CELEX: 62001CJ0164
Žaloba o náhradu škody
Mimozmluvná zodpovednosť
Mlieko
Dodatočný poplatok
Referenčné množstvo
Výrobcovia, ktorí sa zaviazali záväzkom neuvádzania na trh
Výrobcovia SLOM
Prevod hospodárstva
Odmietnutie pridelenia osobitného referenčného množstva

Svojím odvolaním sa odvolateľ domáha zrušenia rozsudku Súdu prvého stupňa Európskych spoločenstiev z 31. januára 2001, Van
den Berg/Rada a Komisia, T‑143/97, Zb. s. II-277 (ďalej len „napadnutý rozsudok“), ktorým Súd prvého stupňa zamietol jeho
žalobu týkajúcu sa mimozmluvnej zodpovednosti v zmysle článkov 178 a 215 druhý pododsek Zmluvy ES (teraz články 235 ES a 288
druhý pododsek ES).

Právny rámec

Právna úprava referenčných množstiev
Nariadenie Rady (EHS) č. 1078/77 zo 17. mája 1977, ktorým sa zavádza systém prémií za neuvádzanie mlieka a mliečnych výrobkov
na trh a za konverziu mliečnych stád [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 131, s. 1), upravovalo poskytnutie prémie za neuvádzanie na trh výrobcom, ktorí sa zaviazali, že v priebehu
obdobia neuvádzania na trh, t. j. v priebehu piatich rokov, nebudú z ich hospodárstva uvádzať na trh mlieko ani žiadne mliečne
výrobky, a prémie za konverziu výrobcom, ktorí sa zaviazali, že v priebehu obdobia konverzie, t. j. v priebehu štyroch rokov,
nebudú na trh uvádzať mlieko ani žiadne mliečne výrobky a konvertujú svoje stáda dojníc na stáda určené pre výrobu mäsa.
Nariadením Rady (EHS) č. 856/84 z 31. marca 1984, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie (EHS) č. 804/68 o spoločnej organizácii
trhu s mliekom a mliečnymi výrobkami [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 90, s. 10) a nariadením Rady (EHS) č. 857/84 z 31. marca 1984, ktorým sa prijímajú všeobecne platné pravidlá
uplatňovania poplatku uvedeného v článku 5 c nariadenia (EHS) č. 804/68 v odvetví mlieka a mliečnych výrobkov [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 90, s. 13) bol k 1. aprílu 1984 zavedený dodatočný poplatok týkajúci sa dodávania mlieka v množstvách presahujúcich
referenčné množstvo, pričom toto referenčné množstvo bolo stanovené pre každého odberateľa v rámci limitu celkového množstva
zaručeného pre jednotlivé členské štáty. Referenčné množstvo, na ktoré sa dodatočný poplatok nevzťahoval, zodpovedalo množstvu
mlieka alebo jeho ekvivalentu v mliečnych výrobkoch dodávaného výrobcom alebo odberaného mliekarenskými podnikmi na základe
schémy stanovenej členským štátom na referenčný rok; v Holandsku bol referenčným rokom rok 1993.
Výrobcovia, ktorí vzhľadom na dodržiavanie záväzku vyplývajúceho z nariadenia č. 1078/77 v priebehu referenčného roka stanoveného
členským štátom nedodávali žiadne mlieko, boli vyňatí z pridelenia referenčného množstva. Títo výrobcovia boli spoločne označení
ako „výrobcovia SLOM“.
V rozsudkoch z 28. apríla 1988, Mulder (120/86, Zb. s. 2321, ďalej len „rozsudok Mulder I“), a Von Deetzen (170/86, Zb. s. 2355)
Súdny dvor vyhlásil nariadenie č. 857/84 doplnené nariadením Komisie (EHS) č. 1371/84 zo 16. mája 1984, ktoré ustanovuje podrobné
pravidlá pre uplatňovanie dodatočného poplatku uvedeného v článku 5c nariadenia (EHS) č. 804/6850 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 132, s. 11) za neplatné v časti, v ktorej nestanovovalo pridelenie referenčného množstva výrobcom, ktorí vzhľadom
na ich záväzok v zmysle nariadenia č. 1078/77 nedodávali v priebehu referenčného roka stanoveného členským štátom žiadne mlieko.
V nadväznosti na tieto rozsudky prijala Rada 20. marca 1989 nariadenie (EHS) č. 764/89, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie
č. 857/84 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 84, s. 2), ktoré nadobudlo účinnosť 29. marca 1989 a na základe ktorého mohli výrobcovia SLOM získať osobitné
referenčné množstvo vo výške 60 % ich výroby v priebehu dvanástich mesiacov pred tým, ako sa zaviazali záväzkom neuvádzania
na trh alebo konverzie v zmysle nariadenia č. 1078/77.
Uplatňujúc nariadenie č. 764/89 bolo nariadením Komisie (EHS) č. 1033/89 z 20. apríla 1989, ktorým sa mení a dopĺňa nariadenie
(EHS) č. 1546/88 o spôsobe uplatňovania dodatočného poplatku uvedeného v článku 5c nariadenia Rady (EHS) č. 804/68 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 110, s. 27) posledne uvedené nariadenie doplnené o článok 3a, ktorého odsek 1 prvý pododsek znie:
„Žiadosť [o pridelenie osobitného referenčného množstva] podľa článku 3a ods. 1 nariadenia (EHS) č. 857/84 sa podá na príslušný
úrad, ktorý pre tento účel určí členský štát, spôsobom ním stanoveným, pokiaľ výrobca preukáže, že v čase schválenia žiadosti
o poskytnutie prémie v zmysle článku 5 ods. 2 nariadenia Komisie (EHS) č. 1391/78 svoje hospodárstvo ešte v celom rozsahu
alebo čiastočne obhospodaruje.“ [
neoficiálny preklad
]

Referenčné množstvá v prípade prevodu hospodárstva
V súvislosti s účinkami, ktoré má prevod hospodárstva na referenčné množstvá, článok 7 ods. 1 a 4 nariadenia č. 857/84 v znení
nariadenia Rady (EHS) č. 590/85 z 26. februára 1985 (Ú. v. ES L 68, s. 1) stanovuje:
„1.      V prípade predaja, nájmu alebo prechodu hospodárstva na základe dedenia prechádza zodpovedajúce referenčné množstvo stanoveným
spôsobom čiastočne alebo v celom rozsahu na kupujúceho, nájomcu alebo dediča.
V prípade prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné účely môžu členské štáty
bez ohľadu na odsek 3 druhý pododsek stanoviť, že referenčné množstvo pripadajúce na prevádzané hospodárstvo alebo časť hospodárstva
bude v celom rozsahu alebo čiastočne pridelené odchádzajúcemu výrobcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej
výrobe.
...
4.      V prípade skončenia platnosti nájomných zmlúv, pri ktorých nájomca nemá nárok na predĺženie platnosti zmluvy za zodpovedajúcich
podmienok, môžu členské štáty stanoviť, že referenčné množstvo pripadajúce na prevádzané hospodárstvo alebo prenajatú časť
hospodárstva bude v celom rozsahu alebo čiastočne pridelené odchádzajúcemu nájomcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej
výrobe.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 7 ods. 1 nariadenia Komisie (EHS) č. 1546/88 z 3. júna 1988 o spôsobe uplatňovania dodatočného poplatku uvedeného v článku
5c nariadenia (EHS) č. 804/68 [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 139, s. 12) stanovuje:
„Pri uplatňovaní článku 7 a bez toho, aby bolo dotknuté ustanovenie odseku 3 toho istého článku nariadenia (EHS) č. 857/84,
sa referenčné množstvá výrobcov a kupujúcich v rámci schém A a B, ako aj výrobcov predávajúcich svoj tovar priamo spotrebiteľom
prevádzajú za nasledovných podmienok:
1)      V prípade predaja, nájmu alebo prechodu celého hospodárstva na základe dedenia prechádza zodpovedajúce referenčné množstvo
na hospodárstvo výrobcu, ktorý je nadobúdateľom.
...
3)      Ustanovenia bodov 1 a 2, ako aj štvrtého pododseku sa v súlade s právnymi predpismi jednotlivých členských štátov primerane
použijú aj na iné prípady prevodu, s ktorými sú spojené porovnateľné právne následky pre výrobcov.
4)      Pri uplatňovaní článku 7 ods. 1 druhý pododsek a ods. 4 nariadenia (EHS) č. 857/84 týkajúceho sa prevodu pozemkov na orgány
verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné účely na jednej strane a skončenia platnosti nájomných zmlúv
bez možnosti predĺženia ich platnosti za zodpovedajúcich podmienok na druhej strane sa referenčné množstvo pripadajúce na
hospodárstvo alebo časť hospodárstva, ktoré sa prevádza alebo platnosť nájomnej zmluvy ktorého nebola predĺžená, v celom rozsahu
alebo čiastočne pridelí dotknutému výrobcovi, pokiaľ chce aj naďalej pokračovať v mliekarenskej výrobe a pokiaľ súhrn referenčného
množstva prideleného týmto spôsobom a množstva pripadajúceho na hospodárstvo, ktoré nadobudol alebo na ktorom pokračuje vo
svojej výrobe, neprekračuje referenčné množstvo, ktoré mu prislúchalo pred prevodom alebo skončením platnosti nájomnej zmluvy.“
[
neoficiálny preklad
]

Úprava odškodnenia a premlčania
Medzitýmnym rozsudkom z 19. mája 1992, Mulder a i./Rada a Komisia, C-104/89 a C-37/90, Zb. s. I-3061 (ďalej len „rozsudok
Mulder II“), Súdny dvor určil, že Európske spoločenstvá sú zodpovedné za škodu, ktorá vznikla istým výrobcom mlieka, ktorí
prevzali záväzok vyplývajúci z nariadenia č. 1078/77, čím sa im v zmysle nariadenia č. 857/84 zamedzilo uvádzať na trh mlieko
a mliečne výrobky.
Vzápätí po tomto rozsudku zverejnila Rada a Komisia 5. augusta 1992 v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
oznámenie 92/C 198/04 (Ú. v. ES C 198, s. 4, ďalej len „oznámenie z 5. augusta 1992“). Toto oznámenie znie takto:
„V súvislosti s rozsudkom Súdneho dvora Európskych spoločenstiev z 19. mája 1992 v spojených veciach C-104/89 (Mulder) a C-37/90
(Heinemann) považujú orgány Spoločenstva za nevyhnutné oznámiť dotknutým subjektom nasledovné:
1)      Súdny dvor uznal, že mimozmluvná zodpovednosť Spoločenstva podľa článku 215 Zmluvy o EHS sa vzťahuje na každého výrobcu v zmysle
článku 12 písm. c) nariadenia (EHS) č. 857/84, ktorému v dôsledku jeho účasti na schéme v zmysle nariadenia (EHS) č. 1078/77
nebola včas pridelená príslušná kvóta na mlieko, čím utrpel škodu, ktorá musí byť v súlade s uvedeným rozsudkom nahradená,
a ktorý reálne spĺňa kritériá a podmienky vyplývajúce z daného rozsudku.
2)      Orgány sa voči výrobcom uvedeným v bode 1 zaväzujú zdržať sa až do uplynutia lehoty uvedenej v bode 3 podania námietky premlčania
v zmysle článku 43 Štatútu Súdneho dvora, pokiaľ ich nárok na odškodnenie ešte nebol premlčaný v čase zverejnenia tohto oznámenia
v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
alebo v čase, keď sa výrobca obrátil na jeden z orgánov.
3)      S cieľom zabezpečiť plnú účinnosť rozsudku z 19. mája 1992 vydajú orgány praktické postupy pri odškodnení dotknutých osôb
vrátane otázky úrokov.
Orgány upresnia, na ktoré úrady a v akej lehote sa majú žiadosti podať. Výrobcom sa zaručuje, že im bude umožnené uplatniť
ich právne nároky v prípade, že sa pred začatím plynutia tejto lehoty neobrátia na príslušné orgány Spoločenstva alebo vnútroštátne
orgány.“ [
neoficiálny preklad
]
V súvislosti s oznámením z 5. augusta 1992 prijala Rada nariadenie (EHS) č. 2187/93 z 22. júla 1993 o ponuke odškodnenia výrobcov
mlieka alebo mliečnych výrobkov, ktorým bol prechodne zamedzený výkon ich činnosti [
neoficiálny preklad
] (Ú. v. ES L 196, s. 6).
Článok 8 tohto nariadenia znie:
„1)      Odškodnenie je ponúknuté len za dobu, za ktorú nárok na odškodné nie je premlčaný.
2)      Pre stanovenie doby, pre ktorú je ponúknutý nárok na odškodné, platí nasledovné:
a)      Dňom prerušenia päťročnej premlčacej doby stanovenej v článku 43 Štatútu Súdneho dvora je deň podania žiadosti na orgán Spoločenstva
alebo v prípade podania návrhu na začatie konania Súdnemu dvoru deň zápisu tohto návrhu do jeho registra, najneskôr však 5.
augusta 1992, keď bolo zverejnené oznámenie orgánov Spoločenstva č. C 198 v
Úradnom vestníku Európskych spoločenstiev
.
...“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 10 ods. 2 nariadenia č. 2187/93 znie:
„Výrobcovia podajú svoje žiadosti na príslušné úrady. Žiadosti výrobcov musia byť príslušným úradom doručené najneskôr do
30. septembra 1993, inak budú zamietnuté.
Premlčacia doba podľa článku 43 Štatútu Súdneho dvora začne pre všetkých výrobcov plynúť v čase uvedenom v prvom odseku, pokiaľ
žiadosť podľa prvého odseku nebola podaná skôr, ibaže by došlo k prerušeniu premlčania podaním návrhu na začatie konania Súdnemu
dvoru podľa článku 43 jeho štatútu.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES znie:
„Nároky vyplývajúce z mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva sa premlčujú po uplynutí piatich rokov od skutočnosti, ktorá
ich založila. Plynutie tejto lehoty sa prerušuje podaním návrhu na začatie konania na Súdnom dvore, alebo ak si pred týmto
konaním oprávnená osoba uplatnila svoj nárok na príslušnom orgáne Spoločenstiev. V posledne menovanom prípade sa návrh musí
podať v lehote dvoch mesiacov podľa článku 173; v prípade potreby sa uplatní odsek 2 článku 175.“ [
neoficiálny preklad
]
Článok 175 prvý a druhý odsek Zmluvy ES (teraz článok 232 prvý a druhý odsek ES) znie:
„Ak Európsky parlament, Rada alebo Komisia porušia túto zmluvu svojou nečinnosťou, členské štáty a ostatné orgány spoločenstva
môžu podať Súdnemu dvoru žalobu, aby potvrdil, že došlo k takému porušeniu.
Táto žaloba je prípustná, len ak bol príslušný orgán vyzvaný, aby konal. Ak sa tento orgán do dvoch mesiacov po takejto výzve
nevyjadrí, možno v lehote ďalších dvoch mesiacov podať žalobu.“
V konaniach, ktoré boli predmetom rozsudku Mulder II, Súdny dvor rozsudkom z 27. januára 2000, Mulder a i./Rada a Komisia
(C-104/89 a C-37/90, Zb. s. I‑203), rozhodol o výške náhrady škody požadovanej žalobcami.

Holandská právna úprava
Pri uplatňovaní nariadení č. 764/89 a 1033/89 prijalo Holandské kráľovstvo 16. mája 1989 „Beschikking Superheffing SLOM-deelnemers“
(nariadenie o dodatočnom poplatku uplatniteľného na účastníkov systému bitúnkov alebo konverzie stád dojníc na stáda určené
na výrobu mäsa, ďalej len „BSD“). Článok 3 ods. 1 stanovuje, že predbežné pridelenie referenčného množstva na základe BSD
je možné len vtedy, „ak boli výrobcovia ešte v čase podania žiadosti v celom rozsahu alebo čiastočne vlastníkmi, dedičnými
nájomcami alebo nájomcami hospodárstva, na ktoré sa vzťahuje záväzok neuvádzania na trh, a zároveň na vlastný účet a vlastnú
zodpovednosť hospodárili v podniku, ktorého sa týkala dohoda o neuvádzaní na trh...“.

Skutkové okolnosti
Okolnosti predchádzajúce podaniu odvolania, ktoré podal pán G. van den Berg, sú v bodoch 14 až 21 napadnutého rozsudku opísané
takto:
„14      Žalobca je výrobcom mlieka v Holandsku. Keďže v zmysle nariadenia č. 1078/77 prevzal záväzok neuvádzania na trh, ktorého platnosť
skončila 23. februára 1985, nevyrobil v priebehu referenčného roka určeného na základe nariadenia č. 857/84 žiadne množstvo
mlieka. V dôsledku toho nemohol po nadobudnutí účinnosti tohto nariadenia získať žiadne referenčné množstvo.
15      Dňa 1. mája 1985 nadobudol žalobca hospodárstvo v Dalfsen (Holandsko), ktoré obhospodaroval počas jedného roka spolu so svojím
hospodárstvom vo Wijhe (Holandsko). Dňa 13. mája 1986 svoje hospodárstvo vo Wijhe predal.
16      Listom svojho advokáta z 31. marca 1989 adresovanom Rade [Európskej únie] a Komisii [Európskych spoločenstiev] žalobca spolu
s ďalšími 351 výrobcami, uvedenými v prílohe tohto listu a vo všeobecnosti označovanými ako výrobcovia SLOM, ktorí vzhľadom
na svoj záväzok v zmysle nariadenia č. 1078/77 v priebehu referenčného roka nedodali na trh žiadne mlieko, oznámili, že považujú
Spoločenstvo za zodpovedné za škodu, ktorá im vznikla v dôsledku vyhlásenia nariadenia č. 857/84 za neplatné v rozsudku Súdneho
dvora Mulder I. Orgány Spoločenstva na tento list neodpovedali.
17      V súvislosti s rozsudkom Mulder I a prijatím nariadenia č. 764/89 požiadal žalobca v júni 1989 opäť o pridelenie kvóty. Táto
žiadosť bola 30. augusta 1989 zamietnutá s odôvodnením, že žalobca už neobhospodaruje to isté hospodárstvo ako v čase prevzatia
záväzku neuvádzania na trh.
18      Žalobca toto zamietavé rozhodnutie neúspešne napadol pred vnútroštátnymi súdmi. Rozhodnutie preto nadobudlo právoplatnosť.
19      Listom zo 14. júla 1992 sa poradca žalobcu domáhal prerušenia premlčania vo vzťahu k žalobcovi a k výrobcom uvedeným v liste
z 31. marca 1989 k tomuto dňu. Listom z 22. júla 1992 generálny riaditeľ právnej služby Rady odpovedal, že premlčacia doba
vo vzťahu k 348 výrobcom, ktorí rovnako ako žalobca nepodali žalobu, začala plynúť od znova. Pripustil, že list zo 14. júla
1992 je možné považovať za nové predchádzajúce uplatnenie nároku pred príslušným orgánom Spoločenstva v zmysle článku 43 Štatútu
Súdneho dvora. Ďalej uviedol, že Rada sa od tohto okamihu až do 17. septembra 1992 zdrží uplatnenia námietky premlčania, pokiaľ
nároky dotknutých osôb na odškodnenie k 14. júlu 1992 ešte neboli premlčané. Napokon upresnil:
,V priebehu tohto obdobia sa orgány Spoločenstva budú usilovať o to, aby spoločne stanovili praktické postupy pri odškodnení
v zmysle rozsudku Súdneho dvora.
Preto v tomto medziobdobí nie je potrebné podať žalobu na Súdny dvor s cieľom zachovať prerušenie premlčania.
Ak by tieto postupy [neboli] stanovené ani do 17. septembra, Rada Vám oznámi, ako [musíte] ďalej postupovať.‘
20      Listom z 10. septembra 1993, ktorý sa týkal odškodnenia určitých výrobcov v rámci nariadenia č. 2187/93, oznámila Komisia
holandským úradom nasledovné:
,V prílohe je uvedený zoznam výrobcov SLOM, ktorí v súlade so všeobecným oznámením orgánov Spoločenstva z 5. augusta 1992
predložením veci Komisii, Rade alebo Súdnemu dvoru prerušili premlčanie vo vzťahu k ich nárokom na náhradu škody.‘
21      Meno žalobcu bolo uvedené v tomto zozname a v súlade s oznámením z 5. augusta 1992 bol vo vzťahu k nemu ako deň prerušenia
premlčacej doby uvedený 31. marec 1989.“

Konanie pred Súdom prvého stupňa a napadnutý rozsudok
Pán G. van den Berg návrhom podaným do kancelárie Súdu prvého stupňa 29. apríla 1997 podal žalobu proti Rade a Komisii z dôvodu
mimozmluvnej zodpovednosti Spoločenstva podľa článkov 178 a 215 druhý pododsek Zmluvy.
Uznesením z 24. júna 1997 Súd prvého stupňa prerušil konanie až do vyhlásenia rozsudku Súdneho dvora vo veciach Mulder a i./Rada
a Komisia (C‑104/89) a Heinemann/Rada a Komisia (C‑37/90). Po vypočutí účastníkov konania na neformálnom stretnutí z 30. septembra
1998 sa na základe uznesenia predsedu štvrtej komory Súdu prvého stupňa z 11. marca 1999 opäť pokračovalo v konaní.
V žalobe pán G. van den Berg navrhuje zaviazať Spoločenstvo na náhradu škody vo výške 606 315 NLG a úrokov z omeškania vo
výške 8 % p. a. od podania žaloby.
Napadnutým rozsudkom Súd prvého stupňa žalobu zamietol ako neprípustnú a zaviazal žalobcu na náhradu trov konania.

O zodpovednosti Spoločenstva
Súd prvého stupňa pripomenul v bode 38 napadnutého rozsudku predpoklady, ktoré môžu viesť k zodpovednosti Spoločenstva. V
bodoch 39 a 40 rozhodol, že takáto zodpovednosť voči výrobcom SLOM je daná z dôvodu porušenia zásady ochrany legitímnej dôvery.
V súvislosti s nárokom na odškodnenie za dobu od 23. februára 1985 do 13. mája 1986, keď pán G. van den Berg predal svoje
hospodárstvo SLOM, t. j. hospodárstvo, vo vzťahu ku ktorému sa zaviazal záväzkom v zmysle nariadenia č. 1078/77, Súd prvého
stupňa v bode 42 napadnutého rozsudku vyslovil, že je nesporné, že v dôsledku nariadenia č. 857/84 odvolateľ nemohol dodávať
na trh mlieko a že Spoločenstvo zodpovedá za škodu, ktorá mu tým vznikla.
V nasledujúcich bodoch napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa skúmal, do akej miery bola škoda uplatnená za obdobie po 13.
máji 1986 dôsledkom prvého odmietnutia pridelenia kvóty odvolateľovi v roku 1985.
K tejto otázke sa Súd prvého stupňa vyjadril v bodoch 44 až 46 napadnutého rozsudku:
„44      Je potrebné pripomenúť, že žalobca v roku 1986 previedol svoje hospodárstvo SLOM z dôvodu ekonomickej efektívnosti a pokračoval
vo výrobe na inom hospodárstve. Toto dobrovoľné rozhodnutie žalobcu zjavne nesúvisí s tým, že mu po skončení platnosti záväzku
neuvádzania na trh roku 1985 nebola pridelená kvóta.
45      Navyše podľa článku 7 ods. 1 nariadenia 857/84 v znení nariadenia č. 590/85... v spojení s článkom 7 nariadenia č. 1546/88
bol aj výrobcovi mlieka, ktorý sa nezaviazal záväzkom neuvádzania na trh alebo záväzkom konverzie, umožnený prevod kvóty z jedného
hospodárstva na druhé len v prípade prevodu pozemkov na orgány verejnej moci a/alebo z dôvodu použitia na všeobecne prospešné
účely (článok 7 ods. 1) a v prípade skončenia platnosti nájomných zmlúv, pri ktorých nájomca nemá nárok na predĺženie platnosti
zmluvy (článok 7 ods. 4).
46      Teda aj keby platilo, že výrobcovia, ktorým bolo pridelené referenčné množstvo, mohli toto v rokoch 1985/1986 v súlade s holandskou
správnou praxou previesť, príslušným pre zamedzenie diskriminácie žalobcu by boli v prípade potreby holandské orgány.“
V bode 47 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa vyslovil, že po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 764/89 bola žiadosť pána
G. van den Berga o pridelenie kvóty podaná v rámci uplatnenia tohto nariadenia zamietnutá na základe článku 3a ods. 1 nariadenia
č. 1546/88 v znení nariadenia č. 1033/89, ktorý na pridelenie osobitného referenčného množstva vyžaduje dôkaz o tom, že výrobca
v čase podania žiadosti hospodárstvo SLOM ešte v celom rozsahu alebo čiastočne obhospodaruje.
V bode 48 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa toto opatrenie zhodnotil takto:
„Na rozdiel od tvrdení žalobcu sa má, ako už Súdny dvor opakovane rozhodol (porovnaj najmä rozsudok z 27. januára 1994, Herbrink,
C-98/91, Zb. s. I-223), touto požiadavkou dosiahnuť len to, aby sa zásada zakotvená v článku 7 ods. 1 nariadenia č. 857/84,
podľa ktorej sa referenčné množstvo má prevádzať spolu s pozemkami, na ktoré bolo pridelené, vzťahovala aj na osobitné referenčné
množstvá (bod 13). Za týchto okolností sa žalobca nemôže odvolávať na to, že uplatnenie tejto požiadavky voči nemu je v rozpore
so zásadou ochrany legitímnej dôvery, keďže v čase prevodu hospodárstva SLOM nemohol existenciu takejto požiadavky predvídať.“
V bodoch 49 a 50 napadnutého rozsudku vyvodil Súd prvého stupňa nasledujúci záver:
„49      Keďže hospodárstvo SLOM žalobca nepredal v dôsledku protiprávneho odmietnutia pridelenia kvóty v roku 1985 a keďže sa na tento
predaj nevzťahovali možnosti prevodu stanovené v nariadení č. 857/84, nemožno Spoločenstvo uznať zodpovedným za dôvody, pre
ktoré mu nemohla byť v rámci nariadenia č. 764/89 pridelená kvóta, a za škodu z toho vyplývajúcu.
50      Z toho vyplýva, že za škody, ktoré utrpel žalobca na základe odmietnutia referenčného množstva, možno uznať len škody vzniknuté
do 13. mája 1986.“

O premlčaní
Podmienky, za ktorých možno namietať premlčanie, skúmal Súd prvého stupňa v bodoch 58 až 60 napadnutého rozsudku. Upresnil,
že 23. februára 1985, t. j. dňom, keď nariadenie č. 857/84 nadobudlo účinnosť voči pánovi G. van den Bergovi, boli splnené
predpoklady pre podanie žaloby na náhradu škody a začala plynúť premlčacia doba. Uviedol, že v tejto veci sa nárok na odškodnenie
vzťahoval na obdobia idúce po sebe, ktoré začínali každým dňom, keď nebolo možné uviesť výrobky na trh.
Na základe článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES Súd prvého stupňa v bode 61 napadnutého rozsudku uviedol, že k premlčaniu došlo
päť rokov po 13. máji 1986, t. j. po dni predaja hospodárstva SLOM, to znamená 13. mája 1991, ibaže by bolo premlčanie pred
týmto dňom prerušené.
V súvislosti s prípadným prerušením premlčania Súd prvého stupňa v bode 63 napadnutého rozsudku rozhodol, že odvolateľ nemohol
dosiahnuť prerušenie premlčania v zmysle článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES na základe svojho listu z 31. marca 1989 adresovaného
orgánom Spoločenstva, keďže následne po tomto liste nebola podaná žaloba na Súd prvého stupňa.
Tvrdenie pána G. van den Berga, že z oznámenia z 5. augusta 1992 pre neho vyplýva, že Rada a Komisia sa od 31. marca 1989,
t. j. dňa, keď sa na nich obrátil, zaviazali zdržať sa uplatnenia premlčania, bolo v bodoch 65 až 67 napadnutého rozsudku
zamietnuté takto:
„65      V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že vzdanie sa uplatnenia premlčania v oznámení z 5. augusta 1992 bolo jednostranným
právnym úkonom, ktoré v snahe obmedziť počet žalôb malo podnietiť žalobcov k tomu, aby vyčkali na uplatňovanie systému paušálneho
odškodňovania stanoveného v nariadení č. 2187/93 (rozsudok [z 25. novembra 1998], Steffens/Rada a Komisia, [T-222/97, Zb.
s. II-4175], bod 38).
66      Toto oznámenie bolo určené osobitne výrobcom, ktorých nároky na odškodnenie v čase zverejnenia tohto oznámenia v Úradnom vestníku
alebo v čase, keď sa obrátili na jeden z orgánov Spoločenstva, ešte neboli premlčané... Posledne menovaný prípad sa týkal
výrobcov, ktorí pred zverejnením oznámenia požadovali na základe rozsudku Mulder II odškodnenie od orgánov Spoločenstva a boli
týmito orgánmi požiadaní, aby až do prijatia nariadenia o paušálnom odškodnení nepodávali žalobu o náhradu škody. Zmysel vymenovania
jednotlivých výrobcov spočíval v zabezpečení ich nárokov na náhradu škody.
67      Na list z 31. marca však žalovaní nikdy neodpovedali, a teda sa v danom čase voči žalobcovi ani nijakým spôsobom nezaviazali.
Za týchto okolností sa preto žalobca nemôže odvolávať na oznámenie z 5. augusta 1992.“
V bodoch 68 až 70 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa zamietol argument pána G. van den Berga, že jeho meno stojí na zozname,
ktorý Komisia poslala holandským orgánom listom z 10. septembra 1993, teda po nadobudnutí účinnosti nariadenia č. 2187/93,
a v ktorom boli vymenovaní tí výrobcovia, na ktorých sa vzťahuje záväzok zdržať sa uplatnenia premlčania uvedený v oznámení
z 5. augusta 1992 (ďalej len „zoznam z 10. septembra 1993“).
K tomu sa Súd prvého stupňa v bode 69 napadnutého rozsudku vyjadril takto:
„... Tento zoznam bol vnútroštátnym orgánom zaslaný z toho dôvodu, aby im bolo v prípade, ak by im boli doručené žiadosti
o odškodnenie v rámci kompenzačnej schémy stanovenej v nariadení č. 2187/93, oznámené, ktorým okamihom došlo k prerušeniu
premlčania nárokov. Nerozlišovalo sa tam však medzi výrobcami SLOM, ktorým bolo pridelené konečné referenčné množstvo a ktorí
tým mohli mať prospech z návrhu vyrovnania v rámci nariadenia č. 2187/93, a medzi tými, ktorí rovnako ako žalobca nezískali
žiadnu kvótu a v dôsledku toho neboli zahrnutí do kompenzačnej schémy. Meno žalobcu preto stálo na zozname len omylom.“
V bode 70 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa upresnil, že takýto omyl nebol spôsobilý vyvolať v žalobcovi presvedčenie,
že by mal zo záväzku uvedenom v oznámení z 5. augusta 1992 prospech a že k 31. marcu 1989 došlo k prerušeniu premlčania jeho
nároku. V čase zaslania predmetného zoznamu, teda 10. septembra 1993, už žalobca mohol vedieť, že z návrhu vyrovnania uvedeného
v nariadení č. 2187/93 nemôže mať prospech a že sa tým na neho ani nebude vzťahovať uvedený záväzok.
V bode 71 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa zamietol tvrdenie o existencii diskriminácie s odôvodnením, že stanovisko
Rady a Komisie k premlčaniu nárokov nepredstavuje nijaké diskriminačné zaobchádzanie so žalobcom vzhľadom na postoj Komisie
voči výrobcom SLOM, ktorí dostali ponuku na odškodnenie, keďže sa nachádza v inej situácii ako tí, ktorí mali z nariadenia
č. 2187/93 prospech.
K tvrdeniam pána G. van den Berga, podľa ktorých člen právnej služby Komisie jeho právnemu poradcovi telefonicky potvrdil,
že premlčanie bolo prerušené listom z 31. marca 1989, sa Súd prvého stupňa v bodoch 72 napadnutého rozsudku vyjadril, že pre
túto skutočnosť neexistuje žiaden dôkaz.

Návrhy účastníkov konania a dôvody na zrušenie
Pán G. van den Berg navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zrušil napadnutý rozsudok,
–        vrátil vec Súdu prvého stupňa na rozhodnutie o prvostupňovej žalobe a
–        zaviazal Radu a Komisiu nahradiť trovy konaní v oboch stupňoch.
Rada navrhuje, aby Súdny dvor:
–        zamietol odvolanie ako sčasti neprípustné a v každom prípade ako nedôvodné v celom rozsahu a
–        zaviazal odvolateľa nahradiť trovy konania.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–        vyslovil, že odvolanie je nedôvodné,
–        subsidiárne vyslovil, že žaloba na náhradu škody je neprípustná a
–        zaviazal odvolateľa nahradiť trovy konania.
Pán G. van den Berg opiera svoj návrh na zrušenie napadnutého rozsudku o tri dôvody.
Prvým odvolacím dôvodom uplatňuje porušenie článku 215 druhého pododseku Zmluvy, zásady ochrany legitímnej dôvery a povinnosti
odôvodniť rozhodnutie, ako aj nesprávny výklad príčinnej súvislosti, ktorý spočíva v tom, že Súd prvého stupňa nesprávne posúdil
zodpovednosť Spoločenstva, keď sa vyjadril, že Spoločenstvo nemožno uznať zodpovedným za škodu, ktorá mu údajne vznikla po
13. máji 1986.
V druhom a treťom odvolacom dôvode pán G. van den Berg tvrdí, že Súd prvého stupňa porušil zásadu rovného zaobchádzania, zásady
právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, ako aj povinnosť odôvodniť rozhodnutie tým, že pri posúdení otázky premlčania
sa nezaoberal podstatnými skutočnosťami alebo ich vykladal zjavne nesprávnym spôsobom. V tejto súvislosti uvádza, že Súd prvého
stupňa opomenul vysloviť, že Komisia sa voči určitým výrobcom SLOM, ku ktorým patrí aj on, vzdala uplatnenia premlčania, a že
neprávom rozhodol, že jeho pohľadávka bola v celom rozsahu premlčaná.

O odvolaní

O prvom odvolacom dôvode
Vo svojom prvom odvolacom dôvode pán G. van den Berg napáda právne posúdenie zo strany Súdu prvého stupňa v bodoch 43 až 50
napadnutého rozsudku, v ktorých sa zaoberá otázkou, či zodpovednosť Spoločenstva voči nemu zanikla v okamihu premiestnenia
jeho pôvodného hospodárstva a či tomu tak bolo práve z tohto dôvodu.
V rámci tohto prvého odvolacieho dôvodu vzniesol pán G. van den Berg tri výhrady. Tieto sa po prvé týkajú nesprávneho posúdenia
rozdelenia úloh a právomocí medzi Spoločenstvom a vykonávacími orgánmi členských štátov, po druhé porušenia zásady ochrany
legitímnej dôvery, ako aj skutočnosti, že Súd prvého stupňa neprihliadol na už citovaný rozsudok Herbrink týkajúci sa uplatňovania
podmienky stanovenej v nariadení č. 1033/89, podľa ktorej výrobcovia SLOM musia ešte v celom rozsahu alebo čiastočne obhospodarovať
pôvodné hospodárstvo, a po tretie nesprávneho uplatnenia predpokladov príčinnej súvislosti.
Prvá a tretia výhrada, ktoré je vhodné skúmať spoločne, sú predmetom bodu 49 až 62 tohto rozsudku, druhou výhradou sa zaoberajú
body 63 až 73.
O prvej a tretej výhrade
–       Tvrdenia pána G. van den Berga
V rámci prvej výhrady týkajúcej sa nesprávneho posúdenia rozdelenia úloh a právomocí medzi Spoločenstvom a vykonávacími orgánmi
členských štátov pán G. van den Berg vytýka najmä vyjadrenia Súdu prvého stupňa v bode 46 napadnutého rozsudku k „úprave“
vzťahujúcej sa na „bežných výrobcov“, teda na tých, ktorým bolo pridelené referenčné množstvo. Na posúdenie jeho nárokov nie
je dôležité, či príslušná úprava vyplýva priamo z nariadení Spoločenstva alebo z vnútroštátnych vykonávacích opatrení, ktoré
sú v súlade s právom Spoločenstva.
Rozhodujúcou otázkou je, či orgány Spoločenstva boli pri prijatí právnej úpravy o osobitných referenčných množstvách pre výrobcov
SLOM stanovenej v nariadeniach č. 764/89 a 1033/89 povinné zaobchádzať s výrobcami SLOM, pokiaľ to bolo možné, rovnako ako
s ostatnými vnútroštátnymi výrobcami.
Podľa názoru pána G. van den Berga nie je možné súhlasiť s vyjadrením Súdu prvého stupňa v bode 46 napadnutého rozsudku o tom,
že „príslušnými pre zamedzenie diskriminácie žalobcu by boli v prípade potreby holandské orgány“. Aj keď je správne, že holandské
orgány by s ním mali zaobchádzať nediskriminačne, otázka znie, či im právna úprava Spoločenstva k tomu dávala možnosť. Podľa
odvolateľa tak tomu však v danom prípade nie je. Predpoklad, na ktorom sa zakladá toto tvrdenie, ktorý ale z právneho hľadiska
nie je správny, znie, že príslušné orgány boli pri prebratí nariadení č. 764/89 a 1033/89 oprávnené prideliť mu vzhľadom na
zásadu rovného zaobchádzania referenčné množstvo.
Tretia výhrada sa zakladá na tvrdení, že Súd prvého stupňa nesprávne uplatnil predpoklady príčinnej súvislosti medzi protiprávnym
odmietnutím referenčného množstva a údajnou škodou. Pán G. van den Berg tvrdí, že v protiklade s tým, ako rozhodol Súd prvého
stupňa, nemohlo byť pridelenie osobitného referenčného množstva na rok 1989 odmietnuté v dôsledku premiestnenia jeho hospodárstva,
ale možno to pripísať príslušnej úprave práva Spoločenstva, ktorá viedla k tomu, že sa s ním zaobchádzalo inak ako s „bežným
výrobcom“. Premiestnenie hospodárstva spôsobom, akým bolo vykonané, nemalo mať pre takého výrobcu v zásade žiadne negatívne
následky.
Pán G. van den Berg poukazuje najmä na údajnú holandskú správnu prax, podľa ktorej môžu výrobcovia mlieka, ktorým bolo na
základe nariadenia č. 857/84 pridelené referenčné množstvo, svoje hospodárstvo premiestniť na iné miesto bez toho, aby toto
referenčné množstvo stratili, pokiaľ obe z týchto miest patrili prinajmenšom jeden rok k tomu istému mliekarenskému hospodárstvu.
Táto prax je podľa názoru odvolateľa v súlade s právom Spoločenstva. Preto je za škodu, ktorá mu údajne vznikla po predaji
jeho pôvodného hospodárstva až do nadobudnutia účinnosti nariadenia č. 764/89, zodpovedné Spoločenstvo.
Odmietnutie pridelenia referenčného množstva odvolateľovi roku 1989 na základe daného nariadenia nemožno odôvodniť premiestnením
jeho hospodárstva. Toto odmietnutie možno pripísať príslušnej úprave práva Spoločenstva, ktorá viedla k tomu, že sa s odvolateľom
v jeho postavení výrobcu SLOM zaobchádzalo inak ako s „bežným výrobcom“.
Pán G. van den Berg tvrdí, že s úvahami Súdu prvého stupňa o príčinnej súvislosti nemožno súhlasiť. Súd prvého stupňa totiž
uplatňuje kritérium príčinnej súvislosti na súvislosť medzi pôvodnou úpravou dodatočného poplatku a premiestnením hospodárstva
v roku 1986. Taká súvislosť ale prirodzene neexistuje. Zodpovedajúca príčinná súvislosť sa týka vzťahu medzi protiprávnym
konaním zákonodarcu Spoločenstva a ušlým ziskom odvolateľa.
–       Posúdenie Súdnym dvorom
Ako Súd prvého stupňa v bode 43 napadnutého rozsudku správne uviedol, je potrebné skúmať, do akej miery bola škoda uplatnená
za obdobie po 13. máji 1986 dôsledkom prvého odmietnutia pridelenia kvóty odvolateľovi v roku 1985. Pokiaľ Súd prvého stupňa
usúdil, že predaj hospodárstva SLOM nebol dôsledkom tohto odmietnutia, toto konštatovanie treba chápať tak, že uvedený predaj
nemožno považovať za článok reťazca udalostí spôsobených týmto odmietnutím.
Ako uviedla generálna advokátka v bodoch 55 a 56 svojich návrhov, akt orgánov Spoločenstva je príčinou škody, keď existuje
priama príčinná súvislosť medzi týmto aktom a vzniknutou škodou. Požadovaná príčinná súvislosť nie je daná, ak by škoda vznikla
aj bez predmetného konania orgánov Spoločenstva.
Ak by pán G. van den Berg získal referenčné množstvo na základe nariadenia č. 857/84, tak by ho z dôvodov uvedených v bode
45 napadnutého rozsudku nemohol v prípade predaja hospodárstva previesť na nové hospodárstvo. Preto aj prípadná škoda vzniknutá
po predaji pôvodného hospodárstva nevyplýva z protiprávneho odmietnutia pridelenia referenčného množstva po uplynutí záväzku
neuvádzania na trh.
S tvrdením opierajúcim sa o údajnú holandskú správnu prax nemožno súhlasiť. Nemá totiž žiadnu oporu v úprave práva Spoločenstva
o dodatočnom poplatku platnej v čase predaja hospodárstva pána G. van den Berga.
Tvrdenie Súdu prvého stupňa, že holandské orgány boli príslušné na to, aby zamedzili nerovnému zaobchádzaniu s odvolateľom,
je – ako to jasne vyplýva z bodu 46 napadnutého rozsudku – nadbytočné. Výhrady proti takýmto nadbytočným tvrdeniam v rozsudku
Súdu prvého stupňa je potrebné zamietnuť, pretože nemôžu viesť k jeho zrušeniu (pozri rozsudok z 24. októbra 2002, Aéroports
de Paris/Komisia, C-82/01 P, Zb. s. I-9297, bod 41).
Aj pokiaľ pán G. van den Berg tvrdí, že odmietnutie pridelenia referenčného množstva na základe nariadenia č. 764/89 v roku
1989 sa nezakladá na premiestnení jeho hospodárstva, spočíva jeho argumentácia na predpoklade, že výrobcovia, ktorým bolo
pridelené referenčné množstvo, si podľa údajnej holandskej správnej praxe toto referenčné množstvo mohli aj v prípade predaja
pôvodného hospodárstva ponechať. Ako to však vyplýva už z bodu 59 tohto rozsudku, takáto prax nemá žiadnu oporu v úprave práva
Spoločenstva.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvú a tretiu výhradu pána G. van den Berga uplatnenú na podporu jeho prvého odvolacieho dôvodu
je potrebné zamietnuť.
O druhej výhrade
–       Tvrdenia pána van den Berga
V rámci druhej výhrady pán G. van den Berg Súdu prvého stupňa vytýka porušenie zásady ochrany legitímnej dôvery v bode 48
napadnutého rozsudku. Súd prvého stupňa podľa neho vychádzal z toho, že sa žalobca nemôže dovolávať tejto zásady, lebo dôvera,
ktorú uplatňuje, nepožíva takúto ochranu.
Pán G. van den Berg sa dovoláva dôvery, že sa s ním nebude zaobchádzať odlišne ako s výrobcom, ktorý dostal referenčné množstvo,
teda že nebude podliehať žiadnym osobitným obmedzeniam len preto, že je výrobcom SLOM. Práve túto dôveru považoval Súdny dvor
v rozsudku Herbrink za legitímnu. V tejto súvislosti pán G. van den Berg poukazuje najmä na bod 15 tohto rozsudku.
V čase premiestnenia jeho hospodárstva mohol navyše legitímne očakávať, že s ním následne v roku 1989 nebude so spätnou účinnosťou
zaobchádzané odlišne ako s „bežným výrobcom“.
–       Posúdenie Súdnym dvorom
Ako to vyplýva z bodu 24 rozsudku Mulder I, pán G. van den Berg mohol legitímne očakávať, že nebude podliehať žiadnym obmedzeniam,
ktoré ho osobitným spôsobom znevýhodňujú práve preto, že využil možnosti vyplývajúce z práva Spoločenstva v súvislosti s úpravou
prémií za neuvádzanie mlieka a mliečnych výrobkov na trh zavedenou nariadením č. 1078/77.
Keďže na výrobcov, ktorým bolo na základe nariadenia č. 857/84 skutočne pridelené referenčné množstvo, sa po predaji ich pôvodného
hospodárstva vzťahovali tie isté právne následky, ako sú tie, ktoré namieta pán G. van den Berg, nepodliehal v predmetnej
súvislosti nijakým osobitným obmedzeniam, ktoré by vyplývali z jeho postavenia výrobcu SLOM.
Na tomto posúdení nič nemení ani už citovaný rozsudok Herbrink. V tomto zmysle je nutné poukázať na skutočnosť, že v bode
15 uvedeného rozsudku Súdny dvor, uplatňujúc zásadu ochrany legitímnej dôvery, uznal právo odchádzajúceho nájomcu pokračovať
v požívaní osobitného referenčného množstva, pokiaľ príslušný členský štát využil oprávnenie stanovené právom Spoločenstva
pre nájomcu v rovnakej situácii, ktorému bolo na základe článku 2 nariadenia č. 857/84 pridelené referenčné množstvo.
Údajná holandská správna prax nemôže vyvolať legitímnu dôveru výrobcu, že Spoločenstvo bude uplatňovať také zaobchádzanie,
ktoré bude zodpovedať tejto praxi. Pán G. van den Berg mohol očakávať zaobchádzanie, ktoré by mu umožnilo ponechať si osobitné
referenčné množstvo aj po prevode pôvodného hospodárstva, len vtedy, ak by tak ako právna úprava, ktorá viedla k rozsudku
Herbrink, aj zodpovedajúca úprava Spoločenstva stanovovala takéto oprávnenie príslušných vnútroštátnych orgánov alebo ak by
samo Spoločenstvo predtým vytvorilo situáciu, ktorá by mohla vzbudiť legitímnu dôveru v tomto zmysle (porovnaj rozsudky z 15.
apríla 1997, Irish Farmers Association a i., C-22/94, Zb. s. I-1809, bod 19, a z 18. mája 2000, Rombi a Arkopharma, C-107/97,
Zb. s. I‑3367, bod 67). V danej veci však tomu tak nie je.
Legitímna dôvera pána G. van den Berga nebola porušená ani v roku 1989.
Predpoklad stanovený v článku 3a ods. 1 nariadenia č. 1546/88, zmeneného a doplneného nariadením č. 1033/89, podľa ktorého
musí dotknutý výrobca v celom rozsahu alebo čiastočne obhospodarovať to isté hospodárstvo, aké obhospodaroval v čase schválenia
žiadosti o poskytnutie prémie, patrí k pravidlám platným pre všetkých výrobcov mlieka, ktoré Súd prvého stupňa právom uviedol
v bodoch 45 a 48 napadnutého rozsudku. Podľa týchto pravidiel sa referenčné množstvá majú v zásade prevádzať spolu s pozemkami,
na ktoré boli pridelené (pozri najmä už uvedený rozsudok Herbrink, už citovaný, bod 13), a prevod kvóty z jedného hospodárstva
na druhé je možný len výnimočne.
Z toho vyplýva, že uvedený predpoklad nebol zavedený so spätnou účinnosťou, ale že s takýmto predpokladom musí vzhľadom na
rovné zaobchádzanie s výrobcami, ktorým bolo pridelené referenčné množstvo, výrobca SLOM počítať.
Druhá výhrada preto nemôže byť prijatá.
Z predchádzajúcich úvah je zrejmé, že prvý odvolací dôvod pána G. van den Berga sa musí zamietnuť ako nedôvodný.

O druhom a treťom odvolacom dôvode
Tvrdenia pána G. van den Berga
Pán G. van den Berg upresňuje, že jeho druhý odvolací dôvod sa vzťahuje výlučne na premlčanie nárokov za obdobie do 5. augusta
1992. Tvrdí, že Komisia sa voči istej skupine výrobcov SLOM, ku ktorej patrí aj on sám, vzdala práva uplatniť premlčanie alebo
prinajmenšom, že jej v dôsledku jej vlastného konania zaniklo právo na uplatnenie námietky premlčania voči nemu. Okrem toho
svoje tvrdenia opiera o akt prerušujúci premlčanie, a to list z 31. marca 1989, v ktorom on spolu s ďalšími 351 holandskými
a írskymi výrobcami SLOM vyslovili, že Spoločenstvo znáša zodpovednosť za škodu, ktorá im vznikla v dôsledku vyhlásenia nariadenia
č. 857/84 za neplatné v rozsudku Súdneho dvora Mulder I.
So zreteľom najmä na tento list zverejnili Rada a Komisia následne po rozsudku Mulder II oznámenie z 5. augusta 1992. V rámci
rozhovorov, ktoré v tomto čase viedli odvolateľ a ďalší 351 výrobcovia SLOM s Radou a Komisiou, týkajúcich sa následkov spomenutého
rozsudku, bolo v mene týchto výrobcov SLOM jednoznačne upresnené, že orgány Spoločenstva sa nemôžu odvolávať na premlčanie,
lebo vec, ktorá viedla k rozsudku Mulder II, sa chápala ako pilotné konanie pre celú skupinu týchto výrobcov. Uvedené oznámenie
bolo vedome formulované širšie ako článok 43 Štatútu Súdneho dvora ES a vzhľadom na slovné spojenie „pokiaľ nárok na odškodnenie
ešte nebol premlčaný... v čase, keď sa výrobca obrátil na jeden z orgánov“, sa vzťahovalo na list z 31. marca 1989.
Podľa názoru pána G. van den Berga má skutočnosť, že oznámenie z 5. augusta 1992 nerozlišuje, keď sa dotknutí výrobcovia prvýkrát
obrátia na jeden z príslušných orgánov Spoločenstva, rozhodujúci význam. Toto oznámenie nerobí rozdiel podľa toho, či bol
prvý kontakt nadviazaný roku 1989, 1990, 1991 alebo roku 1992. Zo znenia oznámenia tým jasne vyplýva, že za obdobie do 5. augusta 1992
sa Spoločenstvo voči každému výrobcovi mlieka, ktorý sa pred týmto dňom obrátil na jeden z uvedených orgánov, vzdalo práva
uplatniť námietku premlčania a to nezávisle od toho, keď bola podaná žiadosť o náhradu škody.
Podľa pána G. van den Berga v zmysle doslovného výkladu oznámenia z 5. augusta 1992 nebolo voči žiadnemu z výrobcov SLOM uvedených
na zozname z 10. septembra 1993, ktorým bol v rámci nariadenia č. 2187/93 ponúknutý návrh vyrovnania, namietané premlčanie.
Navyše pán G. van den Berg tvrdí, že Komisia sa ani v rámci rokovaní o vyrovnaní vedených po roku 1993 s tými výrobcami SLOM,
na ktorých sa nevzťahovalo nariadenie č. 2187/93, ale voči ktorým bola takisto uznaná zodpovednosť Spoločenstva, neodvolávala
na premlčanie, pokiaľ bol dotknutý výrobca SLOM uvedený na zozname výrobcov, ktorí túto zodpovednosť uplatnili listom z 31. marca
1989. Súd prvého stupňa túto okolnosť v napadnutom rozsudku neprávom nespomenul. Rovnako nespomenul ani skutočnosť, že Komisia
vo svojej duplike vo veci vedúcej k uzneseniu z 29. novembra 1996, Antonissen/Rada a Komisia, T-179/96 R, Zb. s. II-1641,
vzala späť svoj dôvod, ktorý sa zakladal na premlčaní, po tom, čo právny zástupca výrobcu, ktorý toto konanie inicioval, poukázal
na znenie listu z 31. marca 1989.
Napokon pán G. van den Berg namieta proti úvahám uvedeným v bode 72 napadnutého rozsudku týkajúcim sa kontaktov medzi poradcom
holandských výrobcov SLOM a členom právnej služby Komisie. Súd prvého stupňa podľa neho neprávom vychádzal z toho, že dôkazné
bremeno vzťahujúce sa na vyjadrenia úradníka Komisie má niesť on sám. Príslušné vyjadrenia zhrnuté Komisiou v odpovedi na
písomnú otázku Súdu prvého stupňa by sa mali prinajmenšom posudzovať ako nepriame uznanie.
Aj tretí odvolací dôvod sa podľa tvrdenia pána G. van den Berga týka posúdenia Súdu prvého stupňa, podľa ktorého sa v otázke
prerušenia premlčania za obdobie po 5. auguste 1992 nemohol odvolávať na oznámenie z tohto dňa.
K bodom 62 a 63 napadnutého rozsudku odvolateľ uvádza, že prerušenie premlčania neodvodzuje z článku 43 Štatútu Súdneho dvora
ES, ale z oznámenia z 5. augusta 1992. Tvrdí, že v súlade so znením oznámenia sa Spoločenstvo voči nemu vzdalo práva na uplatnenie
námietky premlčania, keďže pre neho platilo, že „nárok na odškodnenie ešte nebol premlčaný... v čase, keď sa výrobca obrátil
na jeden z orgánov“, pretože sa na orgány Spoločenstva obrátil ešte 31. marca 1989.
Ďalej pán G. van den Berg vytýka, že Súd prvého stupňa v bodoch 66 a 67 napadnutého rozsudku ponechal bez povšimnutia nesúlad
medzi znením oznámenia z 5. augusta 1992 a znením vyššie uvedeného článku 43, ako aj výklad a uplatnenie daného oznámenia
Komisiou v praxi vo vzťahu k výrobcom SLOM vymenovaným v liste z 31. marca 1989. Súd prvého stupňa rozlišuje medzi výrobcami,
ktorí si „pred zverejnením oznámenia uplatnili na základe rozsudku Mulder II nárok na odškodnenie od orgánov Spoločenstva
a boli požiadaní [žalovanými], aby až do prijatia nariadenia o paušálnom odškodnení nepodávali žalobu o náhradu škody“, a výrobcami,
voči ktorým podobná žiadosť orgánov Spoločenstva nesmerovala. Znenie oznámenia však pre podobné rozlišovanie nevytvára žiadny
priestor.
Súd prvého stupňa svojím vlastným názorom nahradil znenie oznámenia z 5. augusta 1992, ako aj jeho praktické uplatnenia v súvislosti
s listom z 31. marca 1989. Tým vo vzťahu k pánovi G. van den Bergovi hrubo porušil zásadu rovnakého zaobchádzania, zásadu
právnej istoty a ochrany legitímnej dôvery, ako aj povinnosť odôvodniť svoje rozhodnutie. Neposkytol žiadne prijateľné údaje
týkajúce sa otázky, prečo by odvolateľ mal alebo musel byť znevýhodnený oproti všetkým ostatným výrobcom SLOM, vo vzťahu ku
ktorým Komisia jasne uznala, že sa s cieľom prerušiť premlčanie odvolávali na list z 31. marca 1989 v spojení s oznámením
z 5. augusta 1992.
V bodoch 68 a 69 napadnutého rozsudku Súd prvého stupňa pochybil pri posúdení významu zoznamu z 10. septembra 1993, ktorý
Komisia poslala holandským úradom. Daný zoznam totiž predstavuje dodatočné potvrdenie toho, že Komisia sa oznámením z 5. augusta
1992 voči všetkým, v ktorých mene bol orgánom Spoločenstva list z 31. marca 1989 zaslaný, vzdala práva uplatniť premlčanie.
Pán G. van den Berg síce pripúšťa, že on sám tento zoznam nepoznal, ale výrobcovia SLOM boli podľa jeho názoru informovaní
o tom, že Komisia v rámci svojho písomného styku s holandskými úradmi výslovne pripustila, že prostredníctvom listu z 31.
marca 1989 došlo k prerušeniu premlčania.
V zmysle daného tvrdenia pán G. van den Berg takisto smeruje proti bodu 70 napadnutého rozsudku. V tomto bode sa najmä uvádza,
že nezávisle od kontextu listu z 31. marca 1989 nemohli výrobcovia SLOM, na ktorých sa nariadenie č. 2187/93 nevzťahovalo,
odvodiť z oznámenia z 5. augusta 1992 so spätnou účinnosťou nijaké práva, keďže je nutné vychádzať z toho, že toto oznámenie
je adresované iba výrobcom, ktorých nároky na odškodnenie boli v roku 1993 výslovne uznané v spomenutom nariadení. Takýto
výklad predmetného oznámenia je podľa odvolateľa absurdný. Je ťažké pochopiť, ako možno jednostranný prísľub (z roku 1992)
zrušiť či obmedziť neskorším vyhlásením (v roku 1993).
Pán G. van den Berg uvádza, že sám Súd prvého stupňa uznal nielen zodpovednosť Spoločenstva voči jeho osobe, ale navyše zastal
aj stanovisko, že sa na neho vzťahuje oznámenie z 5. augusta 1992.
Keďže Súd prvého stupňa nesprávne usúdil, že jeho pohľadávka bola 30. septembra 1993 už v plnom rozsahu premlčaná, nemohol
sa ďalej zaoberať otázkou, či a prípadne v akom rozsahu došlo v čase od 30. septembra 1993 do podania žaloby o náhradu škody
29. apríla 1997 k čiastočnému prerušeniu premlčania. Túto otázku musí Súd prvého stupňa napokon skúmať po vrátení veci Súdnym
dvorom.
Pán G. van den Berg tvrdí, že pohľadávka síce môže byť premlčaná čiastočne, ale nie v celom rozsahu. V krajnom prípade je
premlčaná na obdobie troch rokov, šiestich mesiacov a 29 dní. Keďže mu škoda začala plynúť od 23. februára 1985, má nárok
prinajmenšom na náhradu škody vzniknutej po 24. auguste 1988. Keďže ale škoda naďalej pretrváva, zostáva zachovaná aj zodpovednosť
Spoločenstva voči nemu.
Posúdenie Súdnym dvorom
V rámci druhého a tretieho odvolacieho dôvodu sa namieta predovšetkým nesprávne posúdenie oznámenia z 5. augusta 1992 Súdom
prvého stupňa. Pán G. van den Berg Súdu prvého stupňa v podstate vytýka, že z oznámenia nevyvodil z právneho hľadiska správne
závery.
Táto otázka predstavuje právnu otázku, ktorá ako taká môže byť v rámci odvolania predložená na preskúmanie Súdnemu dvoru (rozsudok
z 29. apríla 2004, Parlament/Ripa di Meana a i., C-470/00 P, zatiaľ neuverejnený v Zbierke, bod 41).
V súvislosti s výrobcami, ktorých nároky na odškodné v čase, keď sa obrátili na jeden z orgánov Spoločenstva, ešte neboli
premlčané, Súd prvého stupňa – ako to vyplýva z bodov 66 a 67 napadnutého rozsudku – oznámenie z 5. augusta 1992 vyložil tak,
že je adresované len tým, ktorých orgány Spoločenstva požiadali, aby až do prijatia nariadenia o paušálnom odškodnení nepodávali
žalobu o náhradu škody.
Toto kritérium ale z oznámenia z 5. augusta 1992 nevyplýva. Aj za predpokladu, že by Rada a Komisia chceli obmedziť okruh
výrobcov, na ktorých sa dané oznámenie vzťahuje, takýto úmysel v oznámení nevyjadrili. Za daných okolností mohol pán G. van
den Berg oprávnene vychádzať z toho, že patrí k výrobcom, voči ktorým sa oba orgány vzdali práva uplatniť premlčanie v súlade
s daným oznámením.
Preto Súd prvého stupňa neprávom dospel k záveru, že sa pán G. van den Berg nemôže odvolávať na oznámenie z 5. augusta 1992.
Vzhľadom na pochybenie pri výklade nie je potrebné ďalej skúmať tvrdenia odvolateľa o tom, že zoznam z 10. septembra 1993
a vyjadrenia člena právnej služby Komisie potvrdzujú jeho výklad predmetného oznámenia.
Ak odôvodnenie rozsudku Súdu prvého stupňa svedčí o porušení práva Spoločenstva, ale jeho výrok je založený na iných právnych
dôvodoch, odvolanie musí byť zamietnuté (pozri rozsudky z 9. júna 1992, Lestelle/Komisia, C-30/91 P, Zb. s. I-3755, bod 28;
z 13. júla 2000, Salzgitter/Komisia, C-210/98 P, Zb. s. I.‑5843, bod 58, a z 10. decembra 2002, Komisia/Camar a Tico, C-312/00 P,
Zb. s. I-11355, bod 57).
V tejto súvislosti je vhodné uviesť, že orgány Spoločenstva sa v bode 2 oznámenia z 5. augusta 1992 zaviazali vzdať sa „až
do uplynutia lehoty stanovenej v bode 3 tohto oznámenia“ uplatniť námietku premlčania pohľadávky na náhradu škody.
V bode 3 oznámenia orgány Spoločenstva kladú dôraz na prijatie postupov praktického uplatnenia odškodnenia dotknutých výrobcov.
Druhá veta znie: „Orgány upresnia, na ktoré úrady a v akej lehote sa majú žiadosti podať.“
Tieto postupy praktického uplatnenia boli stanovené nariadením č. 2187/93, ktorého článok 10 ods. 2 prvý pododsek druhá veta
určuje: „Žiadosti výrobcov musia byť príslušnému úradu doručené najneskôr do 30. septembra 1993, inak budú zamietnuté.“
Vzdanie sa námietky premlčania zakotvené v oznámení z 5. augusta 1992 preto zaniklo k 30. septembru 1993. Po tomto dni už
oznámenie nebránilo orgánom Spoločenstva podať proti pohľadávkam pána G. van den Berga na náhradu škody námietku premlčania.
Aj keď nepatril k tým výrobcom, ktorí v zmysle uvedeného nariadenia spĺňali predpoklady na uplatnenie ponuky odškodnenia,
neexistoval dôvod predpokladať, že orgány sa vo vzťahu k jeho nároku na náhradu škody vzdali bez akéhokoľvek časového obmedzenia
práva uplatniť premlčanie. Ich úmysel vzdať sa možnosti uplatniť premlčanie len po určitú dobu jednoznačne vyplýva z bodu
2 oznámenia z 5. augusta 1992.
Uvedené oznámenie neviedlo k tomu, že počnúc 30. septembrom 1993 začala plynúť nová päťročná premlčacia doba. Má sa skôr chápať
tak, že Rada a Komisia pre prípad, že – rovnako ako v tejto veci – do 30. septembra 1993 nebude príslušným úradom doručená
žiadosť v zmysle článku 10 ods. 2 prvého pododseku nariadenia č. 2187/93, rozhodli, že pri určení premlčacej doby sa nezohľadní
obdobie medzi dňom, keď sa výrobca obrátil na jeden z orgánov, aby si uplatnil ešte nepremlčaný nárok na odškodnenie, a 30.
septembrom 1993.
V súvislosti s premlčacou dobou týkajúcou sa škôd, ktoré vznikli pánovi G. van den Bergovi tým, že mu v čase od 23. februára
1985 do 13. mája 1986, keď predal svoje hospodárstvo SLOM, nebolo pridelené referenčné množstvo, je nutné poukázať na skutočnosť,
že ide – ako sa vyslovil Súd prvého stupňa v bode 60 napadnutého rozsudku – o sústavnú škodu, ktorá vznikala nanovo každým
dňom, takže nárok na odškodnenie sa vzťahuje na obdobia idúce po sebe, ktoré začínali každým dňom, keď nebolo možné uviesť
tovar na trh. Doba piatich rokov stanovená v článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES preto začala plynúť pre škodu vzniknutú v prvý
deň, teda 23. februára 1985, 24. februára 1985 a pre škodu vzniknutú v posledný deň, teda 13. mája 1986, nasledujúci deň,
t. j. 14. mája 1986. Žaloba pána G. van den Berga bola na Súdny dvor podaná nesporne až 29. apríla 1997. Aj keby nebolo zohľadnené
obdobie medzi dátumom doručenia listu z 31. marca 1989 a 30. septembrom 1993, päťročná premlčacia doba by v čase podania žaloby
už bola uplynutá.
Na rozdiel od tvrdení pána G. van den Berga listom z 31. marca 1989 nedošlo k trvalému prerušeniu plynutia premlčania. Keďže
následne po tomto liste nebola v rámci doby v zmysle článku 43 Štatútu Súdneho dvora ES podaná žaloba na Súd prvého stupňa,
nemožno sa na jeho základe dovolávať prerušenia premlčania.
Nároky pána G. van den Berga na odškodnenie preto boli v čase podania žaloby na Súd prvého stupňa už premlčané.
Výhrada pána G. van den Berga týkajúca sa porušenia zásady rovnakého zaobchádzania súvisí s jeho tvrdením, ktorým sa snaží
preukázať, že sa môže odvolávať na oznámenie z 5. augusta 1992. Odvolateľ netvrdí, že sa Komisia vzdala podania námietky premlčania
vo vzťahu k výrobcom, ktorých nároky boli aj napriek účinkom oznámenia z 5. augusta 1992 v ich prospech premlčané, alebo že
sa Súd prvého stupňa v tomto smere dopustil nesprávneho právneho posúdenia.
Zo všetkých predchádzajúcich úvah vyplýva, že odvolanie musí byť zamietnuté.

O trovách
Podľa článku 122 ods. 1 rokovacieho poriadku, ak odvolanie nie je dôvodné, rozhodne Súdny dvor o trovách konania. Podľa článku
69 ods. 2 toho istého rokovacieho poriadku uplatniteľného na základe článku 118 tohto istého rokovacieho poriadku na konanie
o odvolaní účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže Rada a Komisia navrhli zaviazať pána G. van den Berga na náhradu trov konania a tento nemal úspech vo svojich dôvodoch,
je opodstatnené zaviazať ho na náhradu trov konania.
Z týchto dôvodov Súdny dvor (druhá komora) rozhodol a vyhlásil:
1)
Odvolanie sa zamieta.
2)
Pán G. van den Berg je povinný nahradiť trovy konania.
Podpisy
*
Jazyk konania: holandčina.