 5. un 16. novembrī
Nordspedizionieri
iesniedza divas citas 30. oktobrī jau iesniegtajai līdzīgas Kopienu tranzīta deklarācijas.
Drīz pēc muitas formalitāšu nokārtošanas trešajam tranzīta darījumam, Ferneti muitas iestādes direktors lūdza
Guardia di Finanza
(finanšu policija) pārbaudīt kravas saturu. Attiecīgā kravas automašīna, kas jau bija izbraukusi no muitas zonas, tika izsekota un pēc dažiem kilometriem pārtverta, bet vēlāk nogādāta muitas postenī. Tās pārbaudē tika atklāts, ka kartona iepakojuma kastes nav tukšas, kā tas bija norādīts tranzīta deklarācijā, bet gan pildītas ar cigaretēm. Kravas automašīnas vadītājs tika arestēts, bet automašīna un krava tika aizturēta kopā ar vadītāja rīcībā esošajiem dokumentiem.
Itālijas muitas iestāžu veiktā izmeklēšana sadarbībā ar Slovēnijas iestādēm ļāva konstatēt, ka kravas automašīnas vadītājs ir piedalījies trijos citos līdzīgos cigarešu kontrabandas darījumos, izmantojot
Nordspedizionieri
sagatavotās 1991. gada 30. oktobra un 5. novembra tranzīta deklarācijas. Veicot attiecīgo kontrabandas darījumu izmeklēšanu, Itālijas iestādes atklāja noliktavu ar nelikumīgi ievestām precēm, kurā šīs iestādes kratīšanas laikā 1992. gada 8. aprīlī aizturēja un konfiscēja 8010 kg cigarešu.
1992. gada 16. oktobrī prasītāji kā 1991. gada 30. oktobra un 5. novembra Kopienas tranzīta darījumu atbildīgais principāls no Triestes galvenās muitas iestādes ieņēmumu dienesta saņēma rīkojumu samaksāt nodokli par ārvalstīs ražotu tabakas izstrādājumu nelikumīgu ievešanu un izlaišanu patēriņam Kopienas muitas teritorijā ITL 2951462300. Tā kā 1991. gada 16. novembra kravu Itālijas muitas iestādes aizturēja pirms tās nonākšanas pie patērētājiem, prasītājiem par to muitas nodoklis nebija jāmaksā.
2000. gada 14. novembrī prasītāji Eiropas Kopienu Komisijas dienestiem iesniedza lūgumu atbrīvot no muitas nodokļa. Šo lūgumu atbalstīja Itālijas iestādes, kas 2001. gada jūnijā Komisijai iesniedza lūgumu atbrīvot no muitas nodokļa ITL 497589687.
2002. gada 28. jūnijā Komisija pieņēma lēmumu (lieta REM 1401, turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”) par šī lūguma noraidīšanu. Tā secināja, ka šajā gadījumā nepastāv īpaša situācija, kuras pamatā nav ne ar attiecīgās personas viltu, ne ar tās acīmredzamu nolaidību saistīti apstākļi, Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē un ka tādēļ nav pamata atbrīvot no muitas nodokļa.
Prasība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēts 2002. gada 30. oktobrī, prasītāji cēla prasību atcelt apstrīdēto lēmumu.
Prasītāji atsaucās uz diviem pamatiem, lai pamatotu savus prasījumus atcelt šo lēmumu.
Pirmais pamats tika balstīts uz vairākām faktu kļūdām, kuras ietver apstrīdētais lēmums, bet otrais pamats tika balstīts uz īpašas situācijas iespējamu pastāvēšanu, kā arī viltus un nolaidības neesamību Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē. Pakārtoti prasītāji lūdz daļēji atbrīvot no muitas nodokļa.
Attiecībā uz pirmo pamatu Pirmās instances tiesa konstatēja, pirmkārt, ka apstrīdētajā lēmumā netika pieļautas acīmredzamas faktu kļūdas, tajā aprakstot veidu, kādā tika veikta kravas pārbaude. Otrkārt, tā atzina par nepieņemamu iebildi attiecībā uz iespējamo pieprasītā atbrīvojuma summas kļūdu, jo tiesības aprēķināt šo summu ir tikai valsts iestādēm.
Attiecībā uz otro pamatu Pirmās instances tiesa vispirms atgādināja, ka Komisija var brīvi rīkoties, piemērojot Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punktu, kas ir taisnīguma vispārēja norma. Tā arī norādīja, ka tās piemērošanai ir vienlaicīgi jāiestājas diviem apstākļiem: i) īpašas situācijas esamība un ii) attiecīgā uzņēmuma viltus un acīmredzamas nolaidības neesamība.
Attiecībā uz īpašas situācijas esamību Pirmās instances tiesa uzskata – prasītāji nav pierādījuši, ka Itālijas iestādes jau iepriekš ir bijušas informētas par cigarešu kontrabandas darījumiem. Tā arī noraidīja prasītāju argumentu par to, ka kontrabandas darbība, kurā viņi ir cietušie, pārsniedz viņu profesionālai darbībai raksturīgo saimniecisko risku. Lai izdarītu secinājumu, ka muitas iestādes nav vainojamas par būtiskiem trūkumiem, Pirmās instances tiesa konstatēja, pirmkārt, ka šīm iestādēm nav pienākuma veikt visa pārrobežu transporta fizisku kontroli un, otrkārt, ka nolīgums par savstarpēju palīdzību neliek Slovēnijas muitas iestādēm nekavējoties informēt Itālijas iestādes par ikvienu tabakas kravu, kas atstāj tās teritoriju, lai iebrauktu Itālijā.
Pirmās instances tiesa turklāt uzskata – tas, ka prasītājiem nebija iespējas pārbaudīt minēto kravas automašīnu, nav tāds apstāklis, kas prasītājus nostāda izņēmuma situācijā salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, un tādēļ neļauj pamatot īpašu situāciju Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē (Tiesas 1999. gada 7. septembra spriedums lietā
C-61/98
De Haan
,
Recueil
, I-5003. lpp.
, 52. punkts). Attiecībā uz lietā pastāvošo interešu izvērtēšanu Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisija ne tikai atteicās piemērot Regulas Nr. 1430/79 13. pantu, bet arī pārbaudīja, vai konkrētos apstākļus izraisījis komerciālais risks, kas parasti ir jāuzņemas muitas aģentiem, secinot, ka šie apstākļi ir tikai šai darbībai raksturīga parasta komerciālā riska rezultāts.
Pirmās instances tiesa konstatēja – prasītāji nav spējuši pieradīt, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, uzskatot, ka konkrētie apstākļi neveido īpašu situāciju. Tā kā tas netika izdarīts, otra nosacījuma par viltus un acīmredzamas nolaidības neesamību pārbaude netika atzīta par nepieciešamu. Tādēļ Pirmās instances tiesa otro pamatu noraidīja kā nepamatotu.
Visbeidzot, Pirmās instances tiesa noraidīja arī lūgumu daļēji atbrīvot no muitas nodokļa par konfiscētajiem tabakas izstrādājumiem, cita starpā uzskatot, ka Regulas Nr. 1430/79 13. pants nav piemērojams muitas parāda dzēšanai, konfiscējot daļu no precēm, kurām ir uzlikts nodoklis.
Tā kā prasītāju prasība tika noraidīta, 2005. gada 10. februārī tie iesniedza apelācijas sūdzību.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītāju prasījumi Tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu, ar kuru Komisija par nepamatotu atzina atbrīvojumu no ievedmuitas nodokļa ITL 497589687 apmērā;
—
atzīt, ka atbilstoši Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punktam atbrīvojums no nodokļa šajā gadījumā ir pieļaujams, jo prasītāji atrodas īpašos apstākļos, kas nav saitīti ar nolaidību vai viltu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, kas radušies gan tiesvedībā Pirmās instances tiesā, gan šajā tiesvedībā Tiesā.
Atbildētājas prasījumi Tiesai ir šādi:
—
pilnībā noraidīt prasītāju iesniegto sūdzību;
—
piespriest prasītājiem segt savus izdevumus un atlīdzināt Komisijas izdevumus tiesvedībās gan Pirmās instances tiesā, gan Tiesā.
Par apelāciju
Apelācijas pamatojumam prasītāji atsaucas uz četriem pamatiem.
Par pirmo pamatu
Pamatojoties uz Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punktu, prasītāji apstrīd muitas parāda esamību, jo nav iestājušies visi nosacījumi, lai šis parāds rastos, tostarp tie, kas izriet no judikatūras un ir saistīti ar paziņošanu atbildīgajam principālam (Tiesas 1999. gada 21. oktobra spriedums lietā
C-233/98
Lensing & Brockhausen
,
Recueil
, I-7349. lpp.
, 31. punkts, kā arī 2005. gada 20. janvāra spriedumu lietā
C-300/03
Honeywell Aerospace
, Krājums, I-689. lpp.
, 26. punkts). Tiesai pēc savas ierosmes ir jānorāda uz šī nosacījuma neizpildi pirms muitas parāda atgūšanas, jo Pirmās instances tiesa pati pēc savas ierosmes to nav izdarījusi.
Komisija norāda, ka šis pamats ir nepieņemams, jo nav bijis izvirzīts tiesvedībā Pirmās instances tiesā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, ļaujot kādam lietas dalībniekam Tiesā pirmoreiz norādīt pamatu, ko tas nav norādījis Pirmās instances tiesā, tam tiktu atļauts vērsties Tiesā, kuras kompetence apelācijas tiesvedībā ir ierobežota, ar strīdu, kas ir plašāks nekā tas, kurš tika iesniegts izskatīšanai Pirmās instances tiesā. Izskatot apelācijas sūdzību, Tiesai ir tiesības izvērtēt tikai Pirmās instances tiesā izskatīto pamatu juridisko vērtējumu (skat. it īpaši 2006. gada 26. oktobra spriedumu lietā
C-68/05 P
Koninklijke Coöperatie Cosun
/Komisija,
Recueil
, I-10367. lpp.
, 96. punkts, un 2007. gada 27. februāra spriedumu lietā
C-354/04 P
Gestoras Pro Amnistía
u.c./Padome, Krājums, I-1579. lpp.
, 30. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē – kaut gan prasītāji ar šo pamatu nesaistītu iemeslu dēļ Pirmās instances tiesā apstrīdēja muitas parāda precīzo summu, tie Pirmās instances tiesā nav izvirzījuši argumentu par paša šī muitas parāda esamību.
Turklāt attiecībā uz šī prasītāju izvirzītā pamata atzīšanu par saistītu ar sabiedrisko kārtību ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1430/79 13. panta noteikumu vienīgais mērķis ir ļaut, iestājoties noteiktiem īpašiem apstākļiem un nepastāvot nolaidībai vai viltum, atbrīvot uzņēmumus no maksājamā nodokļa samaksas, nevis apstrīdēt pašu maksājamā parāda principu (skat. it īpaši 1993. gada 6. jūlija spriedumu apvienotajās lietās
C-121/91 un C-122/91
CT Control
(Roterdama) un
JCT Benelux
/Komisija,
Recueil
, I-3873. lpp.
, 43. punkts). No minētā izriet, ka prasītāji pamatoti pret apstrīdēto lēmumu var vērsties tikai ar argumentiem, kas šajā gadījumā apliecina īpašu apstākļu esamību un viņu nolaidības un viltus neesamību, nevis ar pamatiem, kas apstiprina kompetento valsts iestāžu lēmumu, ar ko tiem uzliek samaksāt apstrīdēto nodokli, prettiesiskumu (skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
CT Control
(Roterdama) un
JCT Benelux
/Komisija, 44. punkts). Pirmās instances tiesai tādējādi pēc savas ierosmes nebija jāpiemēro tiesību norma, kuras piemērošana neietilpst tās kompetencē.
No minētā izriet, ka pirmais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par otro pamatu
Prasītāji apgalvo, ka, sniedzot materiāli neprecīzu un nepilnīgu vērtējumu cigarešu kravas atklāšanas apstākļiem un sagrozot pierādījumus, Pirmās instances tiesa ir nepareizi piemērojusi Regulas Nr. 1430/79 13. pantu saistībā ar īpašas situācijas esamības vērtējumu. Pārsūdzētā sprieduma 29. punktā Pirmās instances tiesa balstījās uz faktu neprecīzu rekonstrukciju tiktāl, ciktāl tā atzina, ka Ferneti muitas iestāde veica 1991. gada 16. novembra deklarācijai atbilstošās kravas pārbaudi, izmantojot
Guardia di Finanza
, kaut gan pārbaude faktiski tika veikta ārpus muitas zonas pēc formalitāšu nokārtošanas un pēc tam, kad kravas automašīna Itālijas teritorijā jau bija nobraukusi vairākus kilometrus. Faktu precīza hronoloģiska kārtība un iemesli, kas faktiski lika pārbaudīt automašīnas kravu, tomēr ir atrodami Triestes Krimināllietu tiesas 1998. gada 4. novembrī pasludinātajā spriedumā, ar ko attiecīgo kontrabandas darbību izdarītājiem uzlikts sods. Šo hronoloģiju apstiprina arī Ferneti muitas iestādes direktora Portales [
Portale
] rakstisks paziņojums faktu rašanās laikā, kas datēts ar 2005. gada 15. janvāri.
Komisija turpretī uzskata, ka Komisija nav pieļāvusi kļūdas ne rekonstruējot faktus, ne sniedzot savu vērtējumu, ka lēmumā nav pieļautas faktu kļūdas, un ka tā precīzi zināja par to brīdi, kad tika veikta cigarešu kravas kontrole. Tā turklāt uzskata, ka Portales paziņojums ir jauns pierādījums šajā tiesvedībā un ka tādēļ tas ir jāatzīst par nepieņemamu.
Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka Pirmās instances sniegtais faktu izklāsts par cigarešu kravas atklāšanas apstākļiem precīzi sakrīt ar prasītāju norādīto notikumu hronoloģisko kārtību. Pārsūdzētā sprieduma 11. punktā ir lasāms: “Izpildot muitas formalitātes [..], kravas automašīnai atļāva turpināt ceļu. Nedaudz vēlāk Ferneti muitas iestādes direktors lūdza šī apvidus finanšu policijas vienībai pārbaudīt automašīnas kravu. Finanšu policijas vienība sekoja kravas automašīnai, kas jau bija izbraukusi no muitas zonas, un pārtvēra to dažus kilometrus pēc robežas šķērsošanas”.
Otrais pamats, kas pamatots ar konstatēto faktu iespējamu neprecizitāti vai sagrozīšanu, tādējādi ir vērsts pret Pirmās instances tiesas veikto faktu izklāstu, kas faktiski sakrīt ar to faktu izklāstu, ar kuru prasītāju skatījumā tas ir jāaizvieto. Tādēļ šis pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Prasītāji apgalvo, ka Pirmās instances tiesa nav ņēmusi vērā Regulas Nr. 1430/79 13. pantu. Savu pamatu tie saista ar vairākiem argumentiem, kas viņu skatījumā ļauj izdarīt secinājumu par īpašas situācijas esamību šīs normas izpratnē, proti:
—
ka viņi ir cietušie krāpšanā, kas pārsniedz parasti ar viņu darbību saistīto komerciālo risku;
—
ka
Guardia di Finanza
bija informēta par kontrabandas darbību un ka tā uzreiz neiejaucās, lai likvidētu kontrabandas tīklu;
—
ka tie izmantoja saņemtos dokumentus labā ticībā un ar tiesisku paļāvību;
—
ka muitas iestādes nebija pārbaudījušas kravas;
—
ka viņiem nebija iespējams pārraudzīt transportēšanas darījumus; un
—
ka lēmumā nav izvērtētas lietā aplūkotās intereses.
Par pirmo iebildumu
– Lietas dalībnieku argumenti
Galvenais iebildums, ko prasītāji precīzi formulē, attiecas uz juridisku kļūdu, ko Pirmās instances tiesa būtu pieļāvusi, interpretējot nolīgumu par savstarpēju palīdzību. Pretēji šī sprieduma 79. punktā minētajam, šajā nolīgumā ir noteikts Slovēnijas muitas iestāžu pienākums novērst kontrabandas darbības, ziņojot Itālijas iestādēm par tādu preču pārvietošanu pāri robežai, kurām uzliek ievērojamus nodokļus, jo citādi šis nolīgums zaudētu savu nozīmi.
Prasītāji vairākkārt atsaucas uz nolīgumu par savstarpēju palīdzību, kura nepareiza interpretācija ir ietekmējusi vairāku viņu argumentu vērtējumu. Tādēļ tie norāda uz labo ticību, izmantojot viņiem iesniegtos dokumentus, un tiesisko paļāvību uz šo dokumentu atbilstību. Tie nešauboties paļāvās uz to, ka Slovēnijas muitas iestādes, kurām bija jāziņo par tādu preču pārvietošanu pāri robežai, kurām uzliek ievērojamus nodokļus, izpildīs savus starptautiskos pienākums. Saistībā ar savu komerciālo risku prasītāji apgalvo, ka viņu situācija nav salīdzināma ar jebkura, bet tikai ar tāda muitas aģenta situāciju, kas var paļauties uz starptautisko pienākumu izpildi. Apgalvojums, ka darbība robežas šķērsošanas vietā un nespēja pārbaudīt kravas automašīnu tos nenostāda īpašā situācijā tāpēc, ka šie apstākļi skar neskaitāmus uzņēmējus, ir kļūdains, jo Pirmās instances tiesai savā vērtējumā vajadzēja ņemt vērā neparasto situāciju, kurā nav izpildīts nolīgumā par savstarpēju palīdzību noteiktais pienākums.
Atsaucoties uz saviem apsvērumiem saistībā ar
Guardia di Finanza
iespējamo informētību par kontrabandas darbību, prasītāji turklāt apgalvo, ka šī sprieduma 19. punktā minētajā spriedumā lietā
De Haan
noteiktais princips katrā gadījumā ir jāpiemēro šajā lietā, jo Slovēnijas iestādes ir pārkāpušas nolīgumu par savstarpēju palīdzību, tām neinformējot savus Itālijas kolēģus par cigarešu kravām, kas šķērso robežu.
Komisija norāda, ka atbilstoši nolīgumam par savstarpēju palīdzību, it īpaši tā 4. panta pēdējam ievilkumam, preču, kurām uzliek ievērojamus nodokļus, īpašu uzraudzību var veikt tikai pēc Itālijas iestāžu lūguma un ka no tā nevar izdarīt secinājumu par pienākumu sniegt informāciju. Šajā nolīgumā nav paredzēts vispārējs Slovēnijas iestāžu pienākums informēt Itālijas iestādes par preču veidu. Komisija tādēļ uzskata, ka prasītāji nedrīkst atsaukties uz tiesisko paļāvību, jo šādu aizsardzību tiem varētu piemērot tikai tad, ja kompetentās iestādes pašas būtu radījušas pamatu parādnieku paļāvībai, kas tomēr tā nav gadījumā, kad iestādes ir maldinātas ar parādnieku neprecīzām deklarācijām (Pirmās instances tiesas 2001. gada 10. maija spriedums apvienotajās lietās
T-186/97, T-187/97, T-190/97–T-192/97, T-210/97, T-211/97, T-216/97–T-218/97, T-279/97, T-280/97, T-293/97 un T-147/99
Kaufring
u.c.,
Recueil
, II-1337. lpp.
).
– Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka Regulas Nr. 1430/79 13. panta 1. punkts ietver taisnīguma vispārēju normu, kuru ir paredzēts piemērot izņēmuma situācijā, kurā deklarants atrodas salīdzinājumā ar citiem uzņēmumiem, kas veic tādu pašu darbību (iepriekš minētais spriedums lietā
De Haan
, 52. punkts). Prasītāji tomēr apgalvo, ka īpašas situācijas esamību šīs judikatūras nozīmē varētu pamatot ar Pirmās instances tiesas kļūdaini interpretētajā nolīgumā par savstarpēju palīdzību noteikto pienākumu neizpildi. Lai varētu izvērtēt šī pamata pamatotību, būtu jānosaka, vai nolīgums par savstarpēju palīdzību faktiski liek muitas iestādēm ziņot par jebkuru preču, kurām uzliek ievērojamus nodokļus, it īpaši cigarešu, transportēšanu.
Protams, nolīguma par savstarpēju palīdzību 1. pantā vispārīgā veidā ir uzsvērta griba novērst, konstatēt un apkarot muitas noteikumu pārkāpumus, šī panta tekstā tomēr ir precizēts, ka šo savstarpējo palīdzību sniedz atbilstoši šajā nolīgumā paredzētajiem nosacījumiem un tajā paredzētajos apstākļos. Līdz ar to ir jāņem vērā šim pantam sekojošie specifiskie nosacījumi.
Atbilstoši nolīguma par savstarpēju palīdzību 4. panta 1. punktam muitas iestādes savu iespēju robežās īpaši uzrauga par aizdomīgām uzskatāmu personu, preču un transportlīdzekļu apriti pēc savas ierosmes vai arī saņemot otras līgumslēdzējas puses muitas iestāžu lūgumu. Šis dubultais precizējums ļauj saprast, ka nepastāv vispārējs muitas iestāžu pienākums pēc savas ierosmes veikt īpašu uzraudzību.
Šī panta otrā punkta otrā daļa vēl precīzāk attiecas uz tādu preču eksportu, ko otras līgumslēdzējas puses teritorijā apliek ar speciāliem un paaugstinātiem nodokļiem. Tā kā tas attiecas arī uz gadījumu, kad cigaretes tiek eksportētas uz Itāliju, šajā lietā ir atbilstošs šis noteikums. Tajā ir paredzēts, ka, saņemot lūgumu, šīs preces uzrauga īpaši. Tomēr nekas neliecina, ka šāds lūgums tika nosūtīts.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts norāda savu secinājumu 103. punktā, ar to tiktu pārsniegts tas, kas pamatoti ir sagaidāms no šādā nolīgumā par savstarpēju palīdzību noteiktiem pienākumiem līgumslēdzējai valstij veikt pārraudzību, regulāri, turklāt bez īpaša lūguma, darīt zināmu ikvienu informāciju par precēm, kurām uzliek ievērojamus nodokļus. Itālijas Finanšu ministrijas 1985. gada 14. janvārī publicētajā apkārtrakstā par šī nolīguma piemērošanu nav arī nevienas norādes, kas varētu likt domāt par tik saistoša pienākuma pastāvēšanu.
No minētā izriet – Pirmās instances tiesa pamatoti ir konstatējusi, ka nolīgums par savstarpēju palīdzību neuzliek Slovēnijas muitas iestādēm pienākumu ziņot par ikvienu gadījumu, kad cigaretes transportē uz Itāliju. Līdz ar to pirmais iebildums ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro iebildumu
– Pušu argumenti
Prasītāji apgalvo, ka pretēji Pirmās instances tiesas norādītajam 1991. gada 16. novembra kontrole nav veikta nejauši, bet ar noteiktu mērķi pēc saņemtās informācijas par faktisko kravas saturu. Turklāt Portales paziņojums to apstiprina. Tādēļ tie uzskata, ka
Guardia di Finanza
bija informēta par tabakas izstrādājumu transportēšanu un apzināti ļāva veikt kontrabandas darbības, lai atklātu tirdzniecības tīklu. Tās cita starpā izskaidro to, kāpēc ļoti īsā laikā pēc cigarešu kravas atklāšanas Itālijas iestāžu rīcībā jau bija vajadzīgās ziņas, lai veiktu vairāku citu ar šo darījumu saistītu personu apcietināšanu un pārmeklētu attiecīgo cigarešu glabāšanas vietu. Iepriekš minētajā spriedumā lietā
De Haan
līdzīgus faktus Tiesa jau kvalificēja kā tādus, kas rada īpašu situāciju.
Komisija uzskata, ka tikai pēc 1991. gada 16. novembra kontroles un tai sekojošās izmeklēšanas tika atklāti iepriekš izdarītie pārkāpumi. Līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka iepriekš minētā sprieduma lietā
De Haan
noradītā principa piemērošanai nav izpildīti nepieciešamie nosacījumi.
– Tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka atbilstoši EKL 225. panta 1. punktam apelāciju var iesniegt tikai par tiesību jautājumiem. Tādēļ tikai pirmās instances tiesa ir kompetenta konstatēt un izvērtēt atbilstošos faktus, kā arī izvērtēt pierādījumus, izņemot šo faktu un šo pierādījumu sagrozīšanas gadījumus (šajā sakarā skat. 1994. gada 1. jūnija spriedumu lietā
C-136/92 P Komisija/
Brazzelli Lualdi
u.c., Recueil, I-1981. lpp.
, 49. un 66. punkts, ka arī 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā
C-312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I-11355. lpp.
, 69. lpp.).
Šajā gadījumā ir jānorāda, ka prasītāju argumentācijā nav konstatēta faktu sagrozīšana Pirmās instances tiesā, bet tikai apšaubīti tiesas konstatētie fakti.
Turklāt un katrā ziņā ir jānorāda, ka neatkarīgi no tā, vai Portales paziņojums būtu bijis pieņemams, tajā nav norādīts neviens apstāklis, ar ko varētu pierādīt, ka Itālijas iestādes būtu iepriekš informētas par pārvadājumiem. Portale tajā tieši pretēji apgalvo, ka tikai pēc tam, kad viņa Slovēnijas kolēģis bija saņēmis neoficiālu informāciju, Ferneti muitas iestādes nekavējoties veica attiecīgās kravas automašīnas kontroli. Tādēļ ar šo paziņojumu nevar pierādīt, ka Itālijas iestādes apzināti ļāva veikt kontrabandas darbības, lai atklātu tirdzniecības tīklu.
Tādēļ ir jākonstatē, ka tā kā šajā trešā pamata otrajā iebildumā ir apšaubīti Pirmās instances tiesas konstatētie fakti, tas ir jāatzīst par nepieņemamu.
Par citiem prasītāju norādītajiem argumentiem
Papildus ir jānorāda, ka prasītāji ir minējuši virkni citu argumentu, tostarp par muitas iestāžu neveiktajām kravu kontrolēm, par neiespējamību prasītājiem pārraudzīt pārvadāšanas darījumus un par šajā lietā aplūkoto interešu izvērtēšanu.
Tomēr ir jākonstatē, ka savā argumentācijā prasītāji šajā sakarā neizvirza nevienu iebildumu pret pārsūdzēto spriedumu, bet tikai atkārto Pirmās instances tiesā jau minētos argumentus un izklāsta savas pārdomas par nepieciešamību atcelt Komisijas lēmumu. Savā replikā prasītāji vaino Komisiju, ka, izvērtējot lietā aplūkojamās intereses, tā nav ņēmusi vērā tās parakstīto nolīgumu ar sabiedrību
Philip Morris
, kurai ir jāsamaksā 1,25 miljoni ASV dolāru kompensācija par Kopienai nodarīto kaitējumu, sakarā ar veiktajiem kontrabandas pārkāpumiem pirms nolīguma noslēgšanas, bet nenorāda, kādā veidā tie apstrīd Pirmās instances tiesas nolēmumu.
No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet, ka apelācijas sūdzībā ir precīzi jānorāda apstrīdētie sprieduma vai rīkojuma punkti, kurus lūdz atcelt, kā arī juridiskie argumenti, kas konkrēti pamato šo lūgumu. Apelācijas sūdzība, kurā nav ietverta argumentācija, lai konkrēti identificētu tiesību kļūdu, kas ļauj apšaubīt pārsūdzēto spriedumu, bet kas aprobežojas tikai ar Pirmās instances tiesā jau izvirzīto pamatu un argumentu atkārtošanu, neatbilst šīm prasībām. Šāda apelācija faktiski ir lūgums vienkārši pārskatīt Pirmās instances tiesai iesniegto prasības pieteikumu, kas neietilpst Tiesas kompetencē (2000. gada 4. jūlija spriedums lietā
C-352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I-5291. lpp.
, 34. un 35. punkts, kā arī 2003. gada 30. septembra spriedums lietā
C-76/01 P
Eurocoton
u.c./Padome,
Recueil
, I-10091. lpp.
, 46. un 47. punkts).
Līdz ar to, tā kā prasītāju minētie argumenti saistībā ar trešo pamatu neietver precīzus iebildumus pret pārsūdzēto spriedumu, šie argumenti ir jānoraida kā nepieņemami. Pirmais un otrais iebildums, savukārt, ir jānoraida attiecīgi kā nepamatots un nepieņemams.
Par ceturto pamatu
Ar savu ceturto pamatu prasītāji norāda – ja Tiesa, kā viņi to lūdz, būtu atzinusi, ka šajā gadījumā pastāv īpaša situācija Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē, tad otrs nosacījums šīs normas piemērošanai saistībā ar uzņēmuma “nolaidības vai viltus” neesamību arī tiktu izpildīts.
Tā kā trešais pamats ir noraidīts un tā kā līdz ar to Pirmās instances tiesa pamatoti uzskatīja, ka šajā lietā nepastāv īpaša situācija Regulas Nr. 1430/79 13. panta nozīmē, ir jāatzīst, ka šis pamats ir jānoraida kā neatbilstošs.
No visa iepriekš minētā izriet, ka apelācijas sūdzība daļēji ir nepieņemama, daļēji – neatbilstoša un daļēji – nepamatota. Tādēļ tā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tiem spriedums ir nelabvēlīgs, tad tiem ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelāciju noraidīt;

2)
likvidējamā
Nordspedizionieri di Danielis Livio & C. Snc
, kā arī L. Danielisa un D. D’Alesandro atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda – itāļu.