CELEX: 62002TJ0171
Valstybės pagalba
Valstybės restruktūrizavimo pagalbos mažų žemės ūkio įmonių schema
Valstybės pagalba, daranti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipanti konkurenciją arba galinti ją iškraipyti
Bendrijos gairės dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti
Sąlyginis sprendimas
Terminai, taikomi valstybės pagalbos kontrolės procedūrai
Teisėtų lūkesčių apsauga
Motyvavimas
Įstojimas į bylą
Įstojusių į bylą šalių reikalavimai, pagrindai ir argumentai

Ginčo aplinkybės
1       1998 m. sausio 12 d. laišku Italijos valdžios institucijos pranešė Komisijai apie 1997 m. gruodžio 2 d. Sardinijos regioninės
vyriausybės (Giunta regionale della Sardegna) sprendimu Nr. 48/7 numatytos pagalbos schemos projektą, kuriuo buvo patvirtintas
„regioninis saugomų augalų sektoriaus įmonių restruktūrizavimo planas“ (toliau – projektas). Komisija šį pranešimą gavo 1998 m.
sausio 15 dieną.
2       Šis projektas pirmiausia numatė restruktūrizavimo pagalbos schemą.
3       Jis buvo skirtas į sunkią padėtį patekusioms Sardinijos mažoms žemės ūkio įmonėms (MŽŪĮ). Kriterijai, leidžiantys apibūdinti
sunkią padėtį projekto prasme, buvo atitinkamos MŽŪĮ „vidutiniai veiklos nuostoliai, sudarantys mažiausiai 25 % nuo grynojo
kapitalo per pastaruosius trejetą metų“, ir „1996 m. gruodžio 31 d. negrąžintos kreditoriams skolos, didesnės nei 30 % nuosavo
kapitalo“. Italijos valdžios institucijos nurodė, kad apie 500 Sardinijos MŽŪĮ atitiko šiuos kriterijus.
4       Norėdamos pasinaudoti pagalbos schema, (pagalbos suteikimo) kriterijus atitinkančios įmonės turėjo laikytis sąlygų, pavyzdžiui,
pateikti „restruktūrizavimo planą, nurodantį visų gamybos išlaidų apmokėjimo įprastomis veiklos sąlygomis galimybes bei pelno
gavimą“, ir atsisakyti „dalies veiklos rūšių, struktūrų ir turto, jei tai būtina (įmonės) ekonominei ir finansinei pusiausvyrai“.
5       Nagrinėjamas saugomų augalų sektorius. Atitinkami produktai yra įvairios daržovės, vaisiai, grybai, augalai ir gėlės, auginamos
šiltnamyje.
6       Ketinta suteikti pagalba buvo pirmiausia atitinkamų įmonių skolų restruktūrizavimo priemonės. Šių priemonių turėjo imtis bankai
– suinteresuotosios įmonės kreditoriai (atsisakymas palūkanų ir delspinigių už iki 1996 m. gruodžio 31 d. negrąžintas paskolas;
atsisakymas delspinigių už paskolas, kurių grąžinimo terminas baigiasi tarp 1997 m. sausio 31 d. ir sutarties dėl skolų grąžinimo
termino pratęsimo sudarymo) arba regioninės valdžios institucijos (pagrindinės skolos, kurią sudaro kreditai, negrąžinti iki
1996 m. gruodžio 31 d., dalies apmokėjimas; palūkanų už iki 1996 m. gruodžio 31 d. negrąžintas ar po šios datos atsirasiančias
paskolas apmokėjimas). Šių regioninės valdžios institucijų įgyvendinamų priemonių dalis sudarė 75 % bendros skolos, kurią
sudarė paskolos, suteiktos iki 1996 m. gruodžio 31 d., be bankams mokėtinų delspinigių. Jų maksimalus įgyvendinimo terminas
nustatytas 15 metų.
7       Antra, buvo numatytas negrąžintinas indėlis į įvairias investicines priemones, susijusias su gamybos priemonėmis (apsaugos,
vėdinimo, kondicionavimo, izoliavimo, drenažo ir laistymo įrenginių sumontavimas bei nusidėvėjusių įrenginių atnaujinimas
ar pakeitimas). Šios investicijos buvo apibūdintos kaip „būtinos“ restruktūrizavimui. Šių regioninės valdžios institucijų
įgyvendinamų priemonių dalis sudarė 75 % bendrųjų išlaidų. Jų įgyvendinimo terminas buvo apibrėžtas terminu, kuris „būtinas
(šių priemonių) realizavimui“.
8       Trečia, buvo numatytos techninės pagalbos, profesinio parengimo ir konsultavimo priemonės, užtikrinamos Regioninio vystymo
ir techninės pagalbos žemės ūkio srityje tarnybos (Ente regionale di sviluppo e assistenza tecnica in agricoltura). Šios priemonės
buvo apibūdintos kaip „įprastos paslaugos“, dėl kurių vykdymo „neatsiranda papildomų išlaidų“. Jų terminas buvo apibrėžtas
kaip „neribotas“.
9       Bendra valstybės lėšų finansuojant restruktūrizavimo pagalbos schemą suma buvo 60 milijardų Italijos lirų (ITL), t. y. apie
30 milijonų EUR. Didžiausia pagalbos suma kiekvienai įmonei buvo nustatyta 600 milijonų ITL, t. y. apie 300 000 EUR.
10     Antra, projektas, patvirtino Italijos Respublikos norą numatyti į laikiną ir sunkią finansinę padėtį patekusių MŽŲĮ sanavimo
pagalbą, kuri „galėtų būti suteikta garantijos forma ar suteikiant paskolas įprasta minimalaus dydžio palūkanų norma arba
bet kuriuo atveju skaičiuojamas atsižvelgiant į ūkio veiklos vykdymą iki restruktūrizavimo etapo“.
11     1999 m. vasario 1 d. laišku Komisija Italijos Respublikai pranešė apie savo sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, numatytą
EB 88 straipsnio 2 dalyje. Italijos valdžios institucijos šį laišką gavo 1999 m. vasario 4 dieną.
12     2001 m. rugsėjo 14 d. laišku Italijos valdžios institucijos paprašė Komisijos priimti sprendimą per du mėnesius pagal 1999 m.
kovo 22 d Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias (EB 88) straipsnio taikymo taisykles (OL L 83, 1999,
p. 1), 7 straipsnio 7 dalį. Komisija šį laišką gavo 2001 m. rugsėjo 17 dieną.
13     2001 m. lapkričio 13 d. Komisija priėmė Sprendimą 2002/229/EB dėl Sardinijos regiono (Italija) numatytos įgyvendinti į sunkią
padėtį patekusių ūkių restruktūrizavimo pagalbos schemos saugomų kultūrų sektoriuje (OL L 77, 2002, p. 29, toliau – Sprendimas),
kuris buvo paskelbtas 2002 m. kovo 20 dieną.
14     Sprendimo 1 straipsnyje nurodyta, kad projektas yra nesuderinamas su bendrąja rinka ir negali būti įgyvendinamas.

Procesas ir šalių reikalavimai
15
Regione autonoma della Sardegna
pareiškė šį ieškinį, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m. birželio 6 dieną.
16     Byla pirmiausia buvo paskirta pirmajai išplėstinei kolegijai, vėliau, teisėją pranešėją paskyrus į ketvirtąją kolegiją dėl
Pirmosios instancijos teismo kolegijų sudėties pasikeitimo nuo 2003 m. spalio 1 d., byla buvo paskirta ketvirtajai išplėstinei
kolegijai.
17
Confederazione italiana agricoltori della Sardegna, Federazione regionale coltivatori diretti della Sardegna
ir
la Federazione regionale degli agricoltori della Sardegna
pateikė prašymą įstoti į bylą palaikyti ieškovo reikalavimus, kurį Pirmosios instancijos teismo kanceliarija gavo 2002 m.
rugpjūčio 8 dieną. Apie šį pašymą buvo pranešta šalims. Pastarosios nepateikė pastabų per nustatytą terminą.
18     2002 m. gruodžio 9 d. Nutartimi Pirmosios instancijos teismo pirmosios išplėstinės kolegijos pirmininkas patenkino prašymą
įstoti į bylą. Įstojančios į bylą šalys savo atsiliepimus Pirmosios instancijos teismo kanceliarijai pateikė 2003 m. vasario
5 dieną.
19     2004 m. liepos 1 d. posėdyje buvo išklausytos šalių nuomonės žodžiu ir atsakymai į Pirmosios instancijos teismo pateiktus
klausimus. Taip pat Komisija atsisakė savo reikalavimo atmesti ieškinį kaip nepriimtiną dėl ieškinio senaties. Apie tai buvo
pažymėta protokole.
20     Ieškovas Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti sprendimą,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
21     Įstojusios į bylą šalys Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       panaikinti sprendimą,
–       jei nebūtų patenkintas pirmasis reikalavimas, panaikinti sprendimą „tiek, kiek jis nenumato, kad 100 000 EUR pagalba įmonei
yra teisėta“,
–       priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
22     Komisija Pirmosios instancijos teismo prašo:
–       atmesti ieškinį,
–       priteisti iš ieškovo bylinėjimosi išlaidas, o įstojusioms į bylą šalims nurodyti padengti savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas,
susijusias su jų įstojimu į bylą.

Dėl teisės
A –
Dėl reikalavimų panaikinti visą sprendimą
23     Grįsdamas savo reikalavimus dėl viso sprendimo panaikinimo ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, nurodo aštuonis ieškinio
pagrindus, atitinkamai:
–       1997 m. rugsėjo 19 d. Komisijos pranešimo 97/C‑283/02, nustatančio Bendrijos gaires dėl valstybės pagalbos sunkumus patiriančioms
įmonėms sanuoti ir restruktūrizuoti (OL C 283, 1997, p. 2, toliau – gairės), 4.1 punkto pirmosios pastraipos pažeidimą,
–       EB 88 straipsnio pažeidimą,
–       per ilgą administracinę procedūrą,
–       teisėtų lūkesčių apsaugos principo pažeidimą,
–       EB 253 straipsnio pažeidimą,
–       kruopštumo trūkumą,
–       EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir gairių pažeidimą,
–       Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 4 dalies pažeidimą.
24     Be to, įstojusios į bylą šalys Pirmosios instancijos teismo prašo „prireikus papildomai panaikinti neteisėtų nuostatų EB 241 straipsnio
prasme taikymą“ ir nurodo keturis kitus ieškinio pagrindus:
–       teisės būti išklausytam pažeidimą,
–       EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimą,
–       EB 158 straipsnio ir deklaracijos Nr. 30 dėl salų regionų, pridėtos prie Amsterdamo sutarties baigiamojo akto, pažeidimą,
–       1972 m. balandžio 17 d. Tarybos direktyvos 72/159/EEB dėl ūkių modernizavimo (OL L 96, 1972, p. 1) ir 1975 m. balandžio 28 d.
Tarybos direktyvos 75/628/EEB dėl ūkininkavimo kalnuotose, kalvotose ir tam tikrose mažiau palankiose ūkininkauti vietovėse
(OL L 128, 1975, p. 1) pažeidimą.
25     Šiuos ieškinio pagrindus reikia išnagrinėti vieną po kito.
1.
Dėl ieškovo ir įstojusių į bylą šalių bendrų ieškinio pagrindų
a)     Dėl gairių 4.1 punkto pirmosios pastraipos pažeidimo
Šalių argumentai
26     Ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, mano, jog Komisija nesilaikė įprasto dviejų mėnesių termino, nustatyto gairių
4.1 punkto pirmojoje pastraipoje, kad tinkamai būtų atliekama pagalbos schemų restruktūrizuojant mažas ir vidutines įmones
(MVĮ) projektų kontrolės procedūra.
27     Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
28     Gairių 4.1 punkto pirmoji pastraipa nurodo, kad Komisija „patvirtins“ MVĮ arba MŽŪĮ sanavimo arba restruktūrizavimo pagalbos
schemų projektus „per įprastą dviejų mėnesių terminą, skaičiuojamą nuo išsamios informacijos gavimo dienos, išskyrus, jei
atitinkamai valstybės pagalbos schemai gali būti taikoma pagreitinta patvirtinimo tvarka. Pastaruoju atveju Komisija turi
20 darbo dienų“.
29     Šie terminai turi būti aiškinami atsižvelgiant į Sutartyje numatytas procedūrines nuostatas valstybės pagalbos kontrolės srityje.
Rekomenduojamo pobūdžio taisyklės, kurias Komisija gali priimti, siekdama patikslinti jos ketinamą taikyti praktiką šioje
srityje, negali prieštarauti Sutarties nuostatoms (1987 m. vasario 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Deufil prieš Komisiją
, 310/85, Rink. p. 901, 22 punktas ir 2002 m. birželio 13 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
, C‑382/99, Rink. p. I‑5163, 24 punktas).
30     Siekiant kontroliuoti valstybių narių numatomą suteikti pagalbą, EB 88 straipsnis skiria pirminį patikrinimą ir formalią tyrimo
procedūrą.
31     Pirminio patikrinimo, numatyto EB 88 straipsnio 3 dalyje, tikslas suteikti Komisijai apmąstymams ir analizei pakankamą terminą
susidaryti pirminę nuomonę apie projektus, apie kuriuos jai buvo pranešta, tam, jog padarytų išvadą, kad jie nėra valstybės
pagalba ar kad jie suderinami su bendrąja rinka, arba dėl esančių abejonių reikia atlikti išsamesnį tyrimą (1973 m. gruodžio
11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Lorenz
, 120/73, Rink. p. 1471, 3 punktas ir 2001 m. gegužės 3 d. Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C‑204/97, Rink. p. I‑3175, 34 punktas). Atsižvelgiant į atitinkamos valstybės narės interesą greitai sužinoti sprendimą,
pirminis patikrinimas iš principo yra skubus ir apribotas imperatyviu dviejų mėnesių terminu, skaičiuojamu nuo išsamaus pranešimo
apie pagalbą pateikimo Komisijai dienos (minėto Teisingumo Teismo sprendimo
Lorenz
4 punktas ir 2003 m. sausio 28 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑334/99, Rink. p. I‑1139, 49 ir 50 punktai).
32     Dėl EB 88 straipsnio 2 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos formalios tyrimo procedūros reikia paminėti, kad ji yra būtina,
kai Komisija pirminio patikrinimo metu neįsitikina, kad projektas nėra valstybės pagalba ar kad būdamas valstybės pagalba
jis yra suderinamas su bendrąja rinka. Ji yra skirta, pirma, leisti Komisijai išsamiai susipažinti su visa bylos medžiaga
papildant šią, kaip ji tai privalo padaryti, visomis būtinomis nuomonėmis prieš priimant galutinį sprendimą ir, antra, apsaugoti
trečiųjų galbūt suinteresuotųjų asmenų teises, leidžiant jiems pateikti savo pastabas (1984 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 84/82, Rink. p. 1451 13 punktas; 1984 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Intermills prieš Komisiją
, 323/82, Rink. p. 3809, 17 punktas ir 31 punkte minėto sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
33 punktas).
33     Iš to matyti, kad MVĮ restruktūrizavimo pagalbos schemos projektas per gairių 4.1 punkto pirmojoje pastraipoje nurodytą terminą
gali būti Komisijos patvirtintas, tik jei per šį „įprastą dviejų mėnesių“ terminą, t. y. pirminiam patikrinimui nustatytą
terminą, Komisija nusprendžia, kad priemonės, numatytos projekte, nėra valstybės pagalba arba kad šių priemonių, esančių valstybės
pagalba, suderinamumas su bendrąja rinka nekelia abejonių. Tačiau, jei Komisija negali priimti tokio sprendimo, ji turi pradėti
formalią tyrimo procedūrą.
34     Be to, toks aiškinimas yra patvirtintas nuostatomis, nurodančiomis 20 darbo dienų terminą, numatytą 1992 m. liepos 2 d. Komisijos
pranešime 92/C‑213/03 dėl pagalbos (MVĮ) schemų ir jau esamų schemų pakeitimo pagreitintos patvirtinimo procedūros (OL C 213,
p. 10), į kurį daro nuorodą gairės. Šio pranešimo antrosios ir paskutinės pastraipų formuluotė leidžia manyti, kad net tuo
atveju, kai valstybės pagalbos schemos projektas atitinka visas sąlygas, kurioms esant galima pasinaudoti 20 darbo dienų terminu,
tik „iš principo“ Komisija įsipareigoja nereikšti pretenzijų praėjus šiam terminui, palikdama sau teisę „nuspręsti“, t. y.
tam tikrais atvejais priimti sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą ir pasibaigus šiai procedūrai priimti galutinį teigiamą,
sąlyginį ar neigiamą sprendimą.
35     Kadangi gairių 4.1 punkto pirmoji pastraipa apsiriboja nuoroda į terminą, taikomą pirminiame patikrinime, numatytame EB 88 straipsnyje
ir išaiškintame Teisingumo Teismo, šis ieškinio pagrindas, pateiktas kaip atskiras, yra atmestinas, o nagrinėtinas ieškinio
pagrindas dėl minėtos nuostatos pažeidimo.
b)     Dėl EB 88 straipsnio pažeidimo
Šalių argumentai
36     Ieškovas mano, kad Komisija išskirstė jo prašymus pateikti papildomą informaciją, nors turėjo juos sujungti, ir dėl to nukrypo
nuo pirminio patikrinimo tikslo, numatyto EB 88 straipsnio 3 dalyje ir turinčio būti skubiu, ypač kai projektas yra susijęs,
kaip yra šioje byloje, su į sunkią padėtį patekusiomis įmonėmis,.
37     Įstojusios į bylą šalys mano, kad Komisija nusprendė pradėti formalią tyrimo procedūrą, numatytą EB 88 straipsnio 2 dalies
pirmojoje pastraipoje, jau pasibaigus šiam tikslui numatytam privalomam dviejų mėnesių terminui, t. y. dėl šio fakto tapusios
esama valstybės pagalbos schemos.
38     Komisija neigia šiuos argumentus.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
39     Ieškovo argumentai dėl pirminio patikrinimo eigos ir įstojusių į bylą šalių argumentai dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo
procedūrą priėmimo sąlygų turi būti vertinami atsižvelgiant į principus, įtvirtintus iki Reglamento Nr. 659/1999 įsigaliojimo.
Pastarasis įsigaliojo 1999 m. balandžio 16 d., taigi formali tyrimo procedūra jau buvo prasidėjusi.
40     Pirmiausia, kaip tai buvo nurodyta nagrinėjant pirmąjį ieškinio pagrindą, pirminis patikrinimas turėjo būti atliktas per privalomą
dviejų mėnesių terminą, skaičiuojamą nuo išsamaus pranešimo pateikimo Komisijai dienos. Pranešimas yra išsamus, kai jo pirminėje
redakcijoje ar vėliau pateiktuose atitinkamos valstybės narės atsakymuose į Komisijos klausimus yra informacija, būtina pastarajai
susidaryti pirmą nuomonę apie projekto, apie kurį jai buvo pranešta, suderinamumą (2001 m. vasario 15 d. Teisingumo Teismo
sprendimo
Austrija prieš Komisiją
, C‑99/98, Rink. p. I‑1101, 56 punktas).
41     Iš to matyti, kad jeigu Komisija negali sustabdyti dviejų mėnesių termino eigos, reikalaudama informacijos, kuri nėra būtina
susidaryti pirmai nuomonei (minėto sprendimo
Austrija prieš Komisiją
61–65 punktai), ji, atsižvelgiant į EB 88 straipsnio 3 dalies tikslą, vis dėlto turi teisę pradėti su atitinkama valstybe
nare derybas, taip leisdama šiai valstybei papildyti pranešimą apie valstybės pagalbą, jei jame nėra būtinos informacijos
(1984 m. spalio 9 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Heineken Brouwerijen
, 91/83 ir 127/83, Rink. p. 3435, 17 ir 18 punktai; 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑301/87, Rink. p. I‑307, 27 ir 28 punktai; 2000 m. spalio 19 d. Sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
, C‑15/98 ir C‑105/99, Rink. p. I‑8855, 44 punktas ir 2001 m. kovo 15 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Prayon-Rupel prieš Komisiją
, T‑73/98, Rink. p. II‑867, 99 punktas).
42     Šioje byloje Komisija, 1998 m. sausio 15 d. gavusi priminį Italijos valdžios institucijų pranešimą, konstatavo, kad ji neturi
visos būtinos informacijos susidaryti pirmą nuomonę. 1998 m. kovo 9 d. faksu Komisija paprašė Italijos Respublikos per keturias
savaites pateikti papildomos informacijos. Taip pat ieškovo atstovai susitiko su Komisijos atstovais 1998 m. birželio 4 dieną.
1998 m. birželio 19 d. faksu Komisija Italijos valdžios institucijų paprašė raštu patvirtinti paaiškinimus, pateiktus susitikimo
metu, ir per keturias savaites pateikti 1998 m. kovo 9 d. prašomą informaciją. Ieškovas į šiuos prašymus atsakė 1998 m. rugpjūčio
27 d. laišku, kurį Italijos valdžios institucijos Komisijai persiuntė 1998 m. rugsėjo 10 d. ir kurį pastaroji gavo to paties
mėnesio 15 dieną. Komisija konstatavo, kad ji vis dar neturi visos būtinos informacijos. 1998 m. spalio 19 d. faksu ji Italijos
Respublikos paprašė per keturias savaites pateikti dar papildomos informacijos. Ieškovas į šį prašymą atsakė 1998 m. lapkričio
12 d. laišku, kurį Italijos valdžios institucijos Komisijai persiuntė 1998 m. lapkričio 16 d. ir kurį pastaroji gavo to paties
mėnesio 19 dieną.
43     Daugiau nei dešimt mėnesių praėjo nuo datos, kai Komisija gavo pirminį pranešimą, iki to momento, kai šis pranešimas tapo
išsamiu.
44     Vis dėlto su tuo susijusios korespondencijos tyrimas pirmiausia rodo, kad penkių puslapių pirminiame pranešime buvo tik neišsamus
ir netikslus Italijos Respublikos numatytos restruktūrizavimo pagalbos schemos projekto, ypač šio projekto atitikimo kriterijų,
priemonių, turinčių būti kiekvienos įmonės, kuriai ši pagalba gali būti suteikta, pateiktiname restruktūrizavimo plane, ir
šioms įmonėms galimos suteikti individualios pagalbos aprašymas. Be to, šiame pranešime bendrai buvo numatytas sanavimo pagalbos
suteikimas. Vėliau Italijos valdžios institucijos atsisakė šios pagalbos, tačiau tik 1998 m. rugsėjo 10 d. laišku jos apie
tai pranešė Komisijai.
45     1998 m. birželio 19 d. ir spalio 19 d. laiškais Komisija pateikė keletą naujų ar papildomų klausimų, tačiau taip pat pakartojo
1998 m. kovo 9 d. pateiktus klausimus, į kuriuos buvo atsakyta tik 1998 m. rugsėjo 10 d. laišku. Todėl Komisija atnaujino
savo prašymą pateikti ekonominius dokumentus, kurių trūko pranešime ir apie kurių būtinumą ji pažymėjo 1998 m. birželio 4 d.
susitikime. Ieškovas pats pripažino, kad „Komisija ir Italijos valdžios institucijos (pirminio patikrinimo metu) apsikeitė
korespondencija“, siekdamos „išsiaiškinti (projekto) svarbą ir pasekmes“.
46     Pagaliau projektas buvo gana svarbus, nes juo siekta išspręsti apie 500 įmonių sunkumus, t. y. apie ketvirtadalį MVĮ, veikiančių
šiltnamyje auginamų augalų sektoriuje Sardinijoje, ir gana sudėtingas, nes numatė įgyvendinti pagalbos schemą, apimančią skirtingas
finansines priemones, kurias, atsižvelgiant į kiekvieną atvejį, turėjo įgyvendinti regioninės valdžios institucijos arba bankai
–nagrinėjamų įmonių kreditoriai, bei šių įmonių naudai skirtas investicines priemones.
47     Tokiomis aplinkybėmis Komisija teisingai vienas po kito persiųstais prašymais siekė iš Italijos valdžios institucijų gauti
būtiną informaciją susidaryti pirmą nuomonę. Kadangi valstybė narė pateikė neišsamų ir netikslų pranešimą ir paskui vėlavo
pateikti teisėtai Komisijos prašomus papildomus dokumentus bei paaiškinimus, šios valstybės narės regioninės valdžios institucijos
negali remtis argumentu dėl su tuo susijusio termino.
48     Antra, naujos valstybės pagalbos pakeitimas jau esama valstybės pagalba turi atitikti dvi būtinas ir pakankamas sąlygas: pirma,
Komisija nepradeda formalios tyrimo procedūros per dviejų mėnesių terminą, skaičiuojamą nuo išsamaus pranešimo gavimo dienos,
ir antra, atitinkama valstybė narė iš anksto praneša Komisijai apie savo projekto įgyvendinimą (31 punkte minėto sprendimo
Lorenz
4 ir 6 punktai bei 40 punkte minėto sprendimo
Austrija prieš Komisiją
84 punktas).
49     Šioje byloje pakanka konstatuoti, kad Italijos Respublika nepateikė Komisijai jokio išankstinio pranešimo apie įgyvendinimą,
taip neįvykdydama vienos iš dviejų būtinų projektui pakeisti esama valstybės pagalbos schema sąlygų, taigi šis projektas yra
nauja valstybės pagalba ir todėl Komisija teisėtai dėl jos galėjo nuspręsti pradėti formalią tyrimo procedūrą (žr. šiuo klausimu
2001 m. birželio 7 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Agrana Zucker und Stärke prieš Komisiją
, T‑187/99, Rink. p. II‑1587, 39 punktą).
50     Todėl visas ieškinio pagrindas yra atmestinas.
c)     Dėl per ilgos administracinės procedūros
Šalių argumentai
51     Manydamas, kad administracinė procedūra vyko per ilgai, ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, nurodo protingo termino
bei pagrindinio teisinio tikrumo reikalavimo nesilaikymą.
52     Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
53     Protingo termino laikymasis administracinės procedūros metu yra bendras Bendrijos teisės principas (2003 m. lapkričio 27 d.
Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
, T‑190/00, Rink. p. II‑0000, 136 punktas). Be to, pagrindinis teisinio tikrumo reikalavimas, kuris prieštarauja tam, kad
Komisija galėtų neapibrėžtą laiką vėluoti įgyvendinti savo įgaliojimus, paskatina teismą išsiaiškinti, ar administracinės
procedūros eiga rodo pernelyg pavėluotus Komisijos veiksmus (2002 m. rugsėjo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Falck ir Acciaierie di Bolzano prieš Komisiją
, C‑74/00 P ir C‑75/00 P, Rink. p. I‑7869, 140 ir 141 punktai ir 2004 m. sausio 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Fleuren Compost prieš Komisiją
, T‑109/01, Rink. p. II‑0000, 145–147 punktai).
54     Šioje byloje pirminio patikrinimo eiga, aprašyta šio sprendimo 42 punkte, rodo, kad daugiau kaip dvylika mėnesių praėjo nuo
pirminio pranešimo Komisijoje gavimo 1998 m. sausio 15 d. iki Italijos Respublikos 1999 m. vasario 4 d. gauto laiško, pranešančio
apie sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą.
55     Vis dėlto šis terminas apima daugiau nei aštuonis mėnesius nuo pirmo prašymo Italijos Respublikai pateikti papildomą informaciją
išsiuntimo, t. y. 1998 m. kovo 9 d., iki 1998 m. lapkričio 19 d., kai Komisija gavo paskutinę reikalaujamą informaciją. Ieškovas
savo pareiškimuose pripažino, kad apsikeitimas korespondencija minėtu laikotarpiu leido išsiaiškinti projekto turinį ir svarbą.
Posėdyje jis taip pat sutiko, kad šių apsikeitimų ilgas laikotarpis paaiškinamas iš esmės jo pavėluotais ir neišsamiais atsakymais
į Komisijos pateiktus klausimus. Atsižvelgiant į šią informaciją ir aplinkybes, aprašytas šio sprendimo 44–46 punktuose, negalima
daryti išvados, kad pirminis patikrinimas tęsėsi neprotingai ilgai ir kad Komisija pernelyg pavėluotai ėmėsi veiksmų.
56     Dėl formalios tyrimo procedūros reikia pažymėti, kad jos trukmė nuo Reglamento Nr. 659/1999 įsigaliojimo, t. y. nuo 1999 m.
balandžio 16 d., yra 18 mėnesių, pratęsiamų bendru Komisijos ir atitinkamos valstybės narės susitarimu, ir yra numatyta šio
reglamento 7 straipsnio 6 dalyje. Šis reglamentas nuo jo įsigaliojimo, išskyrus tas nuostatas, kurioms numatytos specialios
įsigaliojimo taisyklės, taikomas visoms Komisijoje vykstančioms administracinėms procedūroms (2003 m. balandžio 10 d. Pirmosios
instancijos teismo sprendimo
Département du Loiret prieš Komisiją
, T‑369/00, Rink. p. II‑1789, 50 ir 51 punktai). Ši nuostata taikoma ir šioje byloje.
57     Kadangi Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalyje numatytas terminas yra tik rekomenduojamojo pobūdžio, reikia išsiaiškinti,
ar formalios tyrimo procedūros eiga leidžia daryti išvadą, kad Komisija nesilaikė protingo termino ar pernelyg pavėluotai
ėmėsi veiksmų. Procedūra vyko tokia chronologine tvarka:
–       1999 m. vasario 4 d. Italijos Respublika gavo 1999 m. vasario 1 d. Komisijos laišką, informuojantį ją apie sprendimą pradėti
formalią tyrimo procedūrą, kuriame prašoma pateikti pastabas per vieną mėnesį,
–       1999 m. birželio 15 d. Komisija gavo Italijos Respublikos pastabas,
–       1999 m. liepos 3 d. Komisijos pranešimo 1999/C‑187/02 dėl pasiūlymo pateikti pastabas (OL C 187, p. 2) paskelbimas,
–       1999 m. gruodžio 7 d. Komisija išsiuntė prašymą per keturias savaites pateikti papildomus paaiškinimus, kurį Italijos Respublika
gavo tą pačią dieną,
–       2000 m. liepos 4 d. Komisija gavo prašymą „pratęsti procedūros užbaigimo terminą“, atsiųstą Italijos Respublikos prašant ieškovui,
–       2000 m. liepos 11 d. Komisija pratęsė terminą dviem mėnesiais, kad būtų pateikti 1999 m. gruodžio 7 d. paprašyti paaiškinimai,
–       2001 m. vasario 9 d. Komisija gavo 1999 m. gruodžio 7 d. paprašytus paaiškinimus,
–       2001 m. rugsėjo 17 d. Komisija gavo ieškovui prašant Italijos Respublikos atsiųstą prašymą priimti galutinį sprendimą per
dviejų mėnesių terminą, numatytą Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 7 dalyje,
–       2001 m. lapkričio 15 d. Komisija pranešė Italijos Respublikai apie sprendimą.
58     Ši chronologinė tvarka rodo, kad nuo formalios tyrimo procedūros pradžios iki prašymo pratęsti terminą praėjo 17 mėnesių ir
tai yra trumpesnis nei Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 6 dalyje numatytas rekomenduojamojo pobūdžio 18 mėnesių terminas,
o iki procedūros pabaigos iš viso praėjo 33 su puse mėnesio.
59     Pastarasis terminas iš esmės paaiškinamas Italijos Respublikai nurodyto vieno mėnesio termino pateikti pastabas (praėjo trys
su puse mėnesio), keturių savaičių termino pateikti prašomus papildomus paaiškinimus (praėjo šeši su puse mėnesio iki prašymo
pratęsti terminą) ir dviem mėnesiais pratęsto termino surinkti bei pateikti minėtus paaiškinimus (praėjo beveik penki mėnesiai)
nesilaikymu. Jei tiesa, kad Italijos Respublika norėjo laikytis šių terminų, tačiau jų nesilaikė, terminas praėjo tik dėl
jos veiksmų (žr. šiuo klausimu 1991 m. kovo 21 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑305/89, Rink. p. I‑1603, 30 punktą ir 53 punkte minėto sprendimo
Regione Siciliana prieš Komisiją
138 punktą).
60     Be to, nors šešių mėnesių terminas, praėjęs nuo Italijos Respublikos pateiktų pastabų (1999 m. birželio 15 d.) iki Komisijos
išsiųsto prašymo pateikti papildomus paaiškinimus (1999 m. gruodžio 7 d.), ir devynių mėnesių terminas, praėjęs nuo šių paaiškinimų
gavimo (2001 m. vasario 9 d.) iki sprendimo priėmimo (2001 m. lapkričio 13 d.), yra ilgi, vis dėlto jie nelaikytini per ilgais
atsižvelgiant,
inter alia
, į aplinkybes, aprašytas šio sprendimo 46 bei 59 punktuose ir į sprendime pradėti formalią tyrimo procedūrą Komisijos išreikštas
abejones dėl projekto suderinamumo su bendrąja rinka. Taigi Komisijos negalima kaltinti pernelyg ilgai užtęsus procedūrą.
61     Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
d)     Dėl teisėtų lūkesčių principo pažeidimo
Šalių argumentai
62     Ieškovas nurodo, kad jis pagrįstai tikėjo projekto suderinamumu su bendrąja rinka pirmiausia dėl didelio kiekio laiškų tarp
Italijos Respublikos ir Komisijos per administracinę procedūrą, ir, antra, dėl išskirtinai ilgos šios procedūros eigos. Įstojusios
į bylą šalys mano, kad teisėti lūkesčiai atsirado dėl Komisijos septynių mėnesių „tylėjimo“ formalios tyrimo procedūros metu
nuo paskutinių Italijos Respublikos prašytų paaiškinimų gavimo.
63     Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
64     Iš esmės teisėtais lūkesčiais pagalbos teisėtumo atžvilgiu, išskyrus ypatingas aplinkybes, galima remtis, tik jei ši pagalba
buvo suteikta laikantis EB 88 straipsnyje numatytos procedūros (1990 m. rugsėjo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑5/89, Rink. p. I‑3437, 14 ir 16 punktai).
65     Tam, kad valstybės pagalba būtų suteikta laikantis EB 88 straipsnyje numatytos procedūros, reikia, kad ši procedūra, turinti
sustabdomąją galią, būtų užbaigta. Todėl, kai remiantis EB 88 straipsnio 2 dalies pirmąja pastraipa buvo pradėta formali tyrimo
procedūra, reikia, kad ji būtų užbaigta teigiamu sprendimu pagal Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 1 ir 3 dalis. Taigi
tik Komisijai priėmus tokį sprendimą ir pasibaigus terminui pareikšti ieškinį dėl šio sprendimo, iš esmės galima remtis teisėtais
lūkesčiais pagalbos teisėtumo atžvilgiu (2002 m. gegužės 14 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją
, T‑126/99, Rink. p. II‑2427, 42 punktas).
66     Šioje byloje darant prielaidą, kad ieškovas, kuris yra ne ūkio subjektas, o administracinis vienetas, valstybės pagalbos schemos
projekto autorius, galėtų remtis teisėtais lūkesčiais, reikia konstatuoti, kad dėl projekto niekada nebuvo priimtas teigiamas
sprendimas ir kad joks šalių nurodytas faktinis argumentas nėra ypatinga aplinkybė, galėjusi leisti ieškovui dar iki sprendimo
priėmimo manyti, jog Komisija manė, ar galėtų manyti, kad šis projektas yra suderinamas su bendrąja rinka.
67     Visų pirma apsikeitimas korespondencija per administracinę procedūrą vyko kaip dialogas, leidęs Komisijai gauti iš Italijos
Respublikos būtiną informaciją pirmai nuomonei susidaryti (žr. šio sprendimo 41–47 ir 55 punktus), vėliau − prašant papildomų
paaiškinimų dėl projekto poveikio rinkai (žr. šio sprendimo 59 punktą). Be to, skaitant šią korespondenciją reikia konstatuoti,
kad savo laiškuose, vėliau Italijos Respublikos persiųstuose ieškovui, Komisija visada reiškė rimtas abejones dėl tam tikrų
projekto aspektų, atidėdama savo galutinį vertinimą, kaip ji tai niekam neprieštaraujant priminė posėdyje.
68     Antra, kaip matyti iš pirmesnio ieškinio pagrindo tyrimo, administracinė procedūra nebuvo neprotingai ilga. Be to, jos trukmė
nėra išskirtinė.
69     Trečia, jei tiesa, kad Komisija, gavusi paskutinius prašomus paaiškinimus, „tylėjo“ septynis mėnesius, kol Italijos Respublika
jos paprašė per du mėnesius priimti sprendimą pagal Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 7 dalį, šis „tylėjimas“ negalėjo
būti aiškinamas kaip šios institucijos netiesioginis projekto patvirtinimas, nes remiantis to paties reglamento 7 straipsnio
1 dalimi pastaroji privalėjo užbaigti formalią tyrimo procedūrą priimdama galutinį sprendimą.
70     Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
e)     Dėl EB 253 straipsnio pažeidimo
Šalių argumentai
71     Ieškovas ir įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad sprendimas pažeidžia EB sutarties 253 straipsnį dėl nepakankamo motyvavimo
aprašant nagrinėjamą ekonomikos sektorių ir nagrinėjant projekto įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai bei konkurencijai.
72     Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
73     Akto motyvavimas turi atitikti jo pobūdį ir atspindėti aiškų aktą priėmusios institucijos motyvus, kad suinteresuotieji asmenys
galėtų suprasti jo priėmimo priežastis, o teismas – įvertinti šio akto pagrįstumą, nereikalaujant tiksliai nurodyti visų teisinių
įrodymų ir atitinkamų faktinių duomenų, nes tai, ar akto motyvavimas tenkina EB 253 straipsnio reikalavimus, turi būti vertinama
atsižvelgiant ne tik į jo tekstą, bet ir jo teisinį bei faktinį kontekstą (1957 m. kovo 20 d. Teisingumo Teismo sprendimas
Geitling prieš Aukščiausiąją valdžios instatuciją
, 2/56, Rink. p. 9, 37 ir 2004 m. birželio 22 d. Sprendimo
Portugalija prieš Komisiją
, C‑42/01, Rink. p. I‑0000, 66 punktas).
74     Komisijos priimto sprendimo kontroliuojant valstybės pagalbą atžvilgiu tai,
inter alia
, reiškia, kad jei iš aplinkybių, kuriomis buvo suteikta valstybės pagalba, gali pasirodyti, jog pastaroji daro poveikį valstybių
narių tarpusavio prekybai ir iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, Komisija privalo mažiausiai nurodyti šias aplinkybes
minėto sprendimo motyvuose (1985 m. kovo 13 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Nyderlandai ir Leeuwarder Papierwarenfabriek prieš Komisiją
, 296/82 ir 318/82, Rink. p. 809, 24 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, Rink. p. I‑0000, 71 punktas).
75     Šioje byloje sprendimo 41 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad numatyta pagalba remia vaisių, daržovių ir augalų auginimą.
Skaitoma atsižvelgiant į 8 konstatuojamąją dalį, kuri išvardija skirtingas vaisių, daržovių, augalų ir gėlių rūšis, auginamas
Sardinijos MŽŪĮ, kurioms skirtas projektas, ši nuoroda pakankamai apibūdina nagrinėjamą ekonomikos sektorių.
76     Be to, sprendimo 41 konstatuojamoji dalis pateikia skaitinius duomenis, kad Italija yra pagrindinė daržovių augintoja Europos
Sąjungoje ir kad jos Sardinija yra svarbi augalininkystės zona. Taigi ji nurodo aplinkybes, dėl kurių projektas darytų poveikį
valstybių narių tarpusavio prekybai.
77     Taip pat sprendimo 43 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad valstybės pagalba į sunkią padėtį patekusioms įmonėms restruktūrizuoti
perkelia išlaidas, susijusias su šių įmonių struktūrine pertvarka, pelningesnėms įmonėms ir kad ši pagalba skatina subsidijas.
Sprendimas taip pat daro nuorodą į gairių 1.1 ir 2.3 punktus, kurie taip pat nagrinėja šį klausimą. Be to, jis nurodo aplinkybes,
dėl kurių projektas iškraipytų konkurenciją arba galėtų ją iškraipyti.
78     Pagaliau sprendimo 51 ir 54 konstatuojamosios dalys, skirtos įvertinti projekto suderinamumą su bendrąja rinką, atsižvelgiant
į gairių 3.2.2 punkto ii papunktyje numatytas nederamo konkurencijos iškraipymo prevencijos sąlygas, papildo šį motyvavimą,
ypač nurodant riziką, kad projektas labai padidintų auginimo kiekius ir paveiktų kainas nagrinėjamame sektoriuje.
79     Taigi neatrodo, kad iš sprendimo motyvavimo negalima buvo suprasti, koks sektorius nagrinėtas ir kokia buvo ar galėjo būti
šio projekto įtaka valstybių narių tarpusavio prekybai bei konkurencijai.
80     Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
f)     Dėl Komisijos kruopštumo trūkumo
Šalių argumentai
81     Ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, prieštarauja Komisijai dėl pastarosios abstrakčiai atlikto galimų projekto pasekmių
tyrimo. Konkretus tyrimas būtų parodęs, kad, atsižvelgiant į Sardinijos šiltnamiuose auginamų augalų sektoriaus ribotą ekonominę
svarbą, į (pagalbos suteikimo) kriterijus atitinkančių įmonių mažą dydį ir nedidelę numatytos pagalbos sumą, šis projektas
nedarytų poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir neiškraipytų konkurencijos bei negalėtų jos iškraipyti.
82     Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
83     Nors ieškinio pagrindas formaliai yra pagrįstas kruopštumo trūkumu, jo nagrinėjimas iš esmės rodo, kad jis paremtas sprendimo
esme, o ne sąlygomis, kurioms esant jis buvo priimtas. Be to, ieškovas posėdyje patvirtino, kad jis ginčijo „projekto suderinamumo
su bendrąja rinka vertinimo kruopštumo ir pagrįstumo trūkumą“, esantį „esminiu trūkumu“ dėl to, kad jei Komisija būtų „atsižvelgusi
į realią situaciją“, „ji būtų konstatavusi, jog bet kuriuo atveju buvo neįmanoma, kad (projektas) iškraipytų laisvą konkurenciją“.
84     Tiek, kiek ieškovas aiškiai ginčija sprendimo 41 ir 43 konstatuojamąsias dalis, skirtas projektui kvalifikuoti, ieškinio pagrindas
nagrinėjamas kaip pagrįstas teisine klaida dėl EB 87 straipsnio 1 dalyje Komisijai nustatytos pareigos ištirti projekto realią
įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai nevykdymo arba kaip vertinimo klaida dėl EB 87 straipsnio 1 dalies
taikymo sąlygų dėl valstybių narių tarpusavio prekybos ir konkurencijos nesilaikymo šioje byloje.
85     Vis dėlto Komisija neprivalo nustatyti pagalbos projekto ar pagalbos schemos realių ir veiksmingų pasekmių, o turi tik ištirti,
ar šis projektas gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją arba galėtų ją iškraipyti
(2004 m. balandžio 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑298/00 P, Rink. p. I‑0000, 49 punktas ir 74 punkte minėto sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 44 punktas). Šioje byloje Komisija nepadarė teisinės klaidos, nagrinėdama projekto įtaką valstybių narių tarpusavio
prekybai ir konkurencijai pirmiau nagrinėtame ieškinio pagrinde nurodytu būdu.
86     Taip pat nei reliatyviai maža numatytos pagalbos suma, nei (pagalbos suteikimo) kriterijus atitinkančių įmonių mažas dydis
neužkerta kelio tam, kad pagalbos schemos projektas galėtų daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipytų
konkurenciją arba galėtų ją iškraipyti (1980 m. rugsėjo 17 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
, 730/79, Rink. p. 2671, 11 ir 12 punktai; 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 43 punktas ir 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 53 punktas). Tas pats pasakytina ir apie ribotą ekonominę nagrinėjamo sektoriaus svarbą (2003 m. liepos 24 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
, C‑280/00, Rink. p. I‑7747, 82 punktas ir 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 60 punktas).
87     Iš tikrųjų kiti elementai, pavyzdžiui, išskirtinis konkurencijos lygis ekonominiame sektoriuje, kuriame veikia (pagalbos suteikimo)
kriterijus atitinkančios įmonės, taip pat gali būti įvertinti (1987 m. lapkričio 11 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 259/85, Rink. p. 4393, 24 punktas ir 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 54 punktas). Žemės ūkio sektoriuje, ypač vaisių ir daržovių sektoriuje, yra intensyvi konkurencija. Jo struktūra,
pasižyminti dideliu skaičiumi mažų ūkio subjektų, yra tokia, kad pagalbos schemos taikymas didelei daliai šių įmonių, kaip
yra šioje byloje, gali turėti įtaką konkurencijai, net jei ir pagal šią schemą suteiktos pagalbos suma yra maža (74 punkte
minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją,
C‑372/97, 57 punktas). Ieškovo ir į bylą įstojusių šalių nurodyti argumentai neleidžia konstatuoti vertinimo klaidos dėl
šio klausimo.
88     Dėl to ieškinio pagrindas yra atmestinas.
89     Tiek, kiek ieškovas nurodo, kad jis ginčija projekto atitikties EB 87 straipsnio 3 dalies c punktui vertinimą, ieškinio pagrindas
suprantamas kaip pagrįstas akivaizdžia vertinimo klaida dėl to, kad šis projektas neiškraipė tarpusavio prekybos sąlygų tiek,
kad prieštarautų bendram interesui. Šios nuostatos taikymas iš esmės reikalauja atsižvelgti į valstybinės priemonės įtaką
valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijai (1997 m. sausio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑169/95, Rink. p. I‑135, 20 punktas), kaip tai yra numatyta gairių 2.4 punkto antrojoje pastraipoje bei 3.2.2 punkto ii papunktyje.
90     Taip supratus šio ieškinio pagrindą, jis sutampa su kitu ieškinio pagrindu, su kuriuo ir bus nagrinėjamas.
g)     Dėl EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir gairių pažeidimo
Šalių argumentai
91     Ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, tvirtina, kad projekto suderinamumo su bendrąja rinka tyrime, atliktame atsižvelgiant
į EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą dėl pagalbos, skirtos tam tikros ekonominės veiklos rūšių arba tam tikrų ekonomikos sričių
plėtrai skatinti, ir į gaires, yra teisinė ir akivaizdi vertinimo klaida.
92     Be to, įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad Komisija pažeidė gairių 3.2.3, 3.2.4 ir 3.2.5 punktus.
93     Komisija mano, kad visi šie argumentai yra atmestini.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
94     Pagal EB 87 straipsnio 3 dalį Komisija turi didelius vertinimo įgaliojimus (86 punkte minėto sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
17 punktas ir 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 83 punktas).
95     Be to, vykdydama šiuos įgaliojimus, ji gali nustatyti taisykles, pavyzdžiui, priimdama gaires, taikomas šioje byloje, su sąlyga,
kad šios taisyklės neprieštarauja Sutarties nuostatoms. Komisijai priėmus tokį aktą, jis jai tampa privalomas (29 punkte minėto
sprendimo
Deufil prieš Komisiją
22 punktas; 1993 m. kovo 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
CIRFS ir kt. prieš Komisiją
, C‑313/90, Rink. p. I‑1125, 36 punktas ir 29 punkte minėto sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
24 punktas).
96     Teismas turi patikrinti, ar Komisija laikėsi jos pačios nustatytų taisyklių (2002 m. sausio 30 d. Pirmosios instancijos teismo
sprendimo
Keller ir Keller Meccanica prieš Komisiją
, T‑35/99, Rink. p. II‑261, 77 punktas).
97     Vis dėlto, kadangi Komisijos dideli vertinimo įgaliojimai, tam tikrais atvejais paaiškinti jos pačios priimtose taisyklėse,
apima sudėtingus ekonominės ir socialinės sistemų vertinimus, kurie turi būti atliekami Bendrijos kontekste, teismas vykdo
jų griežtą kontrolę. Pastarasis turi patikrinti, ar Komisija laikėsi procedūros taisyklių ir motyvavimo pareigos, ar teisingai
išdėstė faktines aplinkybes, ar nepadarė akivaizdžios vertinimo klaidos ir ar nepiktnaudžiavo įgaliojimais (86 punkte minėto
sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
24 punktas; 1996 m. vasario 29 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑56/93, Rink. p. I‑723, 11 punktas ir 1999 m. spalio 6 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Kneissl Dachstein prieš Komisiją
, T‑110/97, Rink. p. II‑2881, 46 punktas).
98     Šiuo klausimu ieškovas ir į bylą įstojusios šalys pirmiausia kritikuoja bendrą projekto vertinimą (sprendimo 45 konstatuojamoji
dalis), antra, patekusios į sunkią padėtį įmonės apibrėžimo, pateikto projekte atsižvelgiant į gairių 2.1 punkto pirmąją pastraipą,
vertinimą (sprendimo 45 konstatuojamoji dalis), trečia, projekto suderinamumo su bendrąja rinką pagal gairių 3.2.3, 3.2.4 ir
3.2.5 punktuose nustatytas specialias taisykles neįvertinimą ir, ketvirta, jo vertinimą pagal gairių 3.2.2 punkte nustatytas
bendras taisykles (sprendimo 48–58 konstatuojamosios dalys).
–       Dėl bendro projekto vertinimo
99     Ieškovas tvirtina, kad Komisija negalėjo sprendimo grįsti faktu, jog valstybės restruktūrizavimo pagalbos schemos, apie kurią
pranešė Italijos Respublika, įgyvendinimas dėl projekte numatytų priemonių automatinio veikimo galėtų duoti galimybę suteikti
individualią pagalbą MŽŪĮ, kurios nėra patekusios į sunkią padėtį ir todėl neatitinka šios pagalbos suteikimo kriterijų.
100   Dėl šio argumento pirmiausia reikia išnagrinėti, ar Komisija gali remtis tokiu motyvu, grįsdama sprendimą, skelbiantį į sunkią
padėtį patekusių įmonių valstybės restruktūrizavimo pagalbos schemos projektą nesuderinamą su bendrąja rinka, ir, antra, įvertinti,
ar Komisija galėjo šioje byloje remtis tokiu motyvu grįsdama sprendimą.
101   Pagal EB 87 straipsnio 3 dalį ir vykdydama procedūrą, numatytą 88 straipsnio 2 dalyje, Komisija teigiamu ar sąlyginiu sprendimu
gali paskelbti valstybės pagalbos schemos projektą suderinamą su bendrąja rinka. Tokiu atveju atitinkama valstybė narė yra
atleidžiama nuo pareigos pranešti apie individualią pagalbą, suteikiamą įgyvendinant šią schemą, išskyrus, kai Komisija tam
tikrais atvejais šiuo klausimu nustato sąlygas ir pareigas. Komisija turi didelius vertinimo įgaliojimus šioje srityje (1994 m.
spalio 5 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑47/91, Rink. p. I‑4635, 21 punktas ir 2002 m. gegužės 16 d. Sprendimo
ARAP ir kt. prieš Komisiją
, C‑321/99 P, Rink. p. I‑4287, 72 punktas).
102   Vertindama tokio projekto kvalifikavimą ir suderinamumą su bendrąja rinka, Komisija gali apriboti savo tyrimą bendrais šio
projekto požymiais, pavyzdžiui, išplaukiančiais iš išsamaus pranešimo, neprivalėdama nagrinėti kiekvieno atskiro taikymo atvejo
(1987 m. spalio 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, 248/84, Rink. p. 4013, 18 punktas; 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, C‑75/97, Rink. p. I‑3671, 48 punktas; 41 punkte minėto sprendimo
Italija ir Sardegna Lines prieš Komisiją
51 punktas; 2002 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑351/98, Rink. p. I‑8031, 67 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
, C‑278/00, Rink. p. I‑0000, 24 punktas).
103   Atitinkamoms valstybėms narėms suteikta galimybė nepranešti apie pagalbos schemos projektą, ir Komisijai po bendrų požymių
nagrinėjimo ją patvirtinus, suteikta galimybė nepranešti apie jį vykdant suteiktą individualią pagalbą, išskyrus tuos atvejus,
jei šiuo klausimu yra nustatytos sąlygos ir pareigos, kaip teisingai tvirtina Komisija, neleidžia suteikti individualios pagalbos,
kuri būtų buvusi paskelbta nesuderinama su bendrąja rinka, jei ji būtų atskiro pranešimo objektas, nesumenkinant EB 87 straipsnyje
nustatyto valstybės pagalbos suderinamumo su bendrąja rinka principo reikšmės. Ypač ši galimybė negali turėti įtakos individualios
pagalbos suteikimui, kuri, atitikdama EB 87 straipsnio 3 dalies a–d punktų tikslus, vis dėlto nėra būtina jiems pasiekti (86 punkte
minėto sprendimo
Philip Morris prieš Komisiją
17 punktas; 49 punkte minėto sprendimo
Agrana Zucker und Stärke prieš Komisiją
74 punktas ir 65 punkte minėto sprendimo
Graphischer Maschinenbau prieš Komisiją
34 punktas).
104   Komisija turi patikrinti, ar jos nagrinėjami valstybės pagalbos schemos projektai, skirti užtikrinti, kad individuali pagalba,
kuri turi būti suteikta pagal šių projektų nuostatas, bus suteikta tikrai toms įmonėms, kurios atitinka šios pagalbos  suteikimo
kriterijus.
105   Pasitvirtinus, kad tai nėra tas atvejis, Komisija, įgyvendindama savo didelius vertinimo įgaliojimus, turi į tai atsižvelgti
ir, kiek leidžia jos turima informacija, įvertinti, ar reikia priimti sąlyginį, ar neigiamą sprendimą (žr. šiuo klausimu 102 punkte
minėtos sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
87 punktą ir 2001 m. lapkričio 22 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Mitteldeutsche Erdöl-Raffinerie prieš Komisiją
, T‑9/98, Rink. p. II‑3367, 116 punktą).
106   Šioje byloje klausimas, ar Komisija galėjo manyti, kad tai nebuvo tas atvejis, yra susijęs su klausimu dėl tinkamo projekte
pateikto į sunkią padėtį patekusios įmonės apibrėžimo pobūdžio, kaip tai matyti iš sprendimo 46 konstatuojamosios dalies.
Todėl juos reikia nagrinėti kartu.
–       Dėl projekte, atsižvelgiant į gairių 2.1 punkto pirmąją pastraipą, pateikto į sunkią padėtį patekusios įmonės apibrėžimo vertinimo
107   Ieškovas ir į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad sprendimo 46 konstatuojamojoje dalyje, skirtoje įvertinti projekte pateiktą
į sunkią padėtį patekusios įmonės apibrėžimą, yra padaryta teisinė klaida arba mažiausiai vertinimo klaida. Komisija padarė
teisinę klaidą nukrypdama nuo gairių, kurių 2.1 punkto pirmoji pastraipa nereikalauja, kad šis apibrėžimas būtų pagrįstas
kriterijais, leidžiančiais konstatuoti restruktūrizavimo pagalbos prašančios įmonės nuolatinį padėties sunkėjimą. Mažiausia
ji padarė akivaizdžią vertinimo klaidą nekonstatuodama, kad projekte nurodytų kriterijų pakanka nustatyti, jog suinteresuotosios
įmonės buvo patekusios į ekonominę padėtį, pateisinančią restruktūrizavimo pagalbą, nepaisant galimo situacijos pagerėjimo
atitinkamu laikotarpiu.
108   Gairių 2.1 punkto pirmoji pastraipa nurodo, kad Komisija patekusia į sunkią padėtį laiko įmonę, kuri savo ištekliais arba
akcininkų lėšomis ar paskolomis negali užtikrinti atsigavimo. Ši pastraipa pateikia įvairių požymių, leidžiančių įvertinti
tokios įmonės padėties sunkumą, tarp kurių įvairūs konkretūs požymiai, leidžiantys įvertinti išskirtinį tokios padėties sunkumą
tam tikrais atvejais.
109   Šio punkto tekstas aiškiai rodo, kad Komisija laikėsi gairių, prieš vertindama šiuo atveju pateiktą apibrėžimą, primindama
paprastai jos teikiamą svarbą požymiams, liudijantiems apie įmonės, kuriai skirta restruktūrizavimo pagalbos schema, nuolatinį
padėties sunkėjimą. Todėl argumentas dėl teisinės klaidos yra atmestinas.
110   Taip pat iš sprendimo 46 konstatuojamosios dalies matyti, kad grįsdama savo vertinimą, pagal kurį Italijos valdžios institucijų
šioje byloje nurodytas į sunkią padėtį patekusios įmonės apibrėžimas sukėlė abejonių dėl projekto suderinamumo su bendrąja
rinka, Komisija nurodė, jog naudoti kriterijai buvo netinkami ir nepatikimi, nes jie buvo pagrįsti viena priemone.
111   Gairių 2.1 punkto pirmosios pastraipos formuluotė leidžia manyti, kad Komisijos tendencijos požymiams suteikta svarba nebūtinai
užkerta kelią kitiems požymių rūšims, pavyzdžiui, požymiams, pagrįstiems projekte nurodytos rūšies priemone. Vis dėlto tokie
požymiai bet kuriuo atveju gali būti tinkami, tik jei jie leidžia konstatuoti realius ir įrodytus atitinkamų įmonių sunkumus.
Priešingu atveju, pagalba negali būti laikoma būtina šioms įmonėms ir EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto tikslams įgyvendinti.
112   Šioje byloje negali būti laikoma akivaizdžiai klaidinga nuomonė, kad nurodyti kriterijai neleido užtikrinti, jog valstybės
pagalbos schema bus taikoma tik į sunkią padėtį patekusioms įmonėms gairių 2.1 punkto pirmosios pastraipos prasme. Ieškovo
ir į bylą įstojusių šalių tvirtinimai šiuo klausimu iš tikrųjų nėra paremti jokiu įrodymu, leidžiančiu manyti, kad yra akivaizdi
vertinimo klaida.
–       Dėl gairių 3.2.3, 3.2.4 ir 3.2.5 punktuose esančių taisyklių netaikymo
113   Gairių 3.2.3, 3.2.4 ir 3.2.5 punktuose nustatytos taisyklės, kurių netaikymu įstojusios į bylą šalys kaltina Komisiją, yra
„specialios nuostatos“, kurių netaikant taikomos „bendros sąlygos“, išvardytos šių gairių 3.2.2 punkte, kaip tai yra numatyta
pastarojo punkto pirmojoje pastraipoje.
114   Pirmiausia įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad tiek, kiek Komisija konstatavo sektoriaus gamybos pajėgumų pertekliaus nebuvimą
ir atsisakė reikalauti sumažinti pajėgumus (sprendimo 53 konstatuojamoji dalis), ji turėjo nuspręsti, kad projektas atitiko
gairių 3.2.3 punktą ir todėl buvo suderinamas su bendrąja rinka.
115   Gairių 2.4 punkto antroji pastraipa nurodo,
inter alia
, kad jei restruktūrizavimo pagalbą turinčios gauti įmonės yra remiamose vietovėse, Komisija atsižvelgs į Sutarties 87 straipsnio
3 dalies a ir c punktuose nurodytus regioninius aspektus, kaip nurodyta šių gairių 3.2.3 punkte. Pastarasis punktas „Ypatingos
sąlygos, taikomos restruktūrizavimo pagalbai remiamose vietovėse“ nurodo,
inter alia
, kad tuo atveju, kai į sunkią padėtį patekusių įmonių valstybės restruktūrizavimo pagalbos schemos projektas yra susijęs
su remiama ar nepalankia vietove, Komisija įsipareigoja į tai atsižvelgti, todėl, nepaisydama atitinkame sektoriuje esančio
struktūrinio pajėgumų pertekliaus, leidžia sau lanksčiai taikyti gairėse nustatytą pajėgumų sumažinimo taisyklę, jei tai pateisinama
regioninės plėtros poreikiais.
116   Tačiau iš to negalima daryti išvados, kad kai su naujos pagalbos projektu susijęs sektorius pasirodo neturintis gamybos pajėgumų
pertekliaus ir kai Komisija dėl to atsisako nurodyti (pagalbos suteikimo) kriterijus atitinkančioms įmonėms sumažinti gamybos
pajėgumus, tik dėl to šis projektas turėtų būti laikomas suderinamu su bendrąja rinka.
117   Visiškai priešingai – tai parodo, kad projektas turi atitikti gairių 3.2.1 punkte nustatytą principą, pagal kurį naujos restruktūrizavimo
pagalbos projektas gali būti patvirtintas tik tuo atveju, kai galima įrodyti, kad jis atitinka Bendrijos interesą ir įmonės
gyvybingumo atkūrimo, nederamo konkurencijos iškraipymo vengimo ir proporcingumo sąlygas, išvardytas gairių 3.2.2 punkte.
Nors Komisija šiuo klausimu galėtų būti „mažiau griežta“, ji negali pasirodyti „visiškai atlaidi“ pagal gairių 3.2.3 punktą
(2002 m. liepos 11 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
, T‑152/99, Rink. p. II‑3049, 114 punktas).
118   Šioje byloje tvirtinimas, kad Sardinijos šiltnamio kultūrų sektoriuje nėra gamybos pajėgumų pertekliaus, neįpareigoja Komisijos
pripažinti projektą suderinamą su bendrąja rinka. Todėl argumentas dėl teisinės klaidos yra nepagrįstas.
119   Antra, įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad tiek, kiek (pagalbos suteikimo) kriterijus atitinkančios įmonės buvo MVĮ, Komisija
turėjo taikyti gairių 3.2.4 punktą.
120   Gairių 1.2 punktas nurodo, kad valstybės restruktūrizavimo pagalba gali būti pateisinama tam tikrais atvejais „poreikiu atsižvelgti
į naudingą (MVĮ) sektoriaus vaidmenį ekonomikoje ir ypatingus šių įmonių bei (MŽŪĮ) poreikius“. Tų pačių gairių 3.2.4 punktas
„MVĮ restruktūrizavimo pagalba“ nurodo, jog „(MVĮ) atžvilgiu Komisija nereikalaus, kad restruktūrizavimo pagalba atitiktų
tokias pačias griežtas sąlygas, kurios taikomos didelėms įmonėms, ypač dėl pajėgumo sumažinimo ir pareigų ataskaitų srityje“.
121   Šie punktai leidžia tvirtinti, kad Komisija, vertindama į sunkią padėtį patekusių MVĮ arba MŽŪĮ restruktūrizavimo pagalbos
projekto, pavyzdžiui, nagrinėjamo šioje byloje, suderinamumą su bendrąja rinka, privalėjo lanksčiai taikyti taisykles, nustatytas
gairių 3.2.2 punkte. Nagrinėjamos taisyklės turi būti taikomos, nors ir yra lanksčios.
122   Todėl, vertinant pastabų, leidusių Komisijai konstatuoti, kad projektas neatitiko šių taisyklių, pagrįstumą, bus nustatyta,
ar taisyklės buvo taikomos lanksčiai, atsižvelgiant į naudingą ekonominį MVĮ vaidmenį ir į ypatingus šių įmonių poreikius
(žr. šio sprendimo 141 punktą).
123   Trečia, į bylą įstojusios šalys tvirtina, kad Komisija negalėjo atsisakyti vertinti projekto suderinamumo su bendrąja rinką
atsižvelgiant į gairių 3.2.5 punktą, nurodydama netinkamą, šių šalių nuomone, motyvą, kad Italijos valdžios institucijos neprašė
taikyti minėtame punkte numatytų taisyklių.
124   Gairių 3.2.5 punkto „Nuostatos, taikomos tik restruktūrizavimo pagalbai žemės ūkio sektoriuje“ įžanginė pastraipa nustato:
„Žemės ūkio sektoriaus subjektams Komisija, paprašius atitinkamai valstybei narei ir pakeičiant (gairėse) numatytas bendras
nuostatas dėl gamybos pajėgumų sumažinimo, taikys šias nuostatas <...>“
125   Šioje byloje sprendimo, kurio tikslumas šiuo klausimu nėra ginčijamas, 33 ir 52 konstatuojamosiose dalyse nurodyta, kad Italijos
valdžios institucijos niekada neprašė Komisijos, kuri pastarosioms nurodė šią galimybę, taikyti taisykles, nustatytas gairių
3.2.5 punkte. Todėl Komisija ne tik galėjo, bet ir privalėjo apsiriboti gairių 3.2.2 punkto taikymu. Taigi argumentas dėl
teisinės klaidos yra atmestinas kaip nepagrįstas.
–       Dėl projekto vertinimo atsižvelgiant į gairių 3.2.2 punktą
126   Tam, kad taikant EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą į sunkią padėtį patekusios įmonės restruktūrizavimo pagalbos projektą
būtų galima pripažinti suderinamą su bendrąja rinka, jis turi būti susijęs su restruktūrizavimo planu, numatančiu sumažinti
ar perorientuoti įmonės veiklą (1994 m. rugsėjo 14 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑278/92, C‑279/92 ir C‑280/92, Rink. p. I-4103, 67 punktas; 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑17/99, Rink. p. I‑2481, 45 punktas ir 41 punkte minėto sprendimo
Prayon-Rupel prieš Komisiją
70 punktas).
127   Gairių 3.2.2 punktas, kuris nustato šį reikalavimą, nurodo, kad restruktūrizavimo plane laikomasi trijų materialių sąlygų.
Yra privaloma, kad pirmiausia jis leistų per protingą laikotarpį atkurti ilgalaikį įmonės, kuriai teikiama pagalba, gyvybingumą,
remiantis realiomis prielaidomis (3.2.2 punkto i papunktis), antra, jis vengia nederamo konkurencijos iškraipymo (3.2.2 punkto
ii papunktis) ir, trečia, jis proporcingas restruktūrizavimo sąnaudomis ir teikiamai naudai (3.2.2 punkto iii papunktis).
128   Kadangi šios sąlygos yra susijusios, pakanka vienos iš jų nebuvimo, kad restruktūrizavimo pagalbos projektas Komisijos būtų
pripažintas nesuderinamu su bendrąja rinka (126 punkte minėto 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
49 ir 50 punktai; 102 punkte minėto Sprendimo
Graikija prieš Komisiją
100 ir 101 punktai ir 117 punkte minėto sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
79 punktas).
129   Be to, atitinkama valstybė narė, vykdydama savo pareigą bendradarbiauti su Komisija, turi pateikti visą informaciją, leidžiančią
pastarajai institucijai patikrinti, ar įvykdytos išimties, kuria ji nori pasinaudoti, taikymo sąlygos (1993 m. balandžio 28 d.
Teisingumo Teismo sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑364/90, Rink. p. I‑2097, 20 punktas ir 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 81–85 punktai).
130   Pagaliau Komisijos sprendimo valstybės pagalbos srityje teisėtumas turi būti vertinamas teismo atsižvelgiant į informaciją,
kurią ši institucija turėjo ar galėjo turėti priimdama sprendimą (1986 m. liepos 10 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, 234/84, Rink. p. 2263, 16 punktas ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
, C‑277/00, Rink. p. I‑0000, 39 punktas).
131   Šioje byloje Italijos valdžios institucijos pranešė apie valstybės pagalbos schemos projektą, skirtą leisti restruktūrizuoti
apie 500 MŽŲĮ. Šis projektas turėjo užtikrinti, kad individualūs restruktūrizavimo planai, pateikti MŽŪĮ, prašančių pasinaudoti
šia pagalba, atitiktų gairių 3.2.2 punkte nustatytas sąlygas. Komisija sprendimo 48–58 konstatuojamosiose dalyse tvirtina,
kad to nebuvo.
132   Ieškovas ir įstojančios į bylą šalys pirmiausia tvirtina, kad projekto vertinimas, atsižvelgiant į gairių 3.2.2 punkto i papunktį,
yra akivaizdžiai klaidingas.
133   Gairių 3.2.2 punkto i papunkčio „Gyvybingumo atkūrimas“ tekstas rodo, kad jame numatytą sąlygą sudaro du reikalavimai. Pirma,
gyvybingumo atkūrimas turi būti pagrįstas iš esmės vidiniais veiksniais, o išoriniai veiksniai gali būti naudojami tik kaip
papildomi. Antra, jis turi būti įgyvendinamas per protingą laikotarpį ir būti ilgalaikio pobūdžio.
134   Dėl pirmo reikalavimo Komisija sprendimo 49 ir 50 konstatuojamosiose dalyse nurodė, kad gyvybingumo atkūrimas buvo pagrįstas
būtent dviem išoriniais veiksniais, t. y. prielaida, kad pajamos turėtų padidėti dėl skatinimo kampanijų, tariamai galinčių
padėti sukurti naują (prekių) realizavimo rinką, ir prielaida, kad pajamos neturėtų sumažėti dėl to, jog auginimo padidėjimas
neturės įtakos kainoms. Ji konstatavo, kad pirmoji prielaida nebuvo įrodyta, o antroji – nepatikrinama, be to, nereali.
135   Remiantis Italijos valdžios institucijų ir ieškovo pareiškimais, projektas buvo grindžiamas „iš esmės vidiniais veiksniais“,
turinčiais padidinti įmonių, kurioms teikiama pagalba, gamybos apimtis apie 40 %, ir padidinti jų pajamas daugiau nei 50 %
bei „daug“ išorinių veiksnių dėl „didėjančios vietinių produktų paklausos“.
136   Iš sprendimo, kurio 49 ir 50 konstatuojamosiose dalyse kalbama apie išorinius veiksnius, gali iš pirmo žvilgsnio pasirodyti,
kad Komisija nenagrinėjo vidinių veiksnių. Vis dėlto atidžiau skaitant matyti, kad Komisija netiesiogiai, tačiau tikrai pripažino
šių veiksnių svarbą ir tinkamumą. Iš tikrųjų tik dėl to, kad Komisija pripažino galimybę, jog šie veiksniai leistų padidinti
pasiūlą apie 40 %, ji iškėlė klausimą, ar šis padidėjimas, nesant pakankamai paklausai, galėtų lemti kainų kritimą ir trukdyti
gyvybingumo atkūrimui, kurį jis tariamai turėtų užtikrinti. Dėl šios priežasties Komisija paprašė ekonominės informacijos
apie (prekių) realizavimo rinką ir produkcijos augimo įtaką kainoms, be to, ji tai niekam neprieštaraujant patvirtino posėdyje.
137   Vis dėlto Italijos valdžios institucijos nepateikė Komisijai tikslios informacijos apie (prekių) realizavimo rinką, ypač apie
skatinimo kampanijas, kurias jos planavo organizuoti ir kurias nurodė Komisijai per administracinę procedūrą. Akivaizdu, kad
Komisija negalėjo grįsti savo vertinimo paprastomis prielaidomis (pagal analogiją žr. 74 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d.
Sprendimo
Italija prieš Komisiją
, C‑372/97, 84 punktą).
138   Be to, posėdyje ieškovas pripažino, kad šios skatinimo kampanijos buvo tik „prielaida“.
139   Tai pat Italijos valdžios institucijos nepateikė informacijos, leidžiančios nuspręsti apie produkcijos augimo įtaką kainoms,
kurią jos aprašė Komisijai. Iš esmės 2001 m. sausio 26 d. laiške jos pateikė rinkos tyrimą, Komisijos paprašytą 1998 m. birželio
19 d., 1998 m. spalio 19 d. ir 1999 m. gruodžio 7 dienomis. Šis tyrimas, patvirtinantis numanomą ir reliatyvų „stalo“ pomidorų
ir raudonųjų pipirų kainų didėjimą Cagliari provincijoje 1995–1997 m., leidžia numatyti, koks galėtų būti vėlesnis šių dviejų
prekių kainos pasikeitimas šioje provincijoje esant tokioms pačioms sąlygoms. Atvirkščiai, nepadarant akivaizdžios klaidos,
galima būtų padaryti išvadą, kad šis tyrimas nepateikia įtikinamų paaiškinimų, kaip pasikeis šių ir kitų susijusių produktų
kaina Cagliari provincijoje ir visoje Sardinijoje, atsižvelgiant į numanomą 40 % produkcijos augimą šiame regione, įgyvendinus
projektą.
140   Be to, posėdyje paklaustas ieškovas neginčijo šio tyrimo nepatenkinamo pobūdžio ir apsiribojo paaiškindamas, kad turėjo būti
atsižvelgta į kitus veiksnius, pavyzdžiui, projektu siekiamus MŽŪĮ skatinimo, racionalumo ir specializavimo tikslus.
141   Vis dėlto su šiuo argumentu negalima sutikti. Iš tikrųjų tik remdamasi tiksliais ir įtikinamais duomenimis Komisija gali vykdyti
pareigą, jai numatytą gairių 3.2.4 punkte, įrodyti lankstumą, kai ji nustato, ar su MŽŪĮ ar MVĮ susijęs projektas atitinka
gyvybingumo atkūrimo sąlygą, nustatytą tų pačių gairių 3.2.2 punkto i papunktyje.
142   Pirmiausia matyti, kad Italijos Respublika nepateikė informacijos, kuri būtų leidusi Komisijai įsitikinti, kad projektas galėjo
atkurti atitinkamų MŽŪĮ gyvybingumą remiantis realiomis prielaidomis, nepaisant šios institucijos pakartotinų prašymų, ir,
antra, kad Komisija dėl to turėjo pati nuspręsti, nepadarydama akivaizdžios vertinimo klaidos, jog turima informacija nepanaikina
abejonių šiuo klausimu.
143   Kadangi negalima daryti išvados, kad Komisija padarė akivaizdžią vertinimo klaidą manydama, jog jos turima informacija neleidžia
nuspręsti, kad projektas atitiko gyvybingumo atkūrimo sąlygą, ir kadangi gairių 3.2.2 punkte nustatytos sąlygos yra susijusios
(žr. šio sprendimo 127 ir 128 punktus), ieškinio pagrindas yra atmestinas, nesant būtinybės nagrinėti kitų argumentų dėl projekto
vertinimo, atsižvelgiant į kitas šiame punkte išvardytas sąlygas (126 punkte minėto 2001 m. kovo 22 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
50 punktas; 102 punkte minėto sprendimo
Graikija prieš Komisiją
101 punktas ir 117 punkte minėto sprendimo
HAMSA prieš Komisiją
108 punktas).
h)     Dėl Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnio 4 dalies pažeidimo
Šalių argumentai
144   Ieškovas, palaikomas įstojusių į bylą šalių, mano, kad Komisija klaidingai priėmė neigiamą sprendimą pagal Reglamento Nr. 659/1999
7 straipsnio 5 dalį, nors turėjo priimti sąlyginį sprendimą pagal šio reglamento 7 straipsnio 4 dalį.
145   Komisija neigia šį ieškinio pagrindą.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
146   Reglamento Nr. 659/1999 7 straipsnis „Komisijos sprendimai užbaigti formalią tyrimo procedūrą“ nustato:
„1. Nepažeidžiant (suinteresuotosios valstybės narės pranešimo atšaukimo) formali tyrimo procedūra užbaigiama priimant sprendimą
2–5 straipsniuose nustatyta tvarka.
<...>
4. Komisija, priimdama teigiamą sprendimą, gali nustatyti sąlygas, pagal kurias pagalba gali būti laikoma atitinkančia bendrąją
rinką, ir nurodyti sprendimo vykdymo kontrolei būtinus įsipareigojimus (toliau – sąlyginis sprendimas).
5. Jeigu Komisija nustato, kad pranešime nurodyta pagalba prieštarauja bendrajai rinkai, ji nusprendžia, kad minėtoji pagalba
negali būti įgyvendinta (toliau – neigiamas sprendimas).
6. Šio straipsnio 2, 3, 4 ir 5 dalyse išvardyti sprendimai priimami iš karto, kai pašalinamos 4 straipsnio 4 dalyje nustatytos
abejonės. Komisija pagal galimybes stengiasi priimti sprendimą per 18 mėnesių nuo formalios tyrimo procedūros pradžios. Šis
terminas gali būti pratęstas Komisijos ir suinteresuotosios valstybės narės bendru susitarimu.
7. Pasibaigus šio straipsnio 6 dalyje nustatytam terminui ir suinteresuotosios valstybės narės prašymu Komisija per du mėnesius
priima sprendimą, remdamasi turima informacija. Prireikus, jeigu pateiktos informacijos nepakanka pirmiau nurodytai pagalbos
atitikties bendrajai rinkai nustatyti, Komisija priima neigiamą sprendimą.“
147   Dėl šių nuostatų taikymo nagrinėjamoje byloje reikia priminti, kad 2001 m. rugsėjo 14 d. Italijos Respublika, remdamasi Reglamento
Nr. 659/1999 7 straipsnio 7 dalimi, paprašė Komisijos priimti sprendimą ir kad 2001 m. lapkričio 13 d. Komisija priėmė sprendimą,
kuriame nurodė, kad Italijos Respublikos pateikta informacija nepanaikino visų abejonių dėl projekto suderinamumo su bendrąja
rinka.
148   Iš ieškinio pagrindo, susijusio su EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir gairių pažeidimu, nagrinėjimo matyti, kad vertinimas,
leidęs Komisijai nuspręsti, jog projektas neatitinka gyvybingumo atkūrimo sąlygos, nurodytos gairių 3.2.2 punkto i papunktyje
(sprendimo 49 ir 50 konstatuojamosios dalys), negalėjo būti laikomas akivaizdžiai klaidingu (žr. šio sprendimo 132–142 punktus).
149   Kadangi gairių 3.2.2 punkte išvardytos sąlygos yra susijusios (žr. šio sprendimo 127, 128 ir 143 punktus), o Italijos Respublikos
pateikta informacija neleidžia įrodyti suderinamumo su bendrąja rinka, Komisija galėjo priimti neigiamą sprendimą pagal Reglamento
Nr. 659/1999 7 straipsnio 7 dalį.
150   Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
2.
Dėl kitų įstojusių į bylą šalių nurodytų ieškinio pagrindų
151   Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ketvirtoji pastraipa nustato, kad prašyme įstoti į bylą nurodomi paaiškinimai gali
būti pateikiami tik vienos iš šalių reikalavimams paremti. Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio
4 dalyje numatyta, kad įstojimo į bylą atsiliepime nurodomi įstojančios į bylą šalies reikalavimai, kuriais visiškai arba
iš dalies palaikomi vienos iš šalių reikalavimai arba jiems prieštaraujama, bei ieškinio pagrindai ir argumentai, kuriais
remiasi įstojanti į bylą šalis.
152   Šios nuostatos įstojančiai į bylą šaliai suteikia teisę savarankiškai nurodyti ne tik argumentus, bet ir ieškinio pagrindus,
jei jie grindžia vienos iš šalių reikalavimus ir iš esmės nesiskiria nuo reikalavimų, kuriais pagrįstas ginčas tarp ieškovo
ir atsakovo, dėl ko galėtų būtų pakeistas bylos dalykas (žr. 1961 m. vasario 23 d. Teisingumo Teismo sprendimo
De Gezamenlijke Steenkolenmijnen in Limburg prieš Aukščiausiąją valdžios instituciją
, 30/59, Rink. p. 3, 37 punktą; 1993 m. kovo 17 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑155/91, Rink. p. I‑939, 24 punktą; 2004 m. liepos 15 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑501/00, Rink. p. I‑0000, 131–157 punktus ir 1999 m. gruodžio 1 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
Boehringer prieš Tarybą ir Komisiją
, T‑125/96 ir T‑152/96, Rink. p. II‑3427, 183 punktą).
153   Taigi Pirmosios instancijos teismas, norėdamas nuspręsti dėl įstojančios į bylą šalies nurodytų ieškinio pagrindų priimtinumo,
turi patikrinti, ar jie susiję su bylos dalyku, kaip jis buvo apibrėžtas pagrindinių šalių.
154   Dėl bylos, pradėtos administracinio vieneto dėl šio vieneto numatytos ekonominio sektoriaus restruktūrizavimo pagalbos schemos
suderinamumo su bendrąja rinka, reikia pažymėti, kad neginčijama, jog įmonės, galinčios pasinaudoti šia schema ir jų atstovai
yra atsidūrę situacijoje, leidžiančioje tinkamai papildyti administracinio vieneto ieškovo nurodytus argumentus dėl sunkumų,
kuriuos šia pagalba siekiama išspręsti, ir dėl to, kokią įtaką gali turėti ši pagalba. Jų su bylos dalyku susiję ieškinio
pagrindai negali būti vertinami ribotai.
155   Be to, paaiškėjus, kad ieškinys, dėl kurio priimtinumo kilo ginčas, bet kuriuo atveju turi būti atmestas iš esmės, teismas,
laikydamasis greito proceso principo, gali iš karto nuspręsti dėl jo esmės (šiuo klausimu žr. 2002 m. vasario 26 d. Teisingumo
Teismo sprendimo
Taryba prieš Boehringer
, C‑23/00 P, Rink. p. I‑1873, 52 punktą ir 2004 m. kovo 23 d. Sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑233/02, Rink. p. I‑0000, 26 punktą). Taip pat paaiškėjus, kad ieškinio pagrindas, kurio ryšys su bylos dalyku yra ginčytinas,
bet kuriuo atveju turi būti atmestas kaip nepriimtinas dėl kitų motyvų ar kaip neturintis pagrindo, teismas gali atmesti šį
ieškinio pagrindą, nespręsdamas klausimo, ar įstojanti į bylą šalis viršijo savo galimybes palaikyti vienos iš pagrindinių
bylos šalių reikalavimus (žr., pavyzdžiui, 2002 m. sausio 24 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, C‑118/99, Rink. p. I‑747, 64 ir 65 punktus).
156   Atsižvelgiant į šiuos principus turi būti nagrinėjami įstojusių į šią bylą šalių nurodyti ieškinio pagrindai.
a)     Dėl teisės būti išklausytam pažeidimo
Šalių argumentai
157   Įstojusios į bylą šalys mano, kad gali būti taip, jog Komisija pažeidė teisę būti išklausytam, kuri yra viena iš procesinių
garantijų, numatytų EB 88 straipsnio 2 dalyje. Iš tikrųjų sprendimas neleidžia nustatyti, ar kitos valstybės narės, kaip ir
suinteresuotosios šalys, pateikė pastabas dėl projekto suderinamumo su bendrąja rinka. Tačiau, jei tai būtų tiesa, reikėtų
pripažinti, kad Italijos Respublika negalėjo į jas atsakyti.
158   Komisija, kuri nieko neatsakė į šį ieškinio pagrindą savo rašytinėse pastabose, posėdyje bendrai nurodė, kad daugelis įstojusių
į bylą šalių pateiktų ieškinio pagrindų buvo nepriimtini, nes neatitiko ieškovo nurodytų ieškinio pagrindų.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
159   Skaitant sprendimą, kurio tikslumas šiuo klausimu neginčijamas įstojusių į bylą šalių, reikia konstatuoti, kad ieškinio pagrindas,
kuris yra spekuliatyvus, neturi pagrindo. Iš tikrųjų sprendimo 4 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad formalios tyrimo procedūros
metu Komisija negavo jokių suinteresuotųjų šalių pastabų.
160   Tačiau suinteresuotųjų šalių sąvoka pagal apibrėžimą, pateiktą Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio h punkte, apima kiekvieną
valstybę narę, išskyrus tas, kurios planuoja suteikti ar jau suteikė naują pagalbą, ir dėl to yra atitinkamos valstybės narės.
161   Taigi iš sprendimo reikia daryti išvadą, kad jokia valstybė narė, veikianti kaip suinteresuotoji šalis, nepateikė pastabų
dėl projekto suderinamumo su bendrąja rinka, kurias Komisija būtų galėjusi persiųsti Italijos Respublikai.
162   Tokiomis aplinkybėmis ieškinio pagrindas tiek dėl ryšio su bylos dalyku, tiek dėl pagalbos schema galinčių pasinaudoti asmenų
galimybės remtis teisės būti išklausytam, suteiktos atitinkamai valstybei narei, pažeidimu procedūros, numatytos EB 88 straipsnio
2 dalyje, metu, yra atmestinas, nesant būtinybės spręsti jo priimtinumo klausimo.
b)     Dėl EB 87 straipsnio 2 dalies b punkto pažeidimo
Šalių argumentai
163   Įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad Komisija pažeidė EB 87 straipsnio 2 dalies b punktą dėl pagalbos gaivalinių nelaimių
ar kitų ypatingų įvykių padarytai žalai atlyginti, atsisakydama jį taikyti.
164   Komisija, kuri nieko neatsakė į šį ieškinio pagrindą savo rašytinėse pastabose, posėdyje bendrai nurodė, kad daugelis įstojusių
į bylą šalių pateiktų ieškinio pagrindų buvo nepriimtini, nes neatitiko ieškovo nurodytų ieškinio pagrindų. Ieškovas nurodė,
kad šie ieškinio pagrindai nepakeitė bylos dalyko.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
165   Ieškinio pagrindas yra akivaizdžiai nepagrįstas. Iš tikrųjų EB 87 straipsnio 2 dalies b punktas daro bendro valstybės pagalbos
nesuderinamumo su bendrąja rinka principo išimtį ir turi būti aiškinamas griežtai bei taikomas tik gaivalinių nelaimių ar
kitų ypatingų įvykių padarytai žalai atlyginti (102 punkte minėto sprendimo
Graikija prieš Komisiją
81 punktas). Be to, kaip tai jau buvo pažymėta, Komisijos sprendimo valstybės pagalbos srityje teisėtumas turi būti vertinamas
teismo, atsižvelgiant į informaciją, kurią ši institucija turėjo ar galėjo turėti sprendimo priėmimo metu.
166   Tačiau šioje byloje per administracinę procedūrą pasikeistos korespondencijos tyrimas rodo, kad Italijos valdžios institucijos
Komisijai niekada nei nenurodė, nei įrodė, kad projektas numatė pagalbą, skirtą atlyginti žalą, numatytą EB 87 straipsnio
2 dalies b punkte. Atvirkščiai, šios institucijos minėtą projektą pristatė kaip nustatantį į sunkią padėtį patekusių įmonių
restruktūrizavimo pagalbos schemą. Todėl ši schema turėjo būti nagrinėjama atsižvelgiant į gaires, kurių 2.4 punkto pirmojoje
pastraipoje aiškiai numatyta, kad gairės netaikomos valstybės pagalbai, numatytai EB 87 straipsnio 2 dalies b punkte.
167   Be to, posėdyje ieškovas patvirtino, kad nors tarp kitų faktorių, pavyzdžiui, Sardinijos salų regiono statusas, dėl kurių
Sardinijos MŽŪĮ pateko į sunkią padėtį, buvo ir gaivalinės nelaimės, projektas buvo skirtas „daugiau nei paprastai kompensacijai“,
susijusiai su šiomis nelaimėmis.
168   Todėl Komisijai negali būti priekaištaujama, kad ji sprendimo 44 konstatuojamojoje dalyje nustatė, jog projektas nenumatė
suteikti pagalbą pagal EB 87 straipsnio 2 dalies b punktą, ir todėl netaikė šios nuostatos (žr. šiuo klausimu 129 punkte minėto
1993 m. balandžio 28 d. Sprendimo
Italija prieš Komisiją
20 punktą; 2002 m. rugsėjo 19 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑113/00, Rink. p. I‑7601, 68 ir 69 punktus ir 130 punkte minėto 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Vokietija prieš Komisiją
40 punktą).
169   Tokiomis aplinkybėmis ieškinio pagrindas yra atmestinas, nesant būtinybės nuspręsti dėl jo ryšio su bylos dalyku.
c)     Dėl EB 158 straipsnio ir deklaracijos Nr. 30 dėl salų regionų, pridėtos prie Amsterdamo sutarties baigiamojo akto, pažeidimo
Šalių argumentai
170   Įstojusios į bylą šalys tvirtina, kad Komisija, sprendime neatsižvelgdama į faktą, jog projektu buvo siekiama EB 158 straipsnio
ir deklaracijos Nr. 30 tikslų, pažeidė šias nuostatas. Jos nurodo sprendimus, kuriuose Komisija atsižvelgė į salų regionų
ekonominės ir socialinės raidos sunkumus.
171   Komisija tvirtina, kad šis ieškinio pagrindas yra atmestinas kaip nepriimtinas, nes jo nenurodė ieškovas, ir bet kuriuo atveju
atmestinas kaip nepagrįstas. Ieškovas posėdyje nurodė, kad šis ieškinio pagrindas nepakeitė bylos dalyko.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
172   Ieškinio pagrindas, nors ir skiriasi nuo ieškovo nurodyto ieškinio pagrindo, yra priimtinas. Iš tikrųjų ieškovas nurodė ieškinio
pagrindą dėl EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto ir gairių pažeidimo. Tačiau, vertindama naujos į sunkią padėtį patekusių įmonių
restruktūrizavimo pagalbos projektą remiamoje ar nepalankioje vietovėje, Komisija atsižvelgia į EB 158 straipsnį, laikydamasi
gairių 1.3 punkto antrosios pastraipos ir 3.2.3 punkto nuostatų. Todėl, jei Komisija, kaip tvirtina įstojusios į bylą šalys,
visiškai neatsižvelgė į tai, kad projektu buvo siekiama EB 158 straipsnio tikslų, ji būtinai pažeidė ir EB 87 straipsnio 3 dalies
c punktą bei gaires.
173   Dėl esmės reikia pažymėti, jog EB 158 straipsnio pirmoji pastraipa numato, kad skatindama visokeriopą darnią plėtrą Bendrija
plėtoja ir vykdo savo veiklą, padedančią stiprinti jos ekonominę ir socialinę sanglaudą, o antroji pastraipa numato, kad Bendrija
ypač siekia mažinti regionų išsivystymo lygio skirtumus ir nepalankiausias sąlygas turinčių regionų arba salų, taip pat kaimo
vietovių atsilikimą.
174   Komisija, nagrinėdama, ar į sunkią padėtį patekusių įmonių restruktūrizavimo pagalbos schemos projektas gali būti pripažintas
suderinamu su bendrąja rinka, taikydama išimtį, numatytą EB 87 straipsnio 3 dalies c punkte, gairių 3.2.3 punkte įsipareigojo,
kaip jau buvo nurodyta šiame sprendime, atsižvelgti į EB 158 straipsnio tikslus ir naujos sektorinės pagalbos projekto pasekmes
regionui.
175   Vis dėlto tai, kad naujos pagalbos projektu siekiama Sutarties nuostatos, kitos nei susijusios valstybės narės nurodyta išimtis,
numatyta EB 87 straipsnio 3 dalyje, tikslų, dar nereiškia, kad šis projektas atitinka šios išimties taikymo sąlygas (šiuo
klausimu žr. 1970 m. birželio 25 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Prancūzija prieš Komisiją
, 47/69, Rink. p. 487, 13 punktą ir 2003 m. spalio 21 d. Sprendimo
van Calster ir kt
., C‑261/01 ir C‑262/01, Rink. p. I‑12249, 47 punktą).
176   Atvirkščiai, gairių 3.2.3 punkte nustatytos sąlygos yra taikomos šioje byloje, nors ir lanksčiai, o pirmiau nurodytų ieškinio
pagrindų nagrinėjimas rodo, kad Komisija, privalanti priimti sprendimą per du mėnesius, atsižvelgdama į turimą informaciją
galėjo konstatuoti, kad Italijos Respublika nepateikė įtikinamos informacijos, leidžiančios patikrinti, ar projektas atitiko
sąlygas, ir, atsižvelgdama į abejones šiuo klausimu, užbaigti tyrimą, priimdama neigiamą galutinį sprendimą.
177   Šios išvados nepaneigia faktas, kad kai kuriuose iš anksčiau priimtų sprendimų dėl valstybės pagalbos kontrolės Komisija atsižvelgė
į duomenis, susijusius su izoliavimu, įstojusių į bylą šalių nenurodytu būdu. Iš tikrųjų tik taikant EB 87 straipsnio 3 dalies
c punktą turi būti vertinamas Komisijos sprendimo, konstatuojančio, kad nauja valstybės pagalba neatitinka šios išimties taikymo
sąlygų, teisėtumas, o ne atsižvelgiant į ankstesnę Komisijos praktiką ir darant prielaidą, kad ji yra (pagal analogiją žr.
2003 m. rugsėjo 30 d. Teisingumo Teismo sprendimo
Freistaat Sachsen ir kt. prieš Komisiją
, C‑57/00 P ir C‑61/00 P, Rink. p. I‑9975, 52 ir 53 punktus).
178   Pagrindas dėl deklaracijos Nr. 30 pažeidimo nėra tinkamas. Iš tikrųjų sprendimas yra individualus teisės aktas, kurio priėmimas
priklauso nuo Komisijos pareigos užtikrinti EB 87 straipsnio laikymąsi ir EB 88 straipsnio įgyvendinimą, o ne nuo Bendrijos
teisės aktų leidybos galios įgyvendinimo, apimančios šioje deklaracijoje numatytų „specialių priemonių“ nustatymą „(salų)
regionams, jeigu tai pagrįsta, <...> norint juos geriau integruoti į vidaus rinką sąžiningomis sąlygomis“.
179   Todėl šis ieškinio pagrindas yra atmestinas.
d)     Dėl Direktyvų 72/159 ir 75/268 pažeidimo
Šalių argumentai
180   Įstojusios į bylą šalys priekaištauja Komisijai sprendime nepadarius nuorodos į Direktyvų 72/159 ir 75/268 nuostatas. Šios
direktyvos pirmiausia leidžia finansinę pagalbą ir investicinę pagalbą, kaip yra šioje byloje, pripažinti suderinamomis su
bendrąja rinka ir, antra, pasiekti bendrosios žemės ūkio politikos tikslus labiausiai nepalankiose žemės ūkio zonose. 1985 m.
kovo 12 d. Tarybos Reglamento (EEB) Nr. 797/85 dėl žemės ūkio struktūrų efektyvumo gerinimo (OL L 93, 1985, p. 1), papildančio
šias direktyvas, 18 straipsnis suteikia valstybėms narėms visišką kompetenciją nustatyti specialias regionines priemones,
pavyzdžiui, tokias, kokios numatytos nagrinėjamame projekte. Visos minėtos nuostatos būtų leidusios Komisijai išvengti gairių
taikymo ir neprieštarauti dėl projekto įgyvendinimo.
181   Komisija nurodo, kad ieškinio pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas ir bet kuriuo atveju – kaip netinkamas. Ieškovas
posėdyje nurodė, kad šis ieškinio pagrindas nepakeitė bylos dalyko.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
182   Sprendimas buvo priimtas 2001 m. lapkričio 13 d. pasibaigus pirminiam patikrinimui, pradėtam 1998 m. sausio 15 d., ir formaliai
tyrimo procedūrai, pradėtai 1999 m. vasario 4 d. Italijos Respublikos gautu sprendimu.
183   Direktyva 75/268 buvo panaikinta 1997 m. gegužės 20 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 950/97 dėl žemės ūkio struktūrų efektyvumo
gerinimo (OL L 142, p. 1), įsigaliojusio 1997 m. birželio 2 d., t. y. septintą dieną po jo paskelbimo
Europos Bendrijų oficialiame leidinyje
, 41 straipsnio 1 dalimi. Reglamentas (EEB) Nr. 797/85 taip pat buvo panaikintas 1991 m. liepos 15 d. Tarybos reglamento Nr. 2328/91 dėl
žemės ūkio struktūrų efektyvumo gerinimo (OL L 218, p. 1), įsigaliojusio trečią dieną po paskelbimo
Europos Bendrijų oficialiame leidinyje
, t. y. 1991 m. rugpjūčio 6 d., 40 straipsnio 1 dalimi. Taigi įstojusios į bylą šalys negali jomis remtis, nes jos nesiremia
aktais, kurie pakeitė minėtas nuostatas.
184   Dėl Direktyvos 72/159 įstojusios į bylą šalys tik nurodo, kad jos 8 ir 14 straipsniai „neprieštarauja (projekto) suderinamumui
ir leidžia išvengti gairių taikymo“, tačiau nei paaiškina, nei įrodo, kodėl Komisija turėjo ar mažiausiai galėjo nuspręsti
kitaip, nei ji tai padarė. Be to, nurodytos nuostatos nėra skirtos naujos į sunkią padėtį patekusių įmonių restruktūrizavimo
pagalbos projektams, apie kuriuos Komisijai buvo pranešta pagal EB 87 straipsnio 3 dalies c punktą, pavyzdžiui, tokiam projektui,
dėl kurio buvo priimtas sprendimas. Atvirkščiai, Direktyvos 72/159 8 straipsnis yra susijęs su „valstybių narių nustatytomis
žemės ūkių vystymosi skatinimo atrankinėmis schemomis“, siekiant „palengvinti jų veiklą ir vystymąsi racionaliomis sąlygomis“,
šios direktyvos 1–10 straipsniuose numatytomis sąlygomis. Šios direktyvos 14 straipsnis yra susijęs su draudžiama ar išimties
tvarka leidžiama „investicine pagalba“, „jei ji bus suteikta remiantis nuostatomis, numatytomis <...> (EB 87–89) straipsniuose“.
185   Tokiomis aplinkybėmis šis ieškinio pagrindas yra atmestinas, nesant būtinybės nuspręsti dėl jo ryšio su bylos dalyku.
e)     Dėl prašymo, kad Pirmosios instancijos teismas „prireikus papildomai panaikintų neteisėtų nuostatų taikymą EB 241 straipsnio
prasme“
186   Šis prašymas, kuris laikomas pagrindu palaikant ieškinio reikalavimus (2000 m. lapkričio 16 d. Teisingumo Teismo nutarties
Schiocchet prieš Komisiją
, C‑289/99 P, Rink. p. I‑10279, 25 punktas), remiantis Procedūros reglamento 116 straipsnio 4 dalies b punktu, turi būti argumentuotas
jį pateikusios šalies. Abstraktus jo nurodymas, nepaaiškinus pakankamai aiškiai ir tiksliai, kad būtų galima šalims į jį atsakyti,
o Pirmosios instancijos teismui vykdyti savo kontrolę, neatitinka šio reikalavimo (1961 m. gruodžio 15 d. Teisingumo Teismo
sprendimas
Fives Lille Cail ir kt. prieš Aukščiausiosios valdžios instituciją
, 19/60, 21/60, 2/61 ir 3/61, Rink. p. 561, 588 ir 1993 m. balandžio 28 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
De Hoe prieš Komisiją
, T‑85/92, Rink. p. II‑523, 20 punktas).
187   Šioje byloje įstojusios į bylą šalys net glaustai nenurodo jokio Bendrijos akto neteisėtumo. Nors jos nurodo, kad dalis Reglamento
Nr. 659/1999 nuostatų yra nesuderinamos su teisinio tikrumo principu, niekur nepatikslina, apie kurias nuostatas kalbama,
be to, aiškiai neginčija šių nuostatų teisėtumo.
188   Tokiomis aplinkybėmis ieškinio pagrindas neatitinka Procedūros reglamente nustatytų minimalių reikalavimų ir todėl yra atmestinas
kaip nepriimtinas, nesant būtinybės nuspręsti dėl jo ryšio su bylos dalyku.
189   Kadangi visi ieškinio pagrindai, nurodyti grindžiant reikalavimus panaikinti sprendimą, buvo atmesti, pastarieji reikalavimai
taip pat atmestini.
B –
Dėl reikalavimų panaikinti tą sprendimo dalį, kurioje nenumatoma, kad 100 000 EUR pagalba yra teisėta
1.
Šalių argumentai
190   Grįsdamos savo reikalavimus dėl dalinio sprendimo panaikinimo įstojusios į bylą šalys nurodo vienintelį ieškinio pagrindą
dėl
de minimis
taisyklės pažeidimo.
191   Komisija tvirtina, kad šie reikalavimai neparemia ieškovo reikalavimų, nes pastaraisiais siekiama visiško, o ne dalinio sprendimo
panaikinimo, ir todėl turi būti atmesti kaip nepriimtini; kad juos grindžiantis ieškinio pagrindas nėra susijęs su bylos dalyku,
nes jis nėra susijęs su ieškovo nurodytais ieškinio pagrindais, todėl turi būti atmestinas kaip nepriimtinas; kad šis ieškinio
pagrindas bet kuriuo atveju yra netinkamas, nes šioje byloje
de minimis
taisyklė nebuvo taikytina.
192   Ieškovas posėdyje nurodė, kad papildomus įstojusių į bylą šalių reikalavimus apėmė jo reikalavimai ir kad ieškinio pagrindas,
grindžiantis šiuos papildomus reikalavimus, nepakeičia bylos dalyko.
2.
Pirmosios instancijos teismo vertinimas
193   Iš Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnio ir Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio 4 dalies matyti,
kad įstojantis į bylą asmuo negali pateikti didesnių reikalavimų už tuos, kuriuos paremti jis įstoja į bylą (2000 m. rugsėjo
27 d. Pirmosios instancijos teismo sprendimo
BP Chemicals prieš Komisiją
, T‑184/97, Rink. p. II‑3145, 39 punktas), atvirkščiai, jis gali tik iš dalies paremti šiuos reikalavimus.
194   Šioje byloje ieškovas reikalavo panaikinti tą sprendimo dalį, kuri jo 1 straipsnyje nustato, kad projektas yra nesuderinamas
su bendrąja rinka. Papildomai reikalaudamos panaikinti tą sprendimo dalį, kurioje šio nesuderinamumo pripažinimas neapribojamas
100 000 EUR ar didesne pagalba, įstojusios į bylą šalys nenurodo naujų reikalavimų ieškovo reikalavimų atžvilgiu. Jų papildomi
reikalavimai iš dalies palaiko ieškovo reikalavimus, todėl remiantis Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 116 straipsnio
4 dalimi yra priimtini.
195   Kaip jau šiame sprendime buvo konstatuota, Teisingumo Teismo statuto 40 straipsnis ir Pirmosios instancijos teismo procedūros
reglamento 116 straipsnio 4 dalis įstojančioms į bylą šalims suteikia teisę savarankiškai nurodyti ne tik argumentus, bet
ir ieškinio pagrindus, jei pastarieji nurodomi palaikant vienos iš pagrindinių bylos šalių reikalavimus ir iš esmės nesiskiria
nuo reikalavimų, kuriais pagrįstas ginčas tarp ieškovo ir atsakovo, dėl ko galėtų būtų pakeistas bylos dalykas.
196   Šioje byloje ieškovas nurodė ieškinio pagrindą, pagrįstą iš esmės tuo, kad projektas numatė nedideles pagalbas, kurios nedarytų
poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai EB 87 straipsnio prasme ir netrikdytų prekybos sąlygų taip, kad prieštarautų
bendram interesui EB 87 straipsnio 3 dalies c punkto prasme (žr. šio sprendimo 81–90 punktus). Įstojusios į bylą šalys nurodo
ieškinio pagrindą, pagrįstą
de minimis
taisyklės pažeidimu.
197
De minimis
taisyklė apima poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai sąlygą, numatytą EB 87 straipsnio 1 dalyje, ir nurodo būdą, kaip
Komisija nagrinėja šią sąlygą, įtvirtindama principą, kad maža pagalba neturi didelės įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai
(29 punkte minėto sprendimo
Nyderlandai prieš Komisiją
3 ir 25 punktai).
198   Taigi įstojusių į bylą šalių nurodytas ieškinio pagrindas yra susijęs su bylos dalyku ir todėl priimtinas.
199   Iš esmės
de minimis
taisyklė netaikoma pagalbai, suteiktai įmonei, veikiančiai žemės ūkio sektoriuje, kaip tai nurodyta gairių 2.3 punkto antrojoje
pastraipoje ir 3.2.5 punkto c papunkčio pirmojoje pastraipoje. Šioje byloje yra akivaizdu, kad projektas numatė suteikti pagalbą
būtent tokioms įmonėms. Todėl šios taisyklės pažeidimo nurodymas yra netinkamas (168 punkte minėto 2002 m. rugsėjo 19 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
35 punktas ir 102 punkte minėto sprendimo
Graikija prieš Komisiją
74 punktas).
200   Taigi ieškinio pagrindas bei reikalavimai iš dalies panaikinti sprendimą yra atmestini.
201   Todėl visas ieškinys yra atmestinas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
202   Pagal Pirmosios instancijos teismo procedūros reglamento 87 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi
išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė. Pagal Procedūros reglamento 87 straipsnio 4 dalį Pirmosios instancijos teismas gali
nurodyti, kad įstojusi į bylą šalis, kita nei valstybė narė ar institucija, turi pati padengti savo bylinėjimosi išlaidas.
203   Kadangi ieškovas pralaimėjo bylą, jis turi padengti bylinėjimosi išlaidas pagal Komisijos pateiktus reikalavimus, išskyrus
tas, kurias Komisija patyrė dėl įstojimo į bylą. Taip pat nuspręstina, kad įstojusios į bylą šalys pačios padengia savo ir
Komisijos išlaidas, patirtas dėl jų įstojimo į bylą, pagal šios pateiktus reikalavimus.
Remdamasis šiais motyvais,
PIRMOSIOS INSTANCIJOS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia :
1.
Atmesti ieškinį.
2.
Regione autonoma della Sardegna
padengia bylinėjimosi išlaidas, išskyrus numatytąsias šio sprendimo rezoliucinės dalies 3 punkte.
3.
Confederazione italiana agricoltori della Sardegna, Federazione regionale coltivatori diretti della Sardegna
ir
la Federazione regionale degli agricoltori della Sardegna
padengia savo ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas, patirtas dėl jų įstojimo į bylą.
Legal
Tiili
Meij
Vilaras

Forwood
Paskelbta 2005 m. birželio 15 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Kancleris

Pirmininkas
H. Jung

H. Legal
*
Proceso kalba: italų.