CELEX: 62008TJ0053
Statsstøtte
erstatning for en ekspropriation i almenvellets interesse
forlængelse af en favørsats for levering af elektricitet
beslutning, der erklærer støtten uforenelig med fællesmarkedet
begrebet fordel
kontradiktionsprincippet

Sagens faktiske omstændigheder
Den Italienske Republik nationaliserede landets elsektor ved lov nr. 1643 af 6. december 1962, der oprettede Ente nazionale
per l’energia elettrica (ENEL) og overførte virksomheder inden for elektricitetsindustrien til dette (GURI nr. 316 af 12.12.1962,
s. 5007, herefter »lov nr. 1643/62«). Ved denne lov overlod Den Italienske Republik til ENEL monopolet på udførelsen af produktion,
import og eksport, transport, transformation, distribution og salg af elektricitet på det nationale område, uanset hvilken
produktionskilde det har, dog med visse undtagelser.
I henhold til artikel 4, stk. 6, i lov nr. 1643/62 blev virksomheder, hvis elproduktion hovedsageligt anvendtes til eget forbrug
(herefter »egenproducenter«), undtaget fra nationaliseringen af elsektoren.
På dette tidspunkt var Terni, et selskab, som staten var hovedaktionær i, aktiv inden for stål-, kemikalie- og cementsektorerne.
Selskabet ejede og drev endvidere vandkraftanlæg, hvis elektricitetsproduktion i det væsentlige blev anvendt til at forsyne
selskabets egne fremstillingsprocesser.
Henset til Ternis’ strategiske betydning for landets elforsyning, blev selskabets vandkraftanlæg på trods af denne virksomheds
status som egenproducent omfattet af nationaliseringen.
Ved præsidentdekret nr. 1165 af 21. august 1963 om overførslen til ENEL af alle planlagte aktiver bestemt til aktiviteter,
som er omfattet af artikel 1, stk. 1, i lov nr. 1643/62 og udøvet af »Terni: Società per l’Industria e l’Elettricità« SpA
(det almindelige tillæg til GURI nr. 230 af 31.8.1963, s. 58, herefter »dekret nr. 1165/63«), tilkendte Den Italienske Republik
Terni erstatningerstatning for overdragelsen af selskabets aktiviteter ved at yde selskabet en eltakstnedsættelse (herefter
»Terni-taksten«) i tidsrummet mellem 1963 og 1992.
I 1964 blev Terni-selskabet opdelt i tre virksomheder, nærmere betegnet Terni Acciai Speciali, som fremstiller stål, Nuova
Terni Industrie Chimiche, der fremstiller kemikalier, og Cementir, der fremstiller cement (herefter »de tidligere Terni-selskaber«).
Disse virksomheder blev efterfølgende privatiseret og henhører nu under henholdsvis ThyssenKrupp, Norsk Hydro og Caltagirone,
og transaktionerne medførte oprettelsen af henholdsvis ThyssenKrupp Acciai Speciali Terni SpA, Nuova Terni Industrie Chimiche
SpA og Cementir SpA, som fortsat er omfattet af Terni-taksten.
Ved lov nr. 9 af 9. januar 1991 om opdatering af den nye nationale energiplan: institutionelle aspekter, vandkraftværker og
elektricitetsværker drevet af kulbrinter eller af jordvarme, egenproduktion samt fiskale bestemmelser (det almindelige tillæg
til GURI nr. 13 af 16.1.1991, s. 3, herefter »lov nr. 9/91«) forlængede Den Italienske Republik de eksisterende vandkraftkoncessioner
indtil den 31. december 2001, koncessioner, på baggrund af hvilke de selskaber, der udnytter offentlige vandressourcer til
at producere elektricitet, driver virksomhed.
I henhold til artikel 20, stk. 4, i denne lov forlængede Den Italienske Republik også Terni-taksten indtil den 31. december
2001. Det blev ligeledes fastsat, at den støttemodtagende mængde af elektricitet, der blev leveret til de tidligere Terni-selskaber,
skulle nedtrappes gradvist i løbet af de næste seks år (2002-2007), således at den fordelagtige takst ville være afviklet
ved udgangen af 2007.
Lov nr. 9/91 blev anmeldt af de italienske myndigheder til Kommissionen, der den 6. august 1991 vedtog en beslutning om ikke
at gøre indsigelse (beslutning vedrørende statsstøtte NN 52/91).
Ved lovdekret nr. 79 af 16. marts 1999 vedrørende direktiv 96/92/EF om fælles regler for det indre marked for elektricitet
(GURI nr. 75 af 31.3.1999, s. 8, herefter »dekret nr. 79/99«) forlængede Den Italienske Republik de eksisterende vandkraftkoncessioner.
Artikel 12, stk. 7 og 8, i nævnte dekret fastsatte følgende:
»7. De koncessioner, der er udløbet eller vil udløbe senest den 31. december 2010, forlænges fra denne sidstnævnte dato, og
indehaverne af den pågældende koncession fortsætter – uden at der herved kræves en forvaltningsakt – aktiviteten på området
ved inden for 90 dage regnet fra datoen for ikrafttrædelsen af det foreliggende dekret at oplyse den overdragende forvaltning
herom […].
8. For koncessioner, hvis udløb er fastsat til efter den 31. december 2010, anvendes koncessionsaftalens udløbsbetingelser.«
I henhold til artikel 11, stk. 11, i lovdekret nr. 35 af 14. marts 2005 om hasteforanstaltninger vedrørende handlingsplanen
for økonomisk, social og territorial udvikling (GURI nr. 62 af 16.3.2005, s. 4), stadfæstet som lov nr. 80 af 14. maj 2005
(herefter »lov nr. 80/05«), forlængede Den Italienske Republik på ny Terni-taksten indtil 2010, og foranstaltningen fandt
anvendelse fra den 1. januar 2005 (herefter »den omtvistede foranstaltning«). Lov nr. 80/2005 præciserer, at de tidligere
Terni-selskaber indtil 2010 har ret til samme behandling, som de havde pr. 31. december 2004, for så vidt angår mængder (i
alt 926 GWh til de tre selskaber) og priser (1,32 eurocent/kWh). Kort tid efter blev vandkraftkoncessionerne ved lov nr. 266
af 23. december 2005 generelt fornyet indtil 2020.
Kommissionen, der fik kendskab til denne forlængelse i forbindelse med undersøgelsen af en anden sag, anmodede ved skrivelse
af 23. december 2005 de italienske myndigheder om oplysninger, som disse tilsendte den ved skrivelse af 24. februar 2006,
efterfulgt af to øvrige fremsendelser af henholdsvis 2. marts og 27. april 2006.
Ved skrivelse af 19. juli 2006 meddelte Kommissionen Den Italienske Republik sin beslutning om at indlede den i artikel 88,
stk. 2, EF omhandlede procedure. Denne beslutning blev offentliggjort i
Den Europæiske Unions Tidende
(EUT C 214, s. 5), og Kommissionen opfordrede de berørte tredjeparter til at fremsætte deres bemærkninger til de pågældende
foranstaltninger.
Den Italienske Republik fremsatte sine bemærkninger i skrivelse af 25. oktober 2006 og fremsendte yderligere oplysninger ved
skrivelser af 9. november og 7. december 2006.
Kommissionen modtog bemærkninger fra berørte tredjeparter og fremsendte dem til de italienske myndigheder for at give disse
mulighed for at svare. Den Italienske Republiks bemærkninger indgik til Kommissionen ved skrivelse af 22. december 2006.
Ved skrivelse af 20. februar 2007 anmodede Kommissionen om yderligere oplysninger, der blev fremsendt til den af de italienske
myndigheder i skrivelser af 16. april samt 10. og 14. maj 2007.
Den 20. november 2007 vedtog Kommissionen beslutningen om Italiens statsstøtte C 36/A/06 (ex NN 38/06) til ThyssenKrupp, Cementir
og Nuova Terni Industrie Chimiche (EUT 2008 L 144, s. 37, herefter »den anfægtede beslutning«).
Betragtning 163 til den anfægtede beslutning har følgende ordlyd:
»Kommissionen finder, at [Den Italienske Republik] har overtrådt artikel 88, stk. 3, [EF] ved ulovligt at iværksætte artikel
11, stk. 11, i lovdekret nr. 35/2005, der blev omsat til lov nr. 80/05, om ændring og forlængelse indtil 2010 af den eltakstnedsættelse,
som de tre [tidligere] Terni[-selskaber] omfattes af. Kommissionen finder, at nævnte foranstaltning, der udgør en simpel driftsstøtte,
ikke kan henføres under nogen af undtagelserne i EF-traktaten, og at den derfor er uforenelig med fællesmarkedet. De dele
af nævnte støtte, som endnu ikke er tildelt eller udbetalt, skal derfor tilbageholdes. Den allerede udbetalte støtte skal
tilbagesøges. De beløb, som de begunstigede virksomheder ville have haft ret til i 2005, 2006 og 2007 i medfør af lov nr. [9/91],
fratrækkes det samlede tilbagebetalingsbeløb.«
Den anfægtede beslutnings dispositive del består af følgende bestemmelser:
»Artikel 1
1.      Den statsstøtte, som [Den Italienske Republik] har ydet til ThyssenKrupp, Cementir og Nuova Terni Industrie Chimiche, er uforenelig
med fællesmarkedet.
2.      Den statsstøtte, som [Den Italienske Republik] har indrømmet, men endnu ikke udbetalt til ThyssenKrupp, Cementir og Nuova
Terni Industrie Chimiche, er ligeledes uforenelig med fællesmarkedet og skal tilbageholdes.
Artikel 2
1.      [Den Italienske Republik] tilbagesøger den i artikel 1, stk. 1, omhandlede støtte hos de begunstigede virksomheder.
[…]«

Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens justitskontor den 31. januar 2008 har Den Italienske Republik anlagt denne sag.
Den Italienske Republik har nedlagt påstand om, at den anfægtede beslutning annulleres.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–        Frifindelse.
–        Den Italienske Republik tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige bemærkninger
Den Italienske Republik har fremført tre anbringender, det første om tilsidesættelse af artikel 87, stk. 1, EF og artikel
88, stk. 3, EF, idet den omtvistede foranstaltning er af kompenserende karakter, det andet om tilsidesættelse af de samme
bestemmelser, idet den omtvistede foranstaltning ikke medfører en overførsel af offentlige midler, og det tredje om tilsidesættelse
af væsentlige formforskrifter samt tilsidesættelsen af kontradiktionsprincippet og princippet om beskyttelse af den berettigede
forventning.
Den Italienske Republik har dog under retsmødet udtrykkeligt frafaldet det andet anbringende, hvilket Retten har ført til
retsbogen. Retten vil således alene undersøge det første og det tredje anbringende.

Anbringendet om den omtvistede foranstaltnings angiveligt kompenserende karakter
Parternes argumenter
Den Italiensk Republik har gjort gældende, at Kommissionen med urette har kvalificeret den omtvistede foranstaltning som statsstøtte
og efterfølgende har fundet, at nævnte foranstaltning burde have været meddelt den.
Den Italienske Republik henviser til, at en tildeling af ressourcer, der udgør en kompensation for et økonomisk offer, som
er lidt i offentlighedens interesse, i det omfang, hvori den ikke på en uberettiget måde overskrider den erstatning, som parten
ville have opnået som vederlag – for det samme økonomiske offer – fra private investor, der opererer på markedsøkonomiske
vilkår, ikke udgør en økonomisk fordel.
Kommissionens konklusion om, at den omtvistede foranstaltning gav de tidligere Terni-selskaber en fordel, er baseret på en
urigtig opfattelse af formålet med den ekspropriation, som Terni var udsat for i 1962. Denne ekspropriation havde ikke kun
materielle aktiver som formål, men vedrørte ligeledes retten til elproduktion, hvilket udgør indholdet af de vandkraftkoncessioner,
der fandtes på tidspunktet for ikrafttrædelsen af lov nr. 1643/62.
Ifølge Den Italienske Republik var det under disse omstændigheder væsentligt at tage hensyn til værdien af koncessionen, der
selvstændigt betragtes som et immaterielt aktiv, omfattet af virksomhedens formue, en værdi, der var baseret på koncessionens
varighed. Der er således ikke hold i at påstå, som Kommissionen gør det, at det problem, der rejses i den foreliggende sag,
drejer sig om Ternis godtgørelse for »markedsværdien af eksproprierede aktiver« i overensstemmelse med princippet om, at godtgørelse
for ekspropriationen af et aktiv skal fastsættes under hensyntagen til værdien af dette aktiv på tidspunktet for ekspropriationen.
Formålet med den således beskrevne ekspropriation, som Terni var udsat for, har derfor fået de italienske myndigheder til
at udforme en kompensationsordning, i henhold til hvilken værdien af erstatningn står i direkte forhold til varigheden af
koncessionen. Varigheden af takstordningen blev altså afpasset efter den resterende koncessionsperiode, hvilket var indtil
den 31. december 1992.
Den Italienske Republik har anført, at dette direkte forhold mellem varigheden af Terni-taksten – der skulle sikre, at Terni
med hensyn til elektricitet bærer de samme omkostninger, som selskabet ville have haft, hvis det havde kunnet bevare retten
til at producere elektricitet – og varigheden af koncessionerne sikrede begge parter mod risikoen for overkompensation eller
for underkompensation. Dette direkte forhold udgjorde en grundlæggende del af den godtgørelsespakke, der blev aftalt mellem
parterne, således som Kommissionen har anført det i den anfægtende beslutning, da det sikrer dennes økonomiske ligevægt.
Kommissionen har selv i den anfægtede beslutning fundet denne erstatningsordning acceptabel samtidig med, at den har rejst
det altafgørende spørgsmål, om forlængelserne af den særlige takstordning ville kunne betragtes som en integrerende del af
godtgørelsen.
Den Italienske Republik har herved gjort gældende, at den supplerende erstatning ikke er baseret på de betingelser, der er
opstået på elektricitetsmarkedet, hvis forandringer er omfattet af godtgørelsespakkens almindelige risiko. De to forlængelser,
som blev besluttet i 1991 og i 2005, er i virkeligheden berettiget ved den omstændighed, at de efterfølgende lovbestemmelser,
som ikke kunne forudses på tidspunktet for godtgørelsespakken, havde forlænget varigheden af egenproducenternes koncessioner.
Den ganske usædvanlige karakter af den ekspropriation, Terni blev udsat for, krævede genopretning i form af en situation,
der ville komme så tæt som muligt på den, der ville være skabt, hvis selskabet ikke havde været udsat for sådan en ekspropriation,
hvilket forklarer, at Terni er blevet behandlet som en »virtuel egenproducent« i forbindelse med den kompensationsmekanisme,
der blev udarbejdet af de italienske myndigheder. Den Italienske Republik har anført, at det afgørende punkt i et lignende
tilfælde ikke så meget er at efterprøve, om der fandtes et forhold mellem den kompensationsmekanisme, der er fastsat for Terni,
og de øvrige egenproducenters koncessioner, men snarere at undersøge, om forlængelseslovene ville kunne anvendes på Terni,
hvis selskabet ikke havde været udsat for en ekspropriation.
Der er imidlertid ingen tvivl om, at lovgivningsbestemmelserne vedrørende forlængelse af koncessionernes varighed ligeledes
ville have omfattet dem, som Terni var indehaver af, hvis dette selskab havde bevaret rådigheden herover. Den omstændighed,
at de tidligere Terni-selskaber afskæres fra disse forlængelser i form af forlængelser af Terni-taksten, har bragt deres situation
som »virtuel egenproducent«, som det hvad angår disse selskaber ville være fornuftigt at opretholde, i fare, hvilket Kommissionen
jo selv har erkendt.
De to forlængelser i 1991 og 2005, som på ingen måde var en ændring af de oprindelige foranstaltningers formål, var dermed
ifølge Den Italienske Republik nemlig et udtryk for anvendelsen af dette formål samt af medlemsstaternes fælles aftaleretlige
princip, ifølge hvilket man vedrørende retsforhold skal tage hensyn til forvridningen af den kontraktuelle ligevægt, der ikke
er bestemt af den almindelige risiko, som parterne har påtaget sig på tidspunktet for indgåelsen, men som er følgen af en
efterfølgende begivenhed, og som ikke var hverken forudset eller kunne forudses på det tidspunkt, hvor aftalen er blevet indgået.
Den Italienske Republik har henvist til princippet om god tro og billighed og har tilføjet, at det princip, der er omhandlet
i præmis 35 ovenfor, er blevet kodificeret i den såkaldte »hardship«-klausul, som er fastsat i principperne for internationale
handelsaftaler samt i europæisk aftaleret. Betingelserne for at anvende disse principper er opfyldt i den foreliggende sag.
Den Italienske Republik hævder, at Kommissionens argument om, at Terni havde kunnet bestride erstatningsmekanismen, hvis selskabet
havde anset den for uegnet, er ikke relevant. På tidspunktet for vedtagelsen af dekret nr. 1165/63 ville Terni nemlig kun
kunne have klaget, hvis varigheden af Terni-taksten var blevet fastlagt i et mindre omfang end koncessionernes varighed, der
på det pågældende tidspunkt var bestemt til at udløbe den 31. december 1992, skæringsdagen for ophør af anvendelsen af Terni-taksten.
Den Italienske Republik har tilføjet, at hvis det én gang er blevet anerkendt, at udløbsdatoen for Terni-taksten ikke var
blevet fastlagt på grundlag af en udregning af det globale overskud, som Terni ville have opnået indtil denne dato, men alene
henset til, at Terni-takstens varighed skulle svare til koncessionernes varighed, havde Terni ingen grund til at klage over
mekanismen, så længe anvendelsen af denne måtte medføre den automatiske forlængelse af nævnte takst parallelt med forlængelsen
af koncessionerne.
Hvad angår den af Kommissionen udtrykte tvivl om det reelle formål med bestemmelserne om forlængelse af Terni-taksten, som
var at supplere den oprindelige erstatning, henset til forlængelsen af varigheden – i det mindste virtuelt – af den eksproprierede
koncession, har Den Italienske Republik hævdet, at det, for at en foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte, alene er
nødvendigt at tage virkningerne, aktuelle eller potentielle, i betragtning, og at selv om det står fast, at de tidligere Terni-selskaber
havde ret til en forlængelse af Terni-taksten, der tilsigter lovligt at supplere den oprindelige erstaning, kan den foranstaltning,
som har som mål at yde nævnte forlængelse, ikke anses for statsstøtte, uafhængigt af de formål, der forfølges af den nationale
lovgiver med vedtagelsen af den.
Den Italienske Republik afslutter ved at anføre, at den omtvistede foranstaltning havde som mål at bevare den økonomiske aktualitet
af en mekanisme, der nødvendigvis var beregnet til at fortsætte over en årrække, og at den ved at hindre en forvridning af
kontraktens grundlæggende ordlyd ikke har givet de tidligere Terni-selskaber nogen uberettiget fordel, men tværtimod har undgået,
at disse har måttet bære et uretfærdigt tab.
Kommissionen har svaret ved at hævde, at Den Italienske Republiks anbringende bør forkastes med den begrundelse, at det støttes
på en fejlagtig antagelse.
Den Italienske Republik synes ifølge Kommissionen at overse, at artikel 6 i dekret nr. 1165/63 som godtgørelse for overførslen
af Ternis anlæg til ENEL havde fastsat leveringen af elektricitet til en nedsat takst indtil den 31. december 1992. Det fremgår
klart af denne bestemmelses ordlyd, at Terni-taksten er blevet ydet som godtgørelse for en klart fastsat periode, der blev
endeligt fastsat på tidspunktet for ekspropriationen, og at denne frist sandsynligvis er blevet fastsat under hensyntagen
til den resterende periode for Ternis vandkraftskoncession, som udgjorde en grundlæggende element for at fastsætte værdien
af den eksproprierede koncession.
Kommissionen gør gældende, at hverken dekret nr. 1165/63 eller lov nr. 9/91 på nogen måde har forbundet forlængelsen af Terni-taksten
med den for de øvrige egenproducenters vandkraftskoncessioner, som ikke blev eksproprieret. Der er ingen grund til at antage,
at forlængelsen af nævnte takst, som blev ydet i 2005 ved den omtvistede foranstaltning, er særligt forbundet med forlængelsen
af de tildelte koncessioner seks år tidligere ved dekret nr. 79/99. Det fremgår tværtimod klart af lov nr. 80/05, at forlængelsen
af favørsatserne, herunder Terni-taksten, er blevet ydet samlet med henblik på at »muliggøre udviklingen og omstruktureringen
af de pågældende virksomheder«.
Kommissionen peger på, at hvis dekret nr. 1165/63 havde fastsat en automatisk forlængelse af Terni-taksten i tilfælde af forlængelse
af de øvrige egenproducenters koncessioner, ville det have været i strid med princippet om, at erstatning, der ydes for ekspropriationen
af et aktiv (herunder et immaterielt aktiv såsom koncessionen), skal fastsættes under hensyntagen til værdien af dette aktiv
på tidspunktet for ekspropriationen.
Det vil desuden være forkert at hævde, som Den Italienske Republik gør det, at »de tidligere Terni-selskaber kunne gøre krav
på en forlængelse af Terni-taksterne som skyldigt supplement til den oprindelige godtgørelse«. Kommissionen har anført, at
de italienske myndigheder således synes at påstå, at de tidligere Terni-selskaber nyder en »ret« til forlængelse af Terni-taksten
på grund af den blotte omstændighed, at de, hvis de ikke var blevet eksproprieret, ville have været omfattet af forlængelsen
af vandkraftskoncessionerne.
De tidligere Terni-selskaber kunne ifølge Kommissionen imidlertid ikke gøre krav på nogen »ret« til en forlængelse på grundlag
af dekret nr. 1165/63, der fastsætter leveringen af elektricitet til en nedsat takst indtil den 31. december 1992 uden mulighed
for at forlænge denne frist. Den manglende »ret« til forlængelse af Terni-taksten følger ligeledes af det forhold, at de forlængelser,
der er fastsat i lov nr. 9/91 og den omtvistede foranstaltning, er blevet ydet ensidigt af de italienske myndigheder under
udøvelsen af det vide skøn, som kendetegner lovgivningsarbejdet.
Argumenterne om, at ændringen af Terni-takstens varighed er baseret på de privatretlige regler, som har forbindelse med senere
kontraktsydelsers urimelige omkostninger, er ligeledes ugrundede, idet nævnte regler ikke forekommer at finde anvendelse på
ekspropriation i almenvellets interesse. Kommissionen har ligeledes bemærket, at selv hvis man ville sidestille ekspropriationen
med et simpelt kontraktforhold, skal Ternis forpligtelse til at overføre vandkraftskoncessionen med de tilhørende anlæg til
ENEL kvalificeres som »øjeblikkelig« ydelse og ikke som fortsat ydelse, der vil kunne blive urimelig omkostningstung efter
et vist tidsrum. Forlængelsen af vandkraftskoncessionerne kan ydermere ikke kvalificeres som en »usædvanlig og uforudselig«
begivenhed.
Rettens bemærkninger
Ifølge fast retspraksis skal alle betingelserne i artikel 87, stk. 1, EF være opfyldt, for at der kan være tale om »støtte«
i denne bestemmelses forstand (Domstolens dom af 21.3.1990, sag C-142/87, Belgien mod Kommissionen, den såkaldte »Tubemeuse«-dom,
Sml. I, s. 959, præmis 25, og af 1.7.2008, forenede sager C-341/06 P og C342/07 P, Chronopost og La Poste mod Ufex m.fl.,
Sml. I, s. 4777, præmis 121).
For det første skal der være tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler. For det andet skal denne
støtte kunne påvirke samhandelen mellem medlemsstater. For det tredje skal den give modtageren en fordel. For det fjerde skal
den fordreje eller true med at fordreje konkurrencevilkårene (Domstolens dom af 30.3.2006, sag C-451/03, Servizi Ausiliari
Dottori Commercialisti, Sml. I, s. 2941, præmis 56, og dommen i sagen Chronopost og La Poste mod Ufex m.fl., nævnt i præmis
47 ovenfor, præmis 122).
Det skal påpeges, at indgreb, der under forskellige former letter de byrder, som normalt belaster en virksomheds budget, og
derved er beslægtet med et tilskud, udgør statsstøtte i artikel 87, stk. 1, EF’s forstand (Domstolens dom af 29.6.1999, sag
C-256/97, DM Transport, Sml. I, s. 3913, præmis 19, og af 14.9.2004, sag C-276/02, Spanien mod Kommissionen, Sml. I, s. 8091,
præmis 24), som f.eks. levering af varer eller tjenesteydelser på særligt gunstige betingelser (jf. Rettens dom af 16.9.2004
sag T-274/01, Valmont mod Kommissionen, Sml. II, s. 3145, præmis 44 og den deri nævnte retspraksis).
Den Italienske Republik har anført, at den omtvistede foranstaltning ikke kan kvalificeres som statsstøtte, idet betingelsen
om, at støttemodtagerne tildeles en fordel, ikke er opfyldt, og nævnte foranstaltning har ren godtgørelseskarakter.
Det står fast, at visse former for virksomhedsgodtgørelse ikke udgør statsstøtte.
Domstolen har således i en dom af 27. september 1988, Asteris m.fl. (forenede sager 106/87-120/87, Sml. s. 5515, præmis 23
og 24), præciseret, at offentlig støtte, dvs. foranstaltninger, hvorved det offentlige begunstiger visse virksomheder eller
visse produkter, i retlig henseende er afgørende forskellig fra erstatning, som de nationale myndigheder i givet fald måtte
blive tilpligtet at betale til private for tab, de har påført dem, og at nævnte erstatning således ikke udgør støtte som omhandlet
i artikel 87 EF og 88 EF.
Domstolen har ligeledes udtalt, at offentlige tilskud, der er tildelt virksomheder, som udtrykkeligt har fået overdraget forpligtelser
til offentlig tjeneste, med det formål at kompensere de udgifter, der er afholdt i forbindelse med opfyldelsen af disse forpligtelser,
og som opfylder visse betingelser, ikke falder ind under anvendelsesområdet for artikel 87, stk. 1, EF (Domstolens dom af
24.7.2003, sag C-280/00, Altmark Trans og Regierungspräsidium Magdeburg, Sml. I, s. 7747, præmis 94).
Kommissionen har anført, at en godtgørelse, der ydes af staten for ekspropriation af virksomhedsaktiver, normalt ikke udgør
statsstøtte (betragtning 70 til den anfægtede beslutning).
Den omtvistede foranstaltning udgøres af den forlængelse af den første foranstaltning, der tildeler Terni en favørsats, som
finder anvendelse på leveringen af elektricitet, og dette som en godtgørelse, der fulgte efter nationaliseringen af dette
selskabs vandkraftanlæg i 1962.
Artikel 6 i dekret nr. 1165/63, der fastsætter denne godtgørelse, har følgende ordlyd:
»ENEL er forpligtet til at levere 1 025 000 000 kWh (en milliard og fem-og-tyve millioner) til Terni […] hvert år med en kraft
på 170 000 kW (ethundrede og halvfjerds tusinde), den mængde af elektricitet, der blev anvendt i 1961 af Terni […] til aktiviteter,
der ikke er blandt dem, som er omhandlet i artikel 1 i lov nr. 1643[/62], og 595 000 000 kWh (fem hundrede og fem-og-halvfems
millioner) pr. år, til en yderligere kraft på 100 000 kW (hundrede tusinde) til aktiviteter, der er ved at blive gennemført
på datoen for ikrafttrædelsen af lov nr. 1643[/62]. Nævnte leveringer skal finde sted indtil den 31. december 1992 til de
modtagesteder, der ligger tæt ved Ternis virksomheder, og som fastlægges efter aftale mellem parterne.«
Denne faste elmængde skulle leveres til en favørsats, der er fastsat i artikel 7 i dekret nr. 1165/63 som følger:
»For leveringen af 1 025 000 000 kWh […] pr. år fastsættes prisen for levering af kWh i forhold til de priser for intern afståelse,
der anvendtes gennemsnitligt i perioden mellem 1959-1961 i sektoren for elproduktion fra Terni […] til selskabets virksomheder,
der er beskæftiget inden for andre sektorer.
For de mængder energi, der forbruges af Terni […], og som overstiger 1 025 000 000 kWh […] pr. år med op til 595 000 000 kWh
[…] pr. år, forhøjes den pris, der er omhandlet i stk. 1, med 0,45 [italienske] lire pr. kWh.«
Den foranstaltning, som Terni var adressaten for, ses således at være en følge af tre faktorer: elektricitetsmængden, dennes
pris og favørordningens varighed.
Kommissionen har vurderet, at den oprindelige foranstaltning var en erstatning, at den var vedtaget, og at Terni-taksten ikke
har tildelt støttemodtagerne nogen fordel under hele den varighed, der var fastsat af nævnte foranstaltning, dvs. indtil 1992.
Kommissionen har ved at henvise til ordlyden af artikel 6 i dekret nr. 1165/63 og til den klare fastsættelse af en varighed
på 30 år for anvendelsen af nævnte takst hævdet, at forlængelsen af denne ikke kan anses for at udgøre en integrerende del
af godtgørelsen, og har konkluderet, at nævnte takst, der ifølge bestemmelserne i artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/05 var
gældende fra den 1. januar 2005, er statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF (betragtning 78, 79, 94 og 117 til
den anfægtede beslutning).
Den Italienske Republik har påstået, at den anfægtede beslutning er baseret på en urigtig vurdering fra Kommissionen af arten
og den reelle virkning af det erstatningstiltag, der er fastsat af lovgivningen om nationalisering af Terni. Målet med denne
lovgivning er at yde Terni erstatning for ekspropriationen i 1962, som var en undtagelse til den almindelige ordning for egenproducenter
og ikke kun vedrørte forskellige anlæg, men også den ret, der følger af en vandkraftskoncession, til at producere elektricitet.
Denne situation forklarer ifølge Den Italienske Republik den nationale lovgivers vedtagelse af en særlig godtgørelsesmekanisme,
som skulle gøre det muligt for Terni at forsyne sig med elektricitet på samme økonomiske vilkår som dem, selskabet ville have
været omfattet af, hvis nationaliseringen ikke havde fundet sted, gennem en periode, der tager koncessionens varighed i betragtning.
Den Italienske Republik har for det første anført, at den nationale lovgiver, idet man lagde datoen den 31. december 1992
til grund for udløbet af Terni-taksten, besluttede at afstemme varigheden af nævnte takst med den for de ikke-eksproprierede
egenproducenters vandkraftskoncessioner, idet der således indførtes et direkte forhold mellem disse to dele. Den Italienske
Republik har gjort gældende, at de to forlængelser af Terni-taksten er berettiget af den omstændighed, at lovgivningsbestemmelser,
der bestemt ikke kunne forudses, da den oprindelige godtgørelse blev fastsat, har forlænget varigheden af egenproducenternes
koncessioner, og sidstnævnte er erstatningsparameteret for Terni. Disse to forlængelsesforanstaltninger, som på ingen måde
er ensbetydende med en ændring af den oprindelige godtgørelsesmekanismes formål, er nemlig et udtryk for anvendelsen af dette
formål.
Det skal dog fremhæves, at den foreliggende tvist er en del af sammenhængen i den nationalisering af elektricitetssektoren
i Italien, som er baseret på artikel 43 i den italienske forfatning, og hvis juridiske instrument til gennemførelse er indeholdt
i lov nr. 1643/62, der suppleres af dekret nr. 1165/63.
Det er således de sidstnævnte regelsæt, der skal henvises til, med henblik på at forstå den pågældende nationalisering i hele
dens udstrækning, herunder den godtgørelse, der findes passende i denne situation med overførsel af ejendom, som er besluttet
ensidigt af en stat.
Det fremgår imidlertid af ordlyden af artikel 6 i dekret nr. 1165/63, der er blottet for enhver tvetydighed, at Terni-taksten
er blevet ydet som godtgørelse for en klart fastsat periode uden mulighed for forlængelse. Samme artikel bestemmer således,
at leveringerne af elektricitet til Terni »skal finde sted indtil den 31. december 1992«, og omtalen af en præcis dato udelukker
på forhånd enhver fortolkningsvanskelighed vedrørende bestemmelsens tidsmæssige begrænsning.
Den Italienske Republik har desuden ikke henvist til nogen bestemmelse i lov nr. 1643/62 eller dekret nr. 1165/63, der ændrer
varigheden for anvendelsen af Terni-taksten med en mulig forlængelse af denne varighed ud over den fastsatte udløbsdato. Det
skal derimod bemærkes, at muligheden for at ændre prisen på levering af elektricitet til Terni udtrykkeligt er blevet fastsat
af den nationale lovgiver i artikel 8 i forordning nr. 1165/63.
Den Italienske Republik har, idet den samtidig har fremhævet, at udløbsdatoen for egenproducenternes vandkraftskoncessioner
var blevet taget i betragtning af den nationale lovgiver på tidspunktet for nationaliseringen for at fastsætte datoen den
31. december 1992 i dekret nr. 1165/63, hævdet, at fraværet af en udtrykkelig bestemmelse om muligheden for at ændre varigheden
af anvendelsen af Terni-taksten i forhold til den for koncessionerne forklares af den omstændighed, at fornyelsen af sidstnævnte
for den samme lovgiver og på det samme tidspunkt udgjorde en »ganske uforudselig« begivenhed.
Det skal bemærkes, at den oprindelige fastsættelse af en gyldighedsperiode for koncessionerne allerede i sig selv vedrørte
spørgsmålet, om disse koncessioner skulle opretholdes ved deres udløb, og om bevarelsen af disse efter en lovgivningsmæssig
forlængelse eller en udbudsprocedure udgjorde en mulig situation og ikke en »ganske uforudselig« begivenhed. Det fremgår af
sagsakterne, at fraværet af en udtrykkelig bestemmelse i den nationale lovgivning, som åbner en mulighed for at ændre varigheden
for anvendelsen af Terni-taksten, ses at være den blotte følge af lovgivers valg om at yde Terni erstatning ved tildelingen
af en favørsats for leveringen af elektricitet for en klart fastsat periode, som blev endeligt fastsat på tidspunktet for
nationaliseringen.
Det skal tilføjes, at lovgivningen vedrørende forlængelserne af vandkraftskoncessionerne efter lov nr. 1643/62 og dekret nr. 1165/63
modsiger den udlægning af disse tekster, som forsvares af Den Italienske Republik, om, at disse ved en slags dynamisk og forudsætningsvis
henvisning forbinder varigheden af Terni-taksten med varigheden af egenproducenternes vandkraftskoncessioner; forlængelsen
af sidstnævnte medfører automatisk forlængelsen af nævnte takst.
Denne fortolkning er allerede i strid med det forhold, at forlængelserne af Terni-taksten, som på ingen måde er automatisk,
har nødvendiggjort lovgivningsmæssige initiativer med henblik på at ændre den erstatning, der oprindeligt blev fastsat af
dekret nr. 1165/63.
Den første forlængelse af Terni-taksten fremgår af artikel 20, stk. 4, i lov nr. 9/91, som ligeledes forlængede de dengang
eksisterende vandkraftskoncessioner indtil 2001. Denne lov kan ikke opsummeres til den blotte medvirkende forlængelse af varigheden
af Terni-taksten og den for egenproducenternes vandkraftskoncessioner indtil 2001, idet den indeholder et dobbelt formål,
nemlig forlængelsen af Terni-taksten, men også dennes bortfald ved udløbet af 2007 (jf. betragtning 19 til den anfægtede beslutning).
De to forhold hænger uløseligt sammen og beviser reelt den selvstændige karakter af spørgsmålet om takstens varighed i forhold
til egenproducenternes situation.
Adskillelsen af de tidligere Terni-selskabers vilkår fra egenproducenternes bekræftes af, at de italienske myndigheder i 1999
alene greb ind for at forny de dengang eksisterende vandkraftskoncessioner indtil 2001.
Den anden forlængelse af Terni-taksten fremgår af artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/05, der bestemmer:
»Med henblik på at muliggøre udviklingen og omstruktureringen af de pågældende virksomheder forlænges anvendelsen af gunstige
tarifvilkår for leveringerne af elektricitet, der er omfattet af artikel 1, stk. 1, [litra] c), af lovdekret nr. 25 af 18.
februar 2003, der med ændringer blev stadfæstet som lov […] nr. 83 af 17. april 2003, for hele 2010 under de prisbetingelser,
der fandt anvendelse den 31. december 2004.«
Nævnte bestemmelse henviser ikke engang til vandkraftskoncessionerne og indeholder ingen angivelse, hvorefter lovgivers hensigt
kan formodes at være afstemning af Terni-takstens varighed med den for nævnte koncessioner.
Det fremgår tværtimod af den samme bestemmelse, at Terni-taksten kun er det ene af de gunstige tarifvilkår, som forlængelsen
har til formål for »at muliggøre udviklingen og omstruktureringen af de pågældende virksomheder«. I betragtning 67 til den
anfægtede beslutning, der er en del af de italienske myndigheders bemærkninger fremsat under den formelle undersøgelsesprocedure,
præciseres det, at nævnte myndigheder fremhæver den omstændighed, at »der er en sammenhæng mellem den anfægtede takstforlængelse,
der blev fastsat ved artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/2005, og det store investeringsprogram, som ThyssenKrupp har i gang
i Terni/Narni-industriområdet«, og at »[området] [m]ed denne handlingsplan får […] en ny og større elproduktionskapacitet«.
Det bliver bemærket, at »[t]aksten er […] tænkt som en overgangsløsning, der skal løbe, indtil nævnte produktionskapacitet
er en realitet; en afskaffelse af taksten vil bringe de igangværende investeringer i fare«.
Som gengivet i betragtning 61 til den anfægtede beslutning om »de politiske bevæggrunde bag den anden forlængelse«, har de
italienske myndigheder anført følgende:
»[T]aksten er nødvendig for at sidestille disse italienske energiintensive virksomheder med deres konkurrenter i [Den Europæiske
Union], som har adgang til nedsatte energipriser (takster eller kontrakter), indtil de igangværende infrastrukturprojekter
for fremstilling og transport af elektricitet er afsluttet. Hvis takstnedsættelsen afskaffes, vil de[…] pågældende selskab[er]
flytte [deres] aktiviteter uden for [Unionen]. Dette vil uundgåeligt medføre krise i industrien og et stort tab af arbejdspladser
i de berørte regioner. [Den Italienske Republik] mener derfor, at takstforlængelsen bør ses som en overgangsløsning.«
Det er således ikke tale om en foranstaltning, der er den lovlige fortsættelse af den godtgørelse, som Terni er omfattet af
efter nationaliseringen af selskabets vandkraftanlæg i 1962.
Den Italienske Republik har for det andet, efter i replikken at have præciseret, at varigheden af takstordningen var blevet
afstemt med den »resterende« periode af Ternis koncession, anført, at »det afgørende punkt ikke så meget [var] at efterprøve,
om der fandtes et forhold mellem den kompensationsmekanisme, der er fastsat for Terni, og de øvrige egenproducenters koncessioner,
men snarere at undersøge, om forlængelseslovene ville kunne anvendes på Terni, hvis denne i henhold den almindelige regel
ikke havde fået eksproprieret anlæg og koncessionen«.
Ifølge Den Italienske Republik er der ingen tvivl om, at forlængelsesbestemmelserne (nemlig artikel 24 i lov nr. 9/91 og artikel
12, stk. 7, i dekret nr. 79/99) ligeledes ville have omfattet de koncessioner, som Terni var indehaver af, »hvis dette selskab
havde bevaret rådigheden herover«, og det er klart, at den omstændighed, at de tidligere Terni-selskaber hindres i at blive
omfattet af disse forlængelser, har bragt deres situation som »virtuel egenproducent« til ophør, som det hvad angår nævnte
selskaber var fornuftigt at opretholde, hvilket Kommissionen selv har erkendt.
Det skal dog fastslås, at Den Italienske Republiks ræsonnement tilsigter at give en fortolkning af den godtgørelsesmekanisme,
der er indført ved artikel 6 i dekret nr. 1165/63, og som hviler på en forudsætning, der ikke tager hensyn til den ekspropriationssituation,
som var baggrunden for tvisten, og drøftelsen af nævnte mekanismes omfang.
Det er muligt, at Ternis koncession, hvis selskabets vandkraftanlæg ikke var blevet nationaliseret, ville være blevet fornyet
som de øvrige egenproducenters. Det er også muligt, at spørgsmålet om Ternis godtgørelse i form af tildelingen af en favørelektricitetssats
i et sådant tilfælde ikke ville være blevet rejst.
Det forholder sig ikke desto mindre således, at det drejer sig om rent hypotetiske ræsonnementer, som tilsigter at omgå hindringen
for den tidsbegrænsning for anvendelsen af Terni-taksten – der meget klart er fastsat i artikel 6 i dekret nr. 1165/63 – og
som bør forkastes.
Den Italienske Republik har også fremhævet, at Kommissionen er i tvivl om, hvorvidt formålet med bestemmelserne om forlængelse
af Terni-taksten var at supplere den oprindelige erstatning, der er fastsat i artikel 6 i dekret nr. 1165/63, mens der ifølge
retspraksis, for at en foranstaltning kan kvalificeres som statsstøtte, alene skal tages hensyn til de aktuelle eller potentielle
virkninger heraf.
Det skal dog bemærkes, at Kommissionen i betragtning 99 til den anfægtede beslutning klart har anført, at der ikke kunne herske
tvivl om, at levering af elektricitet til en lavere pris end den normalt gældende takst repræsenterede en klar økonomisk fordel
for de begunstigede virksomheder, idet deres produktionsomkostninger nedsættes, og deres konkurrenceposition styrkes.
Henvisningen til det reelle formål med den omstridte foranstaltning er en del af drøftelsen om det nøjagtige omfang af de
godtgørelsesmekanisme, der er fastsat i artikel 6 i dekret nr. 1165/63, og Den Italienske Republik har herved anført, at denne
foranstaltning var den lovlige fortsættelse af den godtgørelse, som Terni er omfattet af efter nationaliseringen af selskabets
vandkraftanlæg i 1962.
Denne påstand modsiges både af ordlyden af artikel 11, stk. 11, i lov nr. 80/05, der forlængede Terni-taksten indtil 2010,
og af de italienske myndigheders erklæringer under den administrative procedure, som er sammenfattet i betragtning 61 og 67
til den anfægtede beslutning, hvoraf det fremgår, at den anfægtede forlængelse af Terni-taksten i virkeligheden udgør en modydelse
for det store investeringsprogram, som ThyssenKrupp har i gang i Terni/Narni-industriområdet.
Den Italienske Republik har for det tredje gjort gældende, at de to forlængelser i 1991 og 2005 ligeledes er et udtryk for
anvendelsen af medlemsstaternes fælles aftaleretlige princip, ifølge hvilket det i vedvarende retsforhold skal tages i betragtning,
at forvridningen af den kontraktuelle ligevægt ikke er forårsaget af den almindelige risiko, som parterne har påtaget sig
på tidspunktet for indgåelsen af aftalen, men af en efterfølgende begivenhed, der ikke var hverken forudset eller kunne forudses
på det tidspunkt, hvor aftalen er blevet indgået.
Ud over en henvisning til princippet om god tro og billighed har Den Italienske Republik tilføjet, at det princip, der er
omhandlet i præmis 87 ovenfor, er blevet kodificeret i den såkaldte »hardship«-klausul, som er fastsat i principperne for
internationale handelsaftaler samt i europæisk aftaleret, der er udarbejdet af kommissionen for europæisk aftaleret.
Denne argumentation bør forkastes, idet den er baseret på en fejlagtig antagelse, nemlig sidestillingen af en situation med
nationalisering af forskellige aktiver, der medfører en nødvendig godtgørelse, med et simpelt kontraktforhold.
Det er nemlig vigtigt at bemærke, at den foreliggende tvist opstod under den nationalisering af elektricitetssektoren i Italien,
som har hjemmel i den italienske forfatnings artikel 43, som bestemmer, at »[loven] med henblik på at varetage offentlige
interesser […] ved ekspropriation og mod erstatning straks [kan] forbeholde eller overføre visse virksomheder eller kategorier
af virksomheder, der vedrører væsentlige offentlige tjenester eller energikilder eller monopolsituationer og er af væsentlig
offentlig interesse, til staten, offentlige indretninger eller arbejderfællesskaber eller brugerfællesskaber«.
Det juridiske instrument vedrørende gennemførelse af nationaliseringen er alene lov nr. 1643/62, der suppleres af dekret nr. 1165/63.
Det ses således, at overførslen af ejendom besluttes ensidigt af staten med henblik på formål af offentlig interesse, og at
man må anvende nævnte lovs og nævnte dekrets bestemmelser for at forstå den pågældende nationalisering i hele dens udstrækning,
herunder den erstatning, som findes passende i denne situation.
Anvendeligheden af regler eller principper af aftaleretlig karakter på en sådan situation er på ingen måde påvist af Den Italienske
Republik. Den omstændighed, at dekret nr. 1165/63 fastsatte en særlig godtgørelsesmekanisme i form af leveringen af elektricitet
til en favørsats gennem 30 år, kan ikke støtte den sidestilling, som Den Italienske Republik foretager, mellem den foreliggende
sag og en situation ad modum et vedvarende kontraktforhold.
Selv om det måtte antages, at der kan gives medhold i en sådan sidestilling, kan Retten under alle omstændigheder ikke tiltræde
den argumentation, hvorefter den omtvistede foranstaltning berettiges af principper, som gør det muligt at genoprette ligevægten
i et vedvarende-kontraktforhold, der angiveligt er afbrudt af påvirkningen af en begivenhed, som ikke var forudset eller kunne
forudses på det tidspunkt, hvor aftalen er blevet indgået.
Ud over, at overførslen af Ternis aktiver til ENEL blev fuldstændigt gennemført kort tid efter vedtagelsen af dekret nr. 1165/63
og således måtte kvalificeres som en »øjeblikkelig« ydelse og ikke som en vedvarende ydelse, kan forlængelsen af egenproducenternes
vandkraftskoncessioner ikke kvalificeres som en »uforudselig« begivenhed.
Der må peges på, at den oprindelige fastsættelse af en gyldighedsperiode for koncessionerne allerede i sig selv vedrørte spørgsmålet,
om disse koncessioner skulle opretholdes ved deres udløb, og bevarelsen af disse efter en lovgivningsmæssig forlængelse eller
en udbudsprocedure udgjorde således en i vidt omfang mulig og ikke en »uforudselig« begivenhed. Vedtagelsen af bestemmelser
om forlængelse af egenproducenternes vandkraftskoncessioner i 1991, 1999 og 2005 bekræfter efterfølgende dette.
Det følger af de forudgående betragtninger, at det anbringende, der bestrider den omtvistede foranstaltnings kvalificering
som statsstøtte og vedrører den omtvistede foranstaltnings kompenserende karakter, bør forkastes.

Anbringendet om tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter, af kontradiktionsprincippet og af princippet om beskyttelse
af den berettigede forventning
Parternes argumenter
Den Italienske Republik har gjort gældende, at den på Kommissionens udtrykkelige anmodning har fremlagt en undersøgelse, der
sammenligner den bogførte værdi af eksproprierede aktiver med værdien af de i løbet af årene ved Terni-taksten tildelte aktiver,
hvilken undersøgelse havde afdækket, at der ikke var tale om overkompensation.
Kommissionen har imidlertid i den anfægtede beslutning vurderet denne undersøgelse som irrelevant med den begrundelse, at
en godtgørelsesmekanismes passende karakter kun kunne vurderes på forhånd, hvilket var på tidspunktet for ekspropriationen.
Kommissionen har således kun subsidiært undersøgt undersøgelsens indhold og har fundet, at konklusionerne i denne var fejlagtige.
Den Italienske Republik har anført, at Kommissionens kovending hvad angår hensigtsmæssigheden af en efterfølgende vurdering
af godtgørelsesmekanismens passende karakter burde have fået institutionen til at genåbne den kontradiktoriske drøftelse,
idet den foreslog en anderledes analytisk synsvinkel eller bare godtog alternative forslag fra Den Italienske Republik, hvilket
den ikke har gjort. Såfremt der var gået frem på denne måde, ville Den Italienske Republik ganske afgjort have kunnet påberåbe
sig de argumenter, der er fremsat i det første anbringende.
Den Italienske Republik har tilføjet, at den, hvis Kommissionen forud for vedtagelsen af den anfægtede beslutning havde tilkendegivet
sin holdningsændring eller sin tvivl hvad angår den bedømmelsesmetode, der er foreslået i den pågældende undersøgelse, ville
have kunnet påberåbe sig den omstændighed, at selv om nævnte institution måske undervurderede fordelen ved Terni-taksten,
undervurderede den også selskabets økonomiske offer, idet den begrænsede dette til anlæggenes værdi uden at anse den eksproprierede
rettighed, nemlig produktionskoncessionen, for en selvstændig genstand for bedømmelse.
Denne proceduremangel behæfter selv den indholdsmæssige vurdering, som Kommissionen har foretaget af den pågældende undersøgelse.
Efter at have fremhævet den i det mindste selvmodsigende karakter af Kommissionens adfærd har Den Italienske Republik i replikken
hævdet, at Kommissionen ved at anmode om den pågældende undersøgelse med henblik på at bedømme, om der muligvis var tale om
en overkompensation, havde skabt en berettiget forventning hos de italienske myndigheder hvad angår den omstændighed, at resultaterne
af disse arbejder på en vis måde vil blive bedømt med henblik på den anfægtede beslutning. Ved under alle omstændigheder at
erklære undersøgelsen irrelevant, ved i øvrigt alene at tilkendegive denne vurdering i den anfægtede beslutning og ved alene
at vurdere indholdet i nævnte undersøgelse subsidiært har Kommissionen tilsidesat denne berettigede forventning, der er skabt
af den anmodning om oplysninger, som blev udtrykt i skrivelsen af 20. februar 2007.
Kommissionen har påstået, at den aldrig i løbet af proceduren har tilkendegivet over for Den Italienske Republik, at den efterfølgende
ville vurdere den passende karakter af Terni-taksten uden at undersøge, om forlængelsen af denne takst, der er fastlagt af
den omtvistede foranstaltning, kunne være berettiget som erstatning for den ekspropriation, som Terni var udsat for i 1962;
dette bekræftes af det forhold, at de italienske myndigheder og de tidligere Terni-selskaber faktisk under proceduren påberåbte
sig de argumenter, der er fremsat i forbindelse med det første anbringende for at påvise, at nævnte forlængelse skulle anses
for at udgøre en integrerende del af det kriterium, som er fastsat på forhånd af dekret nr. 1165/63 for at yde erstatning
til Terni.
Kommissionen har hævdet, at for så vidt som de italienske myndigheder faktisk fremsatte de pågældende argumenter under den
administrative procedure, og disse argumenter under alle omstændigheder er ubegrundede, hvilket undersøgelsen af det første
anbringende har påvist, kan den påståede tilsidesættelse af retten til forsvar, som er fremsat af Den Italienske Republik,
ikke havde nogen indvirkning på den anfægtede beslutnings gyldighed.
Denne konklusion kan ikke anfægtes af Den Italienske Republiks påstand om, at den, hvis den havde haft kendskab til Kommissionens
indvendinger mod den pågældende undersøgelse, »[også] ville […] have kunnet gøre sine tvivl gældende«. Det er nemlig ifølge
Kommissionen klart, at eftersom undersøgelsen kun er blevet vurderet subsidiært, har Den Italienske Republiks tvivl hvad angår
dens troværdighed under alle omstændigheder ikke kunne have den mindste indflydelse på den overordnede vurdering, som ligger
til grund for den anfægtede beslutning. De italienske myndigheder har ydermere på ingen måde påvist, at Kommissionens bedømmelse
af de faktiske forhold vedrørende den pågældende undersøgelse er behæftet med nogen som helst faktisk eller retlig fejl.
Kommissionen har endelig anført, at klagepunkterne vedrørende dens angiveligt selvmodsigende holdning og tilsidesættelsen
af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning skal afvises, fordi de forekommer for første gang i replikken,
hvilket er en tilsidesættelse af artikel 48, stk. 2, i Rettens procesreglement. Under alle omstændigheder kan man ikke udlede
en selvmodsigelse eller en tilsidesættelse af ovennævnte princip af den omstændighed, at Kommissionen alene subsidiært har
vurderet de italienske myndigheders undersøgelse. Kommissionen har endelig bemærket, at det fremgår af fast retspraksis, at
en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning kun foreligger, såfremt administrationen har
afgivet »præcise løfter« til de berørte personer, hvilket helt klart ikke er tilfældet i den foreliggende sag.
Rettens bemærkninger
Det skal bemærkes, at Kommissionen ved skrivelse af 19. juli 2006 meddelte Den Italienske Republik sin beslutning om at indlede
den i artikel 88, stk. 2, EF omhandlede procedure, og at den med offentliggørelsen af nævnte beslutning i
Den Europæiske Unions Tidende
opfordrede berørte tredjeparter til at fremsætte deres bemærkninger til den omtvistede foranstaltning.
Ved skrivelse af 20. februar 2007 anmodede Kommissionen efter at have fundet, at andre oplysninger var »nødvendige for at
komme til en konklusion«, Den Italienske Republik om at fremsende bl.a. oplysninger, der ville gøre det muligt objektivt at
sammenligne værdien af eksproprierende aktiver med værdien af den fordel, som Terni-taksten havde tilvejebragt siden denne
ordnings begyndelse indtil 2010, med en ajourføring af de pågældende værdier.
I april 2007 fremsendte Den Italienske Republik som svar på denne anmodning en undersøgelse til Kommissionen, der var blevet
gennemført af en uafhængig konsulent på anmodning fra de tidligere Terni-selskaber, og som nævner, at den samlede værdi af
den fordel, der er tilvejebragt af Terni-taksten, er mindre end den bogførte værdi (ajourført i 2006) af de på grund af nationaliseringen
eksproprierede aktiver, og således konkluderer, at der ikke er tale om overkompensation.
Det følger af betragtning 82 og 83 til den anfægtede beslutning, at Kommissionen principalt har fundet, at denne undersøgelse
ikke var relevant med den begrundelse, at en undersøgelse af, om en erstatningsordning er rimelig, kun kunne ske på forhånd,
dvs. forud for ekspropriationstidspunktet. Kommissionen har i overensstemmelse med dette udgangspunkt konkluderet, at ordningen
indtil udløbet af den oprindelige erstatningstakst – men kun indtil dette tidspunkt – ikke havde givet de begunstigede nogen
fordel, og alternative beregninger af udbytte og tab ikke kan ændre ved denne konklusion, og da slet ikke, hvis beregningen
sker retrospektivt.
Kommissionen har subsidiært vurderet den undersøgelse, der er fremlagt af de italienske myndigheder, til bunds, hvorved det
konkluderes, at den metode, som denne undersøgelse hviler på, var upræcis og ukorrekt, for så vidt som den systematisk undervurderede
de tidligere Terni-selskabers takstfordel, samtidig med at de eksproprierede aktivers værdi sandsynligvis blev overvurderet
(betragtning 87-90 til den anfægtede beslutning).
Hvad for det første angår Den Italienske Republiks klagepunkt, der er anført i præmis 101-103 ovenfor, vedrørende Kommissionens
manglende overholdelse af kontradiktionsprincippet, der angiveligt behæfter dennes vurdering af den af de italienske myndigheder
fremlagte undersøgelse om værdien af de eksproprierede aktiver, kan det ikke tiltrædes.
Kontradiktionsprincippet, der udgør et grundlæggende EU-retligt princip, er i den forbindelse bl.a. en del af retten til forsvar
(jf. analogt Domstolens dom af 10.7.2008, sag C-413/06 P, Bertelsmann og Sony Coporation of America mod Impala, Sml. I, s. 4951,
præmis 61). Overholdelsen af sidstnævnte udgør i enhver procedure, som indledes over for en person, og som kan udmunde i en
akt, der indeholder et klagepunkt mod denne, et grundlæggende retsprincip, der skal sikres overholdt, selv i mangel af særlige
bestemmelser vedrørende den pågældende procedure (Domstolens dom af 10.7.1986, sag 234/84, Belgien mod Kommissionen, Sml.
s. 2263, præmis 27, og af 11.11.1987, sag 259/85, Frankrig mod Kommissionen, Sml. s. 4393, præmis 12).
På området for kontrol med offentlig støtte kræver princippet om retten til forsvar, at den pågældende medlemsstat får mulighed
for i overensstemmelse med artikel 88, stk. 2, EF effektivt at gøre sine synspunkter gældende vedrørende de bemærkninger,
der er fremsat af de berørte tredjeparter, og som Kommissionen agter at støtte sin beslutning på, og at Kommissionen ikke
kan lægge disse bemærkninger til grund i sin beslutning vedrørende medlemsstaten, såfremt denne ikke har haft mulighed for
at kommentere dem. For at en sådan tilsidesættelse af retten til forsvar kan medføre annullation, skal proceduren imidlertid
kunne have ført til et andet resultat, hvis retten til forsvar ikke var blevet tilsidesat (Domstolens dom i sagen Frankrig
mod Kommissionen, nævnt i præmis 114 ovenfor, præmis 13 og 13, og dom af 14.2.1990, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen,
Sml. I, s. 307, præmis 30 og 31).
I den foreliggende sag er det tilstrækkeligt at fastslå, at Kommissionen på ingen måde kritiseres for at have lagt berørte
tredjeparters bemærkninger, med hensyn til hvilke Den Italienske Republik ikke har gjort sine synspunkter gældende, til grund
for den anfægtede beslutning. Den Italienske Republik fik, som det kræves efter artikel 88, stk. 2, EF og artikel 6, stk. 2,
i Rådets forordning nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af […] artikel [88 EF] (EFT L 83,
s. 1), lejlighed til at fremsætte sine bemærkninger vedrørende beslutningen om indledningen af proceduren og modtog meddelelse
om de bemærkninger, som var fremsat herom af de berørte parter, hvilket medførte den reaktion, der er udtrykt i skrivelsen
af 22. december 2006 (betragtning 6 til den anfægtede beslutning).
Det skal fremhæves, at Den Italienske Republik inden for rammerne af sine bemærkninger, der blev indleveret til Kommissionen
under den formelle undersøgelsesprocedure, har anført, at hverken den oprindelige takstaftale – der udgjorde en legitim godtgørelse
til Terni for ekspropriationen af dets aktiver – eller de senere forlængelser heraf var at betragte som statsstøtte. Til underbyggelse
heraf har Den Italienske Republik fremført en række af Domstolens domme, i henhold til hvilke forskellige former for virksomhedsgodtgørelse
ikke har karakter af statsstøtte, herunder godtgørelse for skader og tjenesteydelser af almen økonomisk interesse (betragtning
58 til den anfægtede beslutning).
Betragtning 59 til den anfægtede beslutning præciserer ligeledes følgende:
»For så vidt angår spørgsmålet om, hvorvidt Terni-taksten er tilladt i henhold til statsstøttereglerne, peger [Den Italienske
Republik] på, at lov nr. 9/1991, der vedrører første forlængelse af taksten, blev behørigt anmeldt til Kommissionen og godkendt
af denne. De senere takstforlængelser, der er sammenfaldende med forlængelserne af vandkraftproducenternes koncessioner, bygger
på samme argumentation, der aldrig er blevet anfægtet af Kommissionen. [Den Italienske Republik] mener således, at Terni-taksten
er at betragte som en eksisterende foranstaltning, der ikke har karakter af støtte.«
Den Italienske Republik har således i løbet af den formelle undersøgelsesprocedure klart gjort sine synspunkter vedrørende
den omtvistede foranstaltnings karakter af godtgørelse gældende, hvilke svarer til indholdet af det første annullationsanbringende,
der er påberåbt i stævningen. Det er imidlertid netop på dette punkt, at Kommissionen principalt har udtalt sig for at fastslå,
at den omtvistede foranstaltning var statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF.
For så vidt som Kommissionen med rette har vurderet, at forlængelsen af den favørsats, der ved den omtvistede foranstaltning
blev ydet i 2005, ikke var en integrerende del af den erstatning, som skyldtes Terni for den ekspropriation, selskabet havde
været udsat for i 1962, og at Kommissionen har fastslået, at den favørsats, der var gældende for de tidligere Terni-selskaber
fra den 1. januar 2005, var statsstøtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF (jf. præmis 97 ovenfor), kan den påståede tilsidesættelse
af retten til forsvar under alle omstændigheder ikke have nogen indvirkning på den anfægtede beslutnings gyldighed.
Den Italienske Republiks klagepunkt strider desuden mod hovedformålet med den formelle undersøgelsesprocedure og fremkommer
ved en fordrejet læsning af Kommissionens skrivelse af 20. februar 2007, der indeholder anmodningen om oplysninger.
Kommissionen fandt det nemlig nødvendigt at indhente oplysninger om den bogførte værdi af de aktiver, der overdroges til staten
på tidspunktet for nationaliseringen. Det drejede sig imidlertid ikke kun om formålet med den anmodning om oplysninger, der
findes i skrivelsen af 20. februar 2007, og som skal læses i sammenhæng med den formelle undersøgelsesprocedure og dennes
formål, nemlig at gøre det muligt for berørte parter at blive hørt og for Kommissionen at opnå fuldstændige oplysninger om
alle sagens momenter, inden den træffer beslutning (jf. i denne retning Domstolens dom af 20.3.1984, sag 84/82, Tyskland mod
Kommissionen, Sml. s. 1451, præmis 13).
Den formelle undersøgelsesprocedure kan ikke have en anden rækkevidde end den ovenfor beskrevne og navnlig ikke den, at der
før vedtagelsen af den endelige beslutning træffes endelig afgørelse vedrørende visse af sagens forhold. Der skal i den forbindelse
peges på, at det ikke fremgår af nogen bestemmelser om statsstøtte eller af retspraksis, at Kommissionen er forpligtet til
at høre modtageren af statsstøtte vedrørende sin vurdering af den pågældende foranstaltning, eller at Kommissionen er forpligtet
til at informere den pågældende medlemsstat – og dermed heller ikke støttemodtageren – om sit standpunkt, før den vedtager
sin beslutning, når de berørte parter og medlemsstaten har haft mulighed for at tage stilling (Rettens dom af 8.7.2004, sag
T-198/01, Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen, Sml. II, s. 2717, præmis 198).
Den Italienske Republiks påstand hvad angår Kommissionens »kovending« fremkommer ved en fejlagtig læsning af ordlyden af skrivelsen
af 20. februar 2007, hvoraf det ikke fremgår, at institutionen har anset det for afgørende for at tage stilling til spørgsmålet
om kvalificeringen af forlængelsen af Terni-taksten som statsstøtte, at der blev fremlagt dokumentation for, at den (ajourførte)
værdi af denne godtgørelse var lig med eller mindre end værdien af den eksproprierede aktiver.
Kommissionen har under alle omstændigheder aldrig tilkendegivet over for Den Italienske Republik eller over for de tidligere
Terni-selskaber, at den ville vurdere den efterfølgende passende karakter af Terni-taksten uden at undersøge, om forlængelsen
af denne takst, der er fastsat ved den omtvistede foranstaltning, kunne være berettiget som erstatning for den ekspropriation,
Terni var udsat for i 1962.
For det andet har Den Italienske Republik, efter at have fremhævet den angiveligt selvmodsigende karakter af Kommissionens
adfærd, hævdet, at Kommissionen ved at anmode om den pågældende undersøgelse med henblik på at bedømme, om der muligvis var
tale om en overkompensation, havde skabt en berettiget forventning hos de italienske myndigheder hvad angår den omstændighed,
at »resultaterne af disse arbejder på en vis måde vil blive bedømt med henblik på den anfægtede beslutning«. Ved under alle
omstændigheder at erklære undersøgelsen irrelevant, ved i øvrigt alene at tilkendegive denne vurdering i den anfægtede beslutning
og ved alene at vurdere indholdet i nævnte undersøgelse for fuldstændighedens skyld har Kommissionen tilsidesat den berettigede
forventning, der blev skabt af den anmodning om oplysninger, som er udtrykt i skrivelsen af 20. februar 2007.
Hvad angår påstanden om den selvmodsigende karakter af Kommissionens adfærd er nævnte påstand omfattet af argumentationen
vedrørende klagepunktet om en tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet og Den Italienske Republiks ret til forsvar, hvilket
bør forkastes som ubegrundet.
Hvad angår påstanden om en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning har Kommissionen påstået
klagepunktet afvist ved at påberåbe sig en tilsidesættelse af procesreglementets artikel 48, stk. 2, hvorefter nye anbringender
ikke må fremsættes under sagens behandling, medmindre de støttes på retlige eller faktiske omstændigheder, som er kommet frem
under retsforhandlingerne.
Det står fast, at Den Italienske Republik for første gang i replikken har påberåbt sig en tilsidesættelse af princippet om
beskyttelse af den berettigede forventning ved at lægge indholdet af skrivelsen af 20. februar 2007, der indeholder en anmodning
om oplysninger, til grund; der er en faktisk omstændighed, som allerede er fremført og drøftet af parterne i stævningen og
svarskriftet.
Det følger heraf, at det pågældende anbringende bør afvises.
Nævnte anbringende skulle under alle omstændigheder alligevel forkastes som ubegrundet. Dels indeholder skrivelsen af 20.
februar 2007 intet præcist løfte fra administrationen, en betingelse, der skal være opfyldt for gyldigt at kunne påberåbe
en tilsidesættelse af princippet om beskyttelse af den berettigede forventning (jf. i denne retning Domstolens dom af 22.6.2006,
forenede sager C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 mod Kommissionen, Sml. I, s. 5479, præmis 147, og Rettens dom af
23.10.2002, forenede sager T-346/99 – T-348/99, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 4259, præmis
93) hvad angår den omstændighed, at resultaterne af de arbejder, der er anmodet om i denne skrivelse, »på en vis måde vil
blive bedømt med henblik på den anfægtede beslutning«. Dels er nævnte resultater faktisk blevet taget i betragtning og undersøgt
af Kommissionen i den anfægtede beslutning, selv om undersøgelsen er blevet gennemført subsidiært.
Under disse omstændigheder bør anbringendet om tilsidesættelse af væsentlige formforskrifter på grund af, at der ikke er foretaget
en tilstrækkelig oplysning af sagen og tilsidesættelse af kontradiktionsprincippet, forkastes med den bemærkning, at påstanden
om, at der ikke er foretaget en tilstrækkelig oplysning af sagen, ikke udgør et selvstændigt klagepunkt, men i realiteten
er omfattet af argumentationen vedrørende tilsidesættelsen af det ovenfor nævnte princip.
Det fremgår af det ovenfor anførte som helhed, at Kommissionen bør frifindes.

Sagens omkostninger
I henhold til artikel 87, stk. 2, i Rettens procesreglement pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis
der er nedlagt påstand herom. Den Italienske Republik tabt sagen og bør derfor pålægges at betale sagens omkostninger i overensstemmelse
med Kommissionens påstand herom.
På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Femte Afdeling):
1)
Europa-Kommissionen frifindes.
2)
Den Italienske Republik betaler sagens omkostninger.
Vilaras
Prek
Ciucă
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 1. juli 2010.
Underskrifter
*
Processprog: italiensk.