CELEX: 62002CJ0141
Apeliacinis skundas
EB sutarties 90 straipsnio 3 dalis (tapo EB sutarties 86 straipsnio 3 dalimi)
Austrijos Respublikos GSM operatoriams nustatytas mokesčio dydis
Dalinis skundo atmetimas
Priimtinumas

1       Savo apeliaciniu skundu Europos Bendrijų Komisija prašo panaikinti 2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimą
max.mobil prieš Komisiją
(T‑54/99, Rink. p. II‑313, toliau – ginčijamas sprendimas), kuriuo jis pripažino bendrovės
max.mobil Telekommunikation Service GmbH
, vėliau tapusios
T‑Mobile Austria GmbH
(toliau – bendrovė
max.mobil
), paduotą skundą dėl 1998 m. gruodžio 11 d. Komisijos laiško, kuriuo ji atsisakė kelti Austrijos Respublikai bylą dėl įsipareigojimų
pagal Sutartį pažeidimo (toliau – ginčijamas aktas), priimtinu.

Bylos faktai
2       Pirmasis GSM judriojo ryšio tinklo operatorius Austrijos rinkoje buvo bendrovė
Mobilkom Austria AG
(toliau –
Mobilkom
), kurios akcijų dalį tebevaldo Austrijos vyriausybė per bendrovę
Post und Telekom Austria AG
(toliau –
PTA
).
Max.mobil
, ieškovė pirmojoje instancijoje, yra pagal Austrijos įstatymus įsteigta bendrovė, kuri į šią rinką atėjo 1996 m. spalio mėn.
ir tapo antruoju GSM operatoriumi. Trečiasis operatorius,
Connect Austria GmbH
(toliau –
Connect Austria
), buvo atrinktas po 1997 m. rugpjūčio mėn. pradžioje vykusios pirkimo konkurso procedūros ir taip pat atėjo į rinką.
3       Prieš
max.mobil
įeinant į judriojo ryšio tinklų rinką Austrijos pašto ir telegrafo administracija (Österreichische Post-und Telegraphenverwaltung)
turėjo įstatymu nustatytą monopolį visame judriojo telefono ryšio paslaugų sektoriuje ir, be kita ko
,
valdė analoginius judriojo telefono ryšio tinklus „C‑Netz“ ir „D-Netz“ bei „A1“ GSM tinklą. 1996 m. birželio 1 d. ši monopolija
buvo perduota
Mobilkom
– naujai įsteigtai
PTA
dukterinei įmonei.
4       1997 m. spalio 14 d.
max.mobil
padavė skundą Komisijai, kuriame, be kita ko, prašė pripažinti, kad Austrijos Respublika pažeidė Sutarties 86 straipsnį kartu
su 90 straipsnio 1 dalimi (dabar – EB 82 straipsnis ir EB 86 straipsnio 1 dalis). Iš esmės šis skundas buvo pateiktas dėl
to, kad visai nebuvo diferencijuojami
max.mobil
ir
Mobilkom
mokami mokesčiai, taip pat šio mokesčio mokėjimo lengvatos, kuriomis naudojosi
Mobilkom.
5       Šiame skunde
max.mobil
taip pat teigė, kad Bendrijos teisė buvo pažeista, viena vertus, kai Austrijos valdžios institucijos skirstydamos dažnius
įteisino
Mobilkom
suteiktas lengvatas ir, kita vertus, kai
PTA
teikė pagalbą savo dukterinei bendrovei
Mobilkom
kuriant ir eksploatuojant jos GSM tinklą.
6       1998 m. balandžio 22 d.
max.mobil
pateikė Komisijai papildomą pareiškimą, kuriame ji patikslino tam tikras jos skundžiamos situacijos faktines ir teisines aplinkybes.
Po 1998 m. liepos 14 d. įvykusio susitikimo su Komisija ši bendrovė pateikė antrąjį papildomą pareiškimą.
7       1998 m. gruodžio 11 d. Komisija laišku, kuris buvo ginčijamas Pirmosios instancijos teisme, informavo
max.mobil,
kad iš dalies atmeta jos 1997 m. spalio 14 d. skundą. Komisija, be kita ko
,
nurodė, kad:
„Dėl (fakto, kad iš
Mobilkom
nebuvo reikalaujama didesnio mokesčio nei iš
max.mobil
) Komisija mano <...> jog jūs nepateikėte pakankamai įrodymų, kad valstybė yra priėmusi priemonių, kurios skatintų
Mobilkom
piktnaudžiauti savo dominuojančia padėtimi. Komisija, vadovaudamasi savo ligšioline praktika panašiose bylose, nepradeda
Sutarties pažeidimo proceso, jei valstybė narė naujai į rinką įėjusiai įmonei nenustato didesnių mokesčių, nei moka joje jau
veikianti įmonė (žr. 1995 m. spalio 4 d. Komisijos sprendimą dėl antrajam Italijos telefono ryšio (GSM) operatoriui nustatytų
sąlygų, OL L 280, 1995 m. lapkričio 23 d.).“

Procesas Pirmosios instancijos teisme
8       1999 m. vasario 22 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijoje buvo gautas
max.mobil
ieškinys dėl ginčijamo akto dalinio panaikinimo tiek, kiek juo atmestas skundas.
9       1999 m. kovo 31 d. Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateiktu atskiru dokumentu Komisija pareiškė prieštaravimą dėl
priimtinumo pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 1 dalį. 1999 m. rugsėjo 17 d. Nutartimi
Pirmosios instancijos teismas nusprendė šį prieštaravimą dėl priimtinumo nagrinėti kartu su pareikštu ieškiniu.
10     1999 m. liepos 15 d. Nyderlandų Karalystė paprašė leisti jai įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. 1999 m. rugsėjo
17 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo antrosios kolegijos pirmininkas patenkino šį prašymą.
11     Teisėjo pranešėjo pranešimo pagrindu Pirmosios instancijos teismas nusprendė pradėti žodinę proceso dalį. Imdamasis proceso
organizavimo priemonių Pirmosios instancijos teismas paprašė šalių raštu atsakyti į tam tikrus klausimus.
12     2001 m. gegužės 2 d. posėdyje buvo išklausyti šalių argumentai ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus klausimus.
13
Max.mobil
Pirmosios instancijos teismo prašė:
–       panaikinti ginčijamą aktą tiek, kiek juo atmetamas jos skundas,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
14     Komisija, palaikoma Nyderlandų Karalystės, Pirmosios instancijos teismo prašė:
–       atmesti ieškinį kaip nepriimtiną ir subsidiariai kaip nepagrįstą,
–       priteisti iš
max.mobil
bylinėjimosi išlaidas
.

Ginčijamas sprendimas
15     Pirmosios instancijos teismas, preliminariose pastabose paaiškinęs savo sprendimo priėmimo aplinkybes, ypač teismo praktiką
byloje
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
(1997 m. vasario 20 d., C‑107/95 P, Rink. p. I‑947), paeiliui išnagrinėjo ieškinio priimtinumą ir jo pagrįstumą.

Pirmosios instancijos teismo preliminarios pastabos
16     Ginčijamo sprendimo 48 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė, kad reikalavimas kruopščiai ir nešališkai išnagrinėti
skundą išplaukia iš teisės į gerą individualių situacijų administravimą, kuri yra iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių
tradicijų kylančių bendrųjų teisės principų dalis, įtvirtinta 2000 m. gruodžio 7 d. Nicoje paskelbtos Europos Sąjungos pagrindinių
teisių chartijos 41 straipsnio 1 dalyje (OL C 364, p. 1, toliau – Pagrindinių teisių chartija).
17     Ginčijamo sprendimo 49 ir 51 punktuose jis nurodo, kad Komisija turi pareigą kruopščiai ir nešališkai nagrinėti skundus, paduotus
dėl EB sutarties 85 ir 86 straipsniais (dabar – EB 81 ir 82 straipsniai) reglamentuojamų sričių, taip pat dėl sričių, susijusių
su EB sutarties 92 straipsniu (po pakeitimo – EB 87 straipsnis) ir tos pačios sutarties 93 straipsniu (dabar – EB 88 straipsnis).
Pirmosios instancijos teismo nuomone, Sutarties 90 straipsnis turėtų būti aiškinamas taip pat, kaip ir Sutarties nuostatos
dėl konkurencijos, kurios suteikia aiškias procesines teises skundą padavusiems asmenims. Jis mano, kad
max.mobil
yra atsidūrusi tokioje padėtyje, kuri sulyginama su 1962 m. vasario 6 d. Tarybos reglamento Nr. 17, pirmojo reglamento, įgyvendinančio
Sutarties 85 ir 86 straipsnius (OL 13, 1962, p. 204), 3 straipsnyje nurodyta padėtimi, kuri suteikia teisę pateikti skundą
Komisijai.
18     Pirmosios instancijos teismo išvada 52 ir 53 ginčijamo sprendimo punktuose buvo tokia, kad pareigos kruopščiai ir nešališkai
nagrinėti skundus buvimas yra grindžiamas bendrąja Komisijos pareiga atlikti priežiūrą. Ši pareiga turėtų būti vienodai taikoma
pagal Sutarties 85, 86, 90, 92 ir 93 straipsnius, nors šios pareigos atlikimo formos gali keistis atsižvelgiant į konkrečias
sritis, kuriose jie yra taikomi, o ypač atitinkamiems asmenims Sutartimi ar antrinės teisės aktais suteiktų procesinių teisių
atžvilgiu. Vadinasi, Komisijos argumentai, kad Sutarties 90 straipsnio 3 dalis nėra taikoma privatiems asmenims ir kad privačių
asmenų apsaugą užtikrina tiesiogiai valstybėms narėms nustatyti įpareigojimai, nėra priimtini.
19     Ginčijamo sprendimo 54 punkte Pirmosios instancijos teismas nurodė skirtumą tarp Sutarties 90 straipsnio 3 dalyje ir 169 straipsnyje
(dabar – EB 226 straipsnis) numatytų procesų. Pirmosios instancijos teismo nuomone, pagal Sutarties 169 straipsnį Komisija
„gali“ pradėti procesą dėl Sutartyje numatytų įsipareigojimų pažeidimo, tačiau tos pačios sutarties 90 straipsnio 3 dalyje
numatyta, kad Komisija imasi atitinkamų priemonių „prireikus“. Ši frazė nurodo, kad Komisija turi kruopščiai ir nešališkai
išnagrinėti skundus, o tai atlikus ji vėl atgauna diskrecijos teisę spręsti, ar reikia atlikti tyrimą ir, jei tam yra pagrindo,
imtis priemonių prieš atitinkamą valstybę narę ar valstybes nares. Priešingai nei dėl sprendimų pradėti bylą dėl įsipareigojimų
pagal Sutartį pažeidimo pagal Sutarties 169 straipsnį, Komisijos veikla pagal Sutarties 90 straipsnio 3 dalį, nors ir grindžiama
diskrecijos principu, gali būti skundžiama teismams (šia prasme žr. generalinio advokato J. Mischo išvados byloje
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
96 punktą (2001 m. liepos 12 d. Sprendimas, C‑302/99 P ir C‑308/99 P, Rink. p. I‑5603)).
20     Nors Komisija turi didelės diskrecijos teisę spręsti, ar būtina imtis veiksmų ir dėl jų pobūdžio (žr., be kita ko, minėto
sprendimo
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
27 punktą), Pirmosios instancijos teismas 55–57 ginčijamo sprendimo punktuose primena, kad tiek, kiek Komisija privalo kruopščiai
ir nešališkai ištirti skundą, šios pareigos laikymasis nereiškia, jog jos sprendimui imtis arba nesiimti veiksmų pagal skundą
nebus taikoma tokia teismo kontrolė, kokia taikoma nustatant pažeidimus Sutarties 85 ir 86 straipsniais reglamentuojamose
srityse (žr., be kita ko, 1997 m. spalio 25 d. Sprendimo
Metro prieš Komisiją
, 26/76, Rink. p. 1875, 13 punktą). Pirmosios instancijos teismas mini generalinio advokato J. Mischo išvados minėtoje byloje
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
97 punktą, kuriame teigiama, kad tokia pati taisyklė turėtų būti taikoma ir Sutarties 90 straipsnio 3 dalies pažeidimo atveju.
Be to, Pirmosios instancijos teismas teigia, kad tokia teismo kontrolė taip pat yra vienas iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių
tradicijų kylančių bendrųjų teisės principų, ir tai patvirtina Pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnis.
21     Kad būtų išsaugota Komisijos diskrecijos teisė tuo atveju, kai ginčijamas aktas yra Komisijos sprendimas nepasinaudoti Sutarties
90 straipsnio 3 dalyje jai suteikiamomis galiomis, Bendrijos teismai, Pirmosios instancijos teismo nuomone, turėtų apsiriboti
patikrindami, ar ginčijame akte yra nurodomos jo priėmimo priežastys, reiškiančios, kad svarbios bylos aplinkybės buvo tinkamai
apsvarstytos, kad faktai yra tikslūs ir kad juos vertinant nebuvo padaryta aiškios klaidos.

Dėl ieškinio priimtinumo pirmojoje instancijoje
22     Atsižvelgdamas į preliminarias pastabas Pirmosios instancijos teismas nusprendė, kad
max
.
mobil
ieškinys yra priimtinas ir savo sprendimą grindė tokiais motyvais.
23     Ginčijamo sprendimo 65 punkte 1998 m. gruodžio 11 d. Komisijos laiškas, kuriame ji informuoja
max.mobil,
kad nesirengia imtis veiksmų dėl pastarosios pagal Sutarties 90 straipsnį pateikto skundo, kvalifikuojamas kaip sprendimas,
dėl kurio galima reikšti ieškinį dėl panaikinimo.
24     Vėliau ginčijamo sprendimo 70–71 punktuose Pirmosios instancijos teismas mano, kad
max.mobil
yra šio sprendimo adresatas, ir patikslina, jog ji yra konkrečiai susijusi su sprendimu dėl daugelio aplinkybių.
25     Pirma, Pirmosios instancijos teismas pažymi, kad ginčijamas aktas yra Komisijos atsakymas į formalų
max.mobil
skundą.
26     Antra, jis nurodo, kad Komisija buvo surengusi keletą susitikimų su šia bendrove, kuriuose aptarė įvairias skunde minimas
aplinkybes.
27     Trečia, anot Pirmosios instancijos teismo, tuo metu, kai
max.mobil
buvo išduota GSM licencija, ji turėjo vienintelę konkurentę
Mobilkom,
besinaudojančią vienoje skundo dalyje skundžiamomis valstybės priemonėmis, kurių ginčijame akte Komisija nutarė toliau nebetirti.
28     Ketvirta, Pirmosios instancijos teismas primena, kad
max.mobil
yra vienintelė iš dviejų
Mobilkom
konkurenčių, kuriai buvo nustatytas tokio pat dydžio mokestis, kaip ir
Mobilkom,
o mokestis, nustatytas
Connect Austria
, buvo gerokai mažesnis už tą, kurį mokėjo
Mobilkom
ir
max.mobil.
29     Penkta, Pirmosios instancijos teismo teigimu, nebuvo ginčijama, kad
Mobilkom
nustatytas mokestis, kuris ir yra pagrindinis skundo ir ginčijamo akto objektas, buvo apskaičiuotas mechaniškai pagal
max.mobil
konkurso dėl antrosios GSM licencijos Austrijoje išdavimo metu pasiūlytą mokestį.
30     Šešta, Pirmosios instancijos teismas nurodo, kad skundžiama priemonė ir ginčijamas aktas yra taikomi būtent
Mobilkom
ir jie nėra bendrojo taikymo priemonės, dėl kurių buvo priimtas minėtas sprendimas
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
.

Dėl ieškinio pirmojoje instancijoje esmės
31     Ginčijamo sprendimo 73 ir 75 punktuose priminęs, kad Pirmosios instancijos teismo vykdoma kontrolė apsiriboja patikrinimu,
ar Komisija kruopščiai ir nešališkai vykdė savo pareigą nagrinėti skundus, ir kad ginčijamas aktas buvo paremtas faktais,
kurie nebuvo ginčijami, Pirmosios instancijos teismas nusprendė, jog Komisija galėjo nedarydama vertinimo klaidos nuspręsti,
kad to fakto, jog
Mobilkom
buvo nustatytas tokio pat dydžio mokestis, kaip ir
max.mobil
, nepakanka nustatyti, kad
Mobilkom
buvo skatinamas piktnaudžiauti savo dominuojančia padėtimi. Be to, ši išvada atitiko ankstesnę Komisijos praktiką.
32     Be to, Pirmosios instancijos teismas taip pat pažymėjo, kad ginčijamas sprendimas buvo priimtas prieš tai surengus ne vieną
Komisijos ir
max.mobil
susitikimą šiai bendrovei žinoma tema
,
todėl ji galėjo suprasti ginčijamo akto priėmimo motyvuose išdėstytas priežastis. Todėl, Pirmosios instancijos teismo nuomone,
negalima kaip 1983 m. kovo 17 d. Sprendime
Control Data prieš Komisiją
(294/81, Rink. p. 911, 15 punktas) teigti, kad ginčijamo akto priėmimo motyvai nebuvo nurodyti arba tai buvo padaryta nepakankamai.
Pirmosios instancijos teismas daro išvadą, kad ginčijamas aktas yra pakankamai pagrįstas Sutarties 190 straipsnio (dabar –
EB 235 straipsnis) prasme.

Procesas Teisingumo Teisme
33     2002 m. balandžio 12 d. Europos Bendrijų Komisija Teisingumo Teismui padavė apeliacinį skundą.
34     2002 m. rugpjūčio 1 d. Prancūzijos Respublika pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti Komisijos reikalavimus. 2002 m. spalio
24 d. Nutartimi Teisingumo teismo pirmininkas patenkino šį prašymą.
35     2002 m. rugpjūčio 9 d. atsiliepime į apeliacinį skundą
max.mobil
pateikė priešpriešinį apeliacinį skundą. 2002 m. lapkričio 15 d. Komisija pareiškė atsiliepimą į šį priešpriešinį apeliacinį
skundą. 2003 m. vasario 25 d.
max.mobil
pateikė dubliką.

Pagrindiniame ir priešpriešiniame apeliaciniuose skunduose pateikiami reikalavimai
36     Komisija Teisingumo Teismo prašo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame nusprendžiama, kad
max.mobil
pateiktas ieškinys dėl 1998 m. gruodžio 11 d. laiško panaikinimo yra priimtinas,
–       atmesti kaip nepriimtiną
max.mobil
pareikštą ieškinį dėl ginčijamo akto panaikinimo,
–       atmesti
max.mobil
pareikštą priešpriešinį apeliacinį skundą,
–       priteisti iš
max.mobil
bylinėjimosi išlaidas.
37
Max.mobil
Teisingumo Teismo prašo:
–       atmesti Komisijos apeliacinį skundą kaip nepriimtiną arba subsidiariai kaip neturintį pagrindo;
priešpriešiniu apeliaciniu skundu:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek šios bendrovės ieškinys dėl panaikinimo buvo atmestas kaip nepagrįstas,
–       panaikinti ginčijamą aktą,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
38     Prancūzijos Respublika įstojimo į bylą paaiškinime prašo Teisingumo Teismo:
–       panaikinti ginčijamą sprendimą tiek, kiek jame nusprendžiama, kad
max.mobil
pareikštas ieškinys dėl panaikinimo yra priimtinas pagal Sutarties 90 straipsnį,
–       priteisti iš
max.mobil
bylinėjimosi šioje instancijoje išlaidas.

Dėl apeliacinio skundo

Dėl pagrindinio apeliacinio skundo priimtinumo
Šalių argumentai
39     Komisija mano, kad apeliacinis skundas yra priimtinas ir savo nuomonę grindžia dviem argumentais.
40     Pirmiausia apeliacinis skundas yra priimtinas pagal Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio (dabar – 56 straipsnis) pirmąją
pastraipą, nes ginčijamu sprendimu išsprendžiamas procesinis klausimas, susijęs su priimtinumu, paskelbiant ieškinį priimtiną.
Ginčijamu sprendimu Komisijos kaip atsakovės Pirmosios instancijos teismo nagrinėjamame procese padėtis šiuo klausimu yra
pabloginama. Ta aplinkybė, kad Pirmosios instancijos teismas ieškinį pripažino nepagrįstu iš esmės, nedaro įtakos Komisijos
pareikšto apeliacinio skundo, kuriuo siekiama panaikinti ginčijamą sprendimą, nurodantį, kad ginčijamą aktą galima ginčyti
teisme, priimtinumui (2002 m. vasario 26 d. Sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink
.
p. I‑1873, 50 ir 52 punktai).
41     Kita vertus, apeliacinis skundas yra priimtinas pagal Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio trečiąją pastraipą. Komisija
yra viena iš šalių, kurios gali paduoti apeliacinį skundą dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo, neatsižvelgiant į tai,
kaip ši byla buvo išspręsta iš esmės, kaip tai netiesiogiai pripažino Teisingumo Teismas 1999 m. sausio 21 d. Sprendime
France prieš Comafrica ir kt.
(C‑73/97 P, Rink. p. I‑185), ir neturėdama pareigos įrodyti savo interesą – tai Teisingumo Teismas pabrėžė 1999 m. liepos
8 d. Sprendime
Komisija prieš Anic Partecipazioni
(C‑49/92 P, Rink
.
p. I‑4125, 171 punktas).
42
Max.mobil
nuomone, kadangi Komisija laimėjo bylą, taikoma Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio antroji pastraipa, kuri draudžia Komisijai
paduoti apeliacinį skundą. Be to, šioje byloje priimtinumo klausimas buvo nagrinėjamas ne kaip atskirasis procesinis klausimas,
o nagrinėjant bylą iš esmės. Taigi skundžiamame sprendime paduotas ieškinys buvo išnagrinėtas kaip visuma; šį požiūrį patvirtina
Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 114 straipsnio 4 dalis.
43
Max.mobil
taip pat ginčija Komisijos siūlomą Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio trečiosios pastraipos aiškinimą. Bendrijų institucijos
negali turėti išskirtinės padėties, palyginti su kitomis proceso šalimis. Jos negali paduoti apeliacinio skundo tik tam, kad
Teisingumo Teismas išaiškintų kurį nors vieną tame pačiame sprendime nagrinėjamą teisės klausimą, kuris nėra autonomiškas
– tai išplaukia iš minėto sprendimo
Taryba prieš Boehringer
51 punkto ir minėto sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
.
44
Max.mobil
savo argumentus užbaigia pastaba, kad minėto sprendimo
Prancūzija prieš Comafrica ir kt.
aplinkybės skyrėsi nuo šios bylos aplinkybių. Toje byloje Teisingumo Teismas turėjo nagrinėti keletą Pirmosios instancijos
teismo sprendimų, todėl tuo sprendimu negalima vadovautis.
Teisingumo Teismo vertinimas
45     Pirmiausia reikia atmesti
max
.
mobil
argumentaciją, paremtą minėtu sprendimu
Komisija ir Prancūzija prieš TF1.
Tame sprendime Teisingumo Teismas, patvirtindamas Pirmosios instancijos teismo sprendimą, kad toje byloje nereikėjo priimti
sprendimo, nusprendė, jog Pirmosios instancijos teismas, atsižvelgiant į klausimų nagrinėjimo eiliškumą, galėjo priimti sprendimą
nespręsdamas priimtinumo klausimo (minėto sprendimo
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
25–28 punktai).
46     O šioje byloje Pirmosios instancijos teismas prieš spręsdamas bylą iš esmės priėmė oficialų sprendimą dėl priimtinumo.
47     Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio pirmojoje pastraipoje sakoma:
„Apeliacinį skundą Teisingumo Teismui galima paduoti per du mėnesius nuo apskundžiamo sprendimo pranešimo dėl Pirmosios instancijos
teismo galutinių sprendimų ir to Teismo sprendimų, tik iš dalies išsprendžiančių esminius klausimus arba išsprendžiančių procesinius
klausimus, susijusius su kompetencijos trūkumu ar nepriimtinumu grindžiamu paaiškinimu.“
48     Pagal Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio trečią pastraipą Bendrijų institucijos, paduodamos apeliacinį skundą prieš Pirmosios
instancijos teismo sprendimą, neturi įrodyti savo suinteresuotumo (minėto sprendimo
Komisija prieš Anic Partecipazioni
171 punktas).
49     Šioje byloje Komisija apeliaciniu skundu prašo Teisingumo Teismo panaikinti dalį ginčijamo sprendimo, būtent jo 65–72 punktus,
kuriuose Pirmosios instancijos teismas aiškiai atmetė Komisijos pareikštą prieštaravimą dėl priimtinumo, nes šioje sprendimo dalyje
yra išsprendžiamas atskirasis procesinis klausimas Teisingumo Teismo statuto 49 straipsnio pirmosios pastraipos prasme.
50     Sprendimai, kuriais šios nuostatos prasme išsprendžiamas atskirasis procesinis klausimas susijęs su nepriimtinumu, yra tokie
sprendimai, kuriais patenkinant ar atmetant prieštaravimą dėl priimtinumo vienai iš šalių yra padaromas neigiamas poveikis.
Todėl Teisingumo Teismas apeliacinį skundą prieš Pirmosios instancijos teismo sprendimą laikė priimtinu tiek, kiek šiame sprendime
buvo atmestas vienos iš šalių prieštaravimas dėl priimtinumo, nepaisant to, kad Pirmosios instancijos teismas toliau tame
pačiame sprendime atmetė ieškinį kaip nepagrįstą (žr. minėtą sprendimą
France prieš Comafrica ir kt.
ir minėto sprendimo
Taryba prieš Boehringer
50 punktą).
51     Kadangi šioje byloje Pirmosios instancijos teismas, kaip buvo ką tik minėta, nusprendė dėl
max.mobil
pateikto ieškinio priimtinumo prieš jį atmesdamas iš esmės, Komisijos apeliacinis skundas dėl sprendimo, kuriuo jai buvo padarytas
neigiamas poveikis, turi būti laikomas priimtinu.
52     Todėl reikia atmesti
max.mobil
pareikštą prieštaravimą dėl apeliacinio skundo priimtinumo.

Dėl ieškinio priimtinumo Pirmosios instancijos teisme
Šalių argumentai
53     Komisija pripažįsta, kad ji turi pareigą kruopščiai ir nešališkai išnagrinėti pagal Sutarties 90 straipsnį pateiktus skundus,
tačiau ji kaip ir Prancūzijos vyriausybė mano, jog Pirmosios instancijos teismas padarė teisės klaidą manydamas, kad Komisijos
sprendimas toliau tirti konkurencijos teisės taisyklių pažeidimą gali būti skundžiamas teismuose.
54     Ji teigia, kad Pirmosios instancijos teismas neteisingai įvertino minėto sprendimo
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
turinį, kai nusprendė, kad tos bylos sprendimas, kuriame nurodyta, jog Komisija turi diskrecijos teisę spręsti, ar pradėti
pažeidimų tyrimą, tėra išimtis iš bendrosios teisės į skundų išnagrinėjimą. Ji teigia, kad Teisingumo Teismas šio sprendimo
25 straipsnyje nusprendžia priešingai – kad teisė kreiptis į teismą dėl Komisijos sprendimo nesiimti priemonių pagal Sutarties
90 straipsnio 3 dalį iš principo gali egzistuoti tik išimtiniais atvejais.
55     Komisija ir Prancūzijos vyriausybė teigia, kad šioje byloje
max.mobil
nėra tokioje išimtinėje padėtyje, kurios reikalauja minėta teismų praktika.
56     Be to, Komisija, palaikoma Prancūzijos vyriausybės, ginčija Pirmosios instancijos teismo sprendimą, išdėstytą ginčijamo sprendimo
64–68 ir 71 punktuose, jos 1998 m. gruodžio 11 d. laišką laikyti „sprendimu“. Komisijos teigimu, jos laiškus derėjo laikyti
paprasčiausia informacija.
57     Ji teigia, kad Reglamente Nr. 17 nustatytos procesinės teisės, tarp jų ir teisė gauti Komisijos sprendimą, nėra taikomos pagal
Sutarties 90 straipsnio 3 dalį.
58     Todėl ji ginčija Pirmosios instancijos teismo teisę remtis teismų praktika sprendimuose dėl Sutarties 85 ir 86 straipsnių
taikymo.
59     Galiausiai Komisija mano, jog gero individualių situacijų administravimo principas, kuris iki šiol nebuvo minimas Teisingumo
Teismo praktikoje, tačiau kuriuo Pirmosios instancijos teismas grindžia savo argumentavimą, yra per platus, kad juo remiantis
privatiems asmenims galima būtų suteikti procesines teises, juo labiau kad Pagrindinių teisių chartija, kuria grindžiamas
šis principas, nėra taikoma. Chartijos 41 straipsnio 2 dalies trečiojoje įtraukoje paprasčiausiai pakartojama Sutarties 190 straipsnyje
įtvirtinta pareiga nurodyti motyvus. Šios Chartijos 41 straipsnio 4 dalis atspindi Sutarties 21 straipsnio 3 dalį po Amsterdamo
sutartimi padarytų pakeitimų, kurie dar nebuvo įsigalioję 1998 m. gruodžio 11 d., sprendimu laikomo ginčijamo akto priėmimo
dieną.
60
Max.mobil
iš esmės teigia, kad ji turi teisę pareikšti ieškinį. Remdamasi generalinio advokato J. Mischo išvados minėtoje byloje
Komisija ir Prancūzija prieš TF1
99, 100, 103 ir 107 punktais, 1993 m. birželio 15 d. Sprendimu
Matra prieš Komisiją
(C‑225/91, Rink. p. I‑3203, 23 ir 25 punktai), taip pat generalinio advokato La Pergola išvada minėtoje byloje
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją, max.mobil
mano, kad sprendime
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
nepriimtinumas, kurį patvirtino Teisingumo Teismas, buvo grindžiamas ne Komisijai suteikta didelės diskrecijos teise, o ta
aplinkybe, kad skundas buvo paduotas prieš bendrojo taikymo aktą, kurio ginčyti privatus asmuo apskritai neturėjo teisės.
61
Max.mobil
teigia, kad ji yra konkrečiai susijusi su Komisijos sprendimu nesiimti veiksmų dėl jos skundo, kaip tai pripažino Pirmosios
instancijos teismas dėl šio sprendimo 24–30 punktuose išdėstytų priežasčių.
62     Taigi ji teigia, jog plačios diskrecijos teisės suteikimas Komisijai nereiškia, kad ieškiniai dėl sprendimų, priimtų pasinaudojus
šia teise, yra automatiškai nepriimtini.
63     Todėl negalima paneigti galimybės, kad neigiamas Komisijos atsakymas į privačių asmenų skundus, neatsižvelgiant į priimto
akto pobūdį, gali būti skundžiamas teismams. Paremdama šį argumentą
max.mobil
primena minėto sprendimo
Bundesverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
24 ir 25 punktus.
64     Be to,
max.mobil
mano, kad ji būtų išimtinėje padėtyje minėto sprendimo ir 1999 m. birželio 3 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
TF1 prieš Komisiją
(T‑17/96, Rink
.
p. II‑1757) prasme. Pastarajame sprendime Pirmosios instancijos teismas konstatavo ieškovo išimtinę padėtį, atsižvelgęs į
ypatingą ieškovo konkurencinę padėtį kitų televizijos kanalų atžvilgiu ir į tai, kad buvo ginčijamas individualus sprendimas,
o ne bendrojo taikymo aktas, priešingai nei minėtame sprendime
Bundersverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją.
65     Galiausiai
max.mobil
teigia, kad Komisijos teiginys, jog Pagrindinių teisių chartija neturi jokios teisinės galios, yra klaidingas, nes šiame dokumente
pakartojamos ir patvirtinamos Europos Sąjungoje egzistuojančios pagrindinės teisės. Šios Chartijos 41 straipsnio 2 dalyje
aiškiai pripažįstama teisė į gerą individualių situacijų administravimą. Be to, ji teigia, kad aiškus procedūrinių teisių
suteikimas nėra asmens teisės į gynybą užtikrinimo sąlyga (1990 m. vasario 14 d. Sprendimas
Prancūzija prieš Komisiją
, „
Boussac Saint Frères
“, C‑301/87, Rink. p. I‑307).
Teisingumo Teismo vertinimas
66     Sutarties 90 straipsnio 3 dalis įpareigoja Komisiją prižiūrėti, kad valstybės narės laikytųsi joms taikomų įpareigojimų dėl
šios sutarties 90 straipsnio 1 dalyje nurodytų įmonių, ir aiškiai numato Komisijos teisę imtis priemonių priimant direktyvas
ir sprendimus. Komisija turi teisę konstatuoti, kad konkreti priemonė, kurios ėmėsi valstybė, prieštarauja Sutarties nustatytoms
taisyklėms, ir nurodyti priemones, kurių turi imtis valstybė, kad būtų įgyvendinti iš Bendrijos teisės kylantys įsipareigojimai
(žr. minėto sprendimo
Bundersverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
23 punktą).
67     Šioje byloje
max.mobil,
ieškovė pirmojoje instancijoje, Komisijos prašė pripažinti, kad Austrijos Respublika pažeidė Sutarties 86 straipsnį kartu
su 90 straipsnio 1 dalimi. Savo skunde ji teigė, kad nediferencijuodamos iš
max.mobil
ir jos konkurentės
Mobilkom
renkamų mokesčių, nors pastaroji kaip
PTA
dukterinė įmonė naudojosi jos pagalba kurdama ir eksploatuodama savo GSM tinklą, Austrijos valstybės kompetentingos institucijos,
skirstydamos dažnius, neteisėtai suteikė
Mobilkom
lengvatų.
68     Iš minėto sprendimo
Bundersverband der Bilanzbuchhalter prieš Komisiją
24 punkto aišku, kad privatūs asmenys, susiklosčius tam tikroms aplinkybėms, gali paduoti ieškinį dėl Komisijos pagal Sutarties
90 straipsnio 3 dalį priimto valstybei narei skirto sprendimo, jei yra patenkinamos Sutarties 173 straipsnio ketvirtojoje
pastraipoje (po pakeitimo – EB 230 straipsnio ketvirtoji pastraipa) numatytos sąlygos.
69     Tačiau iš Sutarties 90 straipsnio 3 dalies teksto ir šio straipsnio visų nuostatų bendros struktūros aišku, kad Komisija nėra
įpareigota imtis veiksmų, nes privatūs asmenys negali reikalauti, kad Komisija konkrečiu atveju užimtų jų norimą poziciją.
70     Ta aplinkybė, kad
max.mobil
yra tiesiogiai ir konkrečiai suinteresuota dėl Komisijos sprendimo nesiimti priemonių dėl jos skundo, nesuteikia jai teisės
ginčyti šio sprendimo. Iš tiesų Komisijos laiškas, kuriuo ji informavo
max.mobil
, kad neketina imtis priemonių prieš Austrijos Respubliką, negali būti laikomas sukuriančiu privalomų teisinių pasekmių, ir
todėl nėra ginčijamas aktas, dėl kurio galima pareikšti ieškinį dėl panaikinimo.
71
Max.mobil
taip pat negali paduoti ieškinio pagal Reglamentą Nr. 17, kuris nėra taikomas Sutarties 90 straipsniui.
72     Ši išvada nepažeidžia nei gero administravimo, nei jokio kito bendrojo Bendrijos teisės principo. Joks bendrasis Bendrijos
teisės principas nenumato, kad įmonei turi būti suteikta teisė pareikšti ieškinį Bendrijos teismuose ginčijant Komisijos sprendimą
nesiimti priemonių prieš valstybę narę pagal Sutarties 90 straipsnio 3 dalį.
73     Todėl
max.mobil
neturėjo teisės pareikšti ieškinio Pirmosios instancijos teisme dėl Komisijos sprendimo atsisakyti vykdyti tyrimą ir imtis
sankcijų dėl tariamo konkurencijos taisyklių pažeidimo, kuris atsirado Austrijos vyriausybei nediferencijuojant iš šios bendrovės
ir jos konkurentės
Mobilkom
už jų judriojo telefono ryšio tinklų eksploatavimą renkamų mokesčių.
74     Vadinasi, Pirmosios instancijos teismas suklydo nuspręsdamas, jog
max.mobil
ieškinys dėl ginčijamo akto yra priimtinas.
75     Iš viso to, kas pasakyta, išplaukia, kad, nesant būtinybės tirti kitų Komisijos pareikštų argumentų ir priešpriešiniame apeliaciniame
skunde pareikštų reikalavimų, Pirmosios instancijos teismo sprendimas turi būti panaikintas, o dėl ginčijamo akto pareikštas
max.mobil
ieškinys turi būti atmestas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
76     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį, taikomą apeliacinėse bylose dėl Pirmosios instancijos teismo sprendimo pagal
šio reglamento 118 straipsnį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir
max.mobil
pralaimėjo bylą, ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Panaikinti 2002 m. sausio 30 d. Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teismo sprendimą
Max.mobil prieš Komisiją
(T‑54/99).
2.
Atmesti bendrovės
max.mobil Telekommunikation Service GmbH
Europos Bendrijų Pirmosios instancijos teisme pareikštą ieškinį.
3.
Priteisti bylinėjimosi išlaidas iš bendrovės
T‑Mobile Austria GmbH
.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.