CELEX: 62009CJ0140
Valstybės pagalba
Subsidijos pervežimų jūra įmonei, vykdančiai su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus
Nacionalinis įstatymas, kuriame numatyta galimybė pervesti avansą prieš sutarties patvirtinimą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą yra susijęs su Sąjungos teisės valstybės pagalbos srityje išaiškinimu.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant ginčą tarp likviduojamos pervežimų jūra įmonės
Fallimento Traghetti del Mediterraneo SpA
(toliau – TDM) ir
Presidenza del Consiglio dei Ministri
dėl žalos, kurią TDM patyrė Kasaciniam teismui (
Corte suprema di cassazione
) klaidingai išaiškinus Sąjungos normas konkurencijos ir valstybės pagalbos srityje, atlyginimo ir dėl minėto teismo atsisakymo
kreiptis į Teisingumo Teismą pagal EB 234 straipsnio trečią pastraipą.

Nacionalinė teisė
Pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos jūrų laivininkystės įmonei
Tirrenia di Navigazione SpA
(toliau –
Tirrenia
), TDM konkurentei, buvo suteiktos pagal 1974 m. gruodžio 20 d. Įstatymą Nr. 684 dėl didžiausios nacionalinės svarbos pervežimų
jūra paslaugų pertvarkymo (GURI, Nr. 336, 1974 m. gruodžio 24 d., toliau – Įstatymas Nr. 684), būtent pagal jo 19 straipsnį.
Įstatymo Nr. 684 7 straipsnyje numatyta:
„Laivybos ministras, kartu su finansų ministru ir valstybės turimų akcijų valdymo ministru, gali suteikti subsidijas, skirtas
teikti ankstesniame straipsnyje nurodytas paslaugas, pasirašant metus galiojančias
ad hoc
sutartis.
Subsidijos turi užtikrinti paslaugos valdymą trejus metus ekonominės pusiausvyros sąlygomis; šios subsidijos nustatomos iš
anksto, remiantis pajamomis, investicijų amortizacija, veiklos, organizacinėmis ir finansinėmis išlaidomis.
<...>“
Įstatymo Nr. 684 8 straipsnyje nustatyta:
„Susisiekimo su mažosiomis ir didžiosiomis salomis paslaugos, nurodytos 1 straipsnio c punkte, ir techniškai bei ekonomiškai
reikalingi galimi [maršrutų] ilginimai turi užtikrinti reikalavimų, susijusių su atitinkamų regionų, ypač Pietų Italijos (Mezzogiorno),
ekonominiu ir socialiniu vystymu, patenkinimą.
Todėl laivybos ministras kartu su finansų ministru ir valstybės turimų akcijų valdymo ministru, gali suteikti subsidijas,
skirtas teikti minėtas paslaugas, pasirašant
ad hoc
sutartį dvidešimties metų laikotarpiui.“
Pagal Įstatymo Nr. 684 9 straipsnį:
„Ankstesniame straipsnyje numatytoje sutartyje turi būti nurodyta:
1)      vykdytinų maršrutų sąrašas;
2)      kiekvieno maršruto dažnumas;
3)      kiekvieną maršrutą vykdančių laivų tipai;
4)      subsidija, kuri turi būti nustatoma atsižvelgiant į bendras pajamas, investicijų amortizaciją, veiklos, organizacines ir finansines
išlaidas.
Iki kiekvienų metų birželio 30 d. yra tikslinama už minėtus metus skirtina subsidija, jei prieš tai ėjusiais metais bent vienas
sutartyje nurodytas ekonominis rodiklis pasikeitė daugiau nei viena dvidešimtąja dalimi, palyginti su to paties rodiklio verte,
į kurią buvo atsižvelgta nustatant ankstesnę subsidiją.“
Įstatymo Nr. 684 18 straipsnyje nustatyta:
„Finansinė našta, susijusi su šio įstatymo taikymu, yra dengiama iki 93 milijardų lirų iš į Laivybos ministerijos numatomų
išlaidų 1975 metams 3061 skirsnį jau įtrauktų lėšų ir iš lėšų, kurios bus įtrauktos į atitinkamus skyrius paskesniais finansiniais
metais.“
Įstatymo Nr. 684 19 straipsnyje nurodyta:
„Iki šiame įstatyme numatytų sutarčių patvirtinimo laivybos ministras finansų ministro pritarimu mėnesiniais atidėjimais perveda
avansą, kurio bendra suma neviršija 90 procentų bendros 18 straipsnyje nurodytos sumos.“
Įstatymui Nr. 684 vykdyti buvo priimta priemonė, t. y. 1979 m. birželio 1 d. Respublikos prezidento dekretas Nr. 501 (GURI,
Nr. 285, 1979 m. spalio 18 d.), kurio 7 straipsnyje nurodyta, jog pagal minėto įstatymo 19 straipsnį avansas bendrovėms, teikiančioms
didžiausios nacionalinės svarbos paslaugas, mokamas iki aktų, susijusių su naujų sutarčių sudarymu, užregistravimo Audito
rūmuose.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas
Kaip matyti iš 2006 m. birželio 13 d. Sprendimo
Traghetti del Mediterraneo
(C‑173/03, Rink. p. I‑5177), kuris jau priimtas dėl pagrindinėje byloje nagrinėjamo ginčo ir į kurį daroma nuoroda dėl detalesnių
iki priimant šį sprendimą susiklosčiusių faktinių aplinkybių ir vykusios procedūros, TDM ir
Tirrenia
yra dvi jūrų transporto įmonės, kurios aštuntajame dešimtmetyje vykdė reguliarius pervežimus jūra tarp žemyninės Italijos
ir Sardinijos bei Sicilijos salų. 1981 m. TDM Neapolio teisme (
Tribunale di Neapoli
) pareiškė ieškinį
Tirrenia
, reikalaudama atlyginti žalą, kurią ji tariamai patyrė 1976–1980 m. dėl
Tirrenia
vykdytos mažų kainų politikos.
TDM nurodė nesąžiningą konkurenciją ir EEB sutarties 85, 86, 90 ir 92 straipsnių (tapusių atitinkamai EB sutarties 85, 86,
90 ir 92 straipsniais, kurie vėliau tapo atitinkamai EB 81, EB 82, EB 86 ir po pakeitimo EB 87 straipsniais) pažeidimą. Ji
konkrečiai nurodė, kad
Tirrenia
piktnaudžiavo dominuojančia padėtimi nagrinėjamoje rinkoje, dėl gaunamų viešųjų subsidijų, kurių teisėtumas pagal Sąjungos
teisę abejotinas, taikydama daug mažesnius negu savikaina tarifus. Vis dėlto jos ieškinys buvo atmestas 1993 m. gegužės 26 d.
sprendimu, kurį patvirtino Neapolio apeliacinis teismas (
Corte d’appello di Napoli
) savo 1996 m. gruodžio 13 d. sprendimu.
Dėl šio sprendimo TDM bankroto administratoriaus pateiktą kasacinį skundą 2000 m. balandžio 19 d. sprendimu atmetė ir Kasacinis
teismas (
Corte suprema di cassazione
), kuris, be kita ko, atsisakė patenkinti kasatoriaus prašymą kreiptis į Teisingumo Teismą dėl Sąjungos teisės išaiškinimo,
motyvuodamas tuo, kad bylą iš esmės nagrinėjusių teismų sprendimas neprieštaravo atitinkamoms nuostatoms ir atitiko Teisingumo
Teismo praktiką.
2002 m. balandžio 15 d. dokumentu TDM, bendrovės, kuri per tą laiką tapo likviduojama, bankroto administratorius prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme pareiškė Italijos Respublikai ieškinį, siekdamas, kad minėtas teismas nurodytų tai
valstybei narei atlyginti žalą, šios įmonės patirtą dėl Sąjungos taisės normų konkurencijos ir valstybės pagalbos srityje
aiškinimo klaidų, kurių padarė
Corte suprema di cassazione
, ir dėl šio teismo pareigos, nustatytos EB 234 straipsnio trečioje pastraipoje, nesilaikymo. Nurodyta žala yra susijusi su
prarasta galimybe, pareiškus ieškinį
Tirrenia
, išieškoti iš šios įmonės, TDM nuomone, nesąžiningos konkurencijos žalingo poveikio atlyginimą.
2003 m. balandžio 14 d. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pateikė Teisingumo Teismui prašymą priimti
prejudicinį sprendimą, kurį išnagrinėjus buvo priimtas minėtas Sprendimas
Traghetti del Mediterraneo
. Jame Teisingumo Teismas konstatavo:
„Bendrijos teisė draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie bendrai pašalina valstybės narės atsakomybę už žalą privatiems
asmenims, padarytą Bendrijos teisės pažeidimu, priskiriamu nacionaliniam paskutinės instancijos teismui, remiantis tuo, kad
šį pažeidimą lėmė teismo atliktas teisės normų išaiškinimas ir faktinių aplinkybių bei įrodymų įvertinimas.
Bendrijos teisė taip pat draudžia nacionalinės teisės aktus, kurie valstybės atsakomybę numato tik teisėjo tyčinės klaidos
ir rimto nusižengimo atvejais, jei toks apribojimas lemia, kad pašalinama atitinkamos valstybės narės atsakomybė kitais atvejais,
kai padaromas akivaizdus taikomos teisės pažeidimas, apibūdintas 2003 m. rugsėjo 30 d. Sprendimo
Köbler
[C‑224/01, Rink. p. I–10239] 53–56 punktuose.“
Po šio sprendimo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas 2009 m. vasario 27 d. sprendimu konstatavo, „kad valstybės
teismo veiksmai yra neteisėti“, ir atskira nutartimi nurodė tęsti procesą, susijusį su prašymu atlyginti žalą, atsiradusią
dėl šių neteisėtų veiksmų. Būtent šiame minėto proceso etape kilus abejonių dėl Sąjungos teisės valstybės pagalbos srityje
išaiškinimo šis teismas dar kartą kreipėsi į Teisingumo Teismą.
Grįsdamas savo prašymą priimti prejudicinį sprendimą šis teismas nurodo, kad nei remdamasis Sąjungos teisės aktais, nei teismų
praktika jis negali vienareikšmiškai atsakyti į klausimą, ar nagrinėjamu laikotarpiu
Tirrenia
elgesys, konkrečiai kalbant, dėl aptariamų subsidijų, iškraipė konkurenciją bendrojoje rinkoje. Nors
Corte suprema di cassazione
savo 2000 m. balandžio 19 d. sprendime atmetė tokią galimybę motyvuodamas tuo, kad šios subsidijos buvo skirtos tik kabotažui
vienos valstybės narės viduje, vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl Įstatymo
Nr. 684, būtent jo 19 straipsnio atitikties EB 86–88 straipsniams.
Pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla abejonių dėl to, ar teisėta avansu suteikta valstybės
pagalba, nenustatant iš anksto konkrečių ir privalomų kriterijų, siekiant, kad valstybės pagalbos suteikimas neiškraipytų
konkurencijos. Šis teismas nurodo, kad tokios pagalbos išmokėjimas gali baigtis valstybės subsidijų suteikimu be jokios išankstinės
įmonės pagalbos gavėjos ekonominio valdymo kontrolės, o tai savo ruožtu gali leisti minėtai įmonei dėl šios pagalbos taikyti
tokią prekybos politiką, kuri panaikintų konkurenciją. Nacionalinis teismas nurodo, kad atsižvelgiant į
Corte suprema di cassazione
išvadas, į šį klausimą reikia atsakyti atsižvelgiant į aplinkybę, jog įmonė, gaunanti nagrinėjamas subsidijas, turėjo taikyti
administracinės valdžios institucijų nustatytus tarifus.
Antra, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad atsižvelgiant į 2003 m. liepos 24 d. Sprendimą
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
(C‑280/00, Rink. p. I‑7747) ir į
Tirrenia
vykdomus maršrutus (Genuja–Kaljaris ir Genuja–Porto Torsas), kurie yra labai svarbūs sprendžiant ginčą pagrindinėje byloje,
bei į šių komunų geografinę padėtį Europos Sąjungos teritorijoje iš tikrųjų gali kilti konkurencijos iškraipymo problema dėl
valstybės pagalbos poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai. Nacionalinis teismas šį klausimą palieka vertinti Teisingumo
Teismui.
Tokiomis sąlygomis
Tribunale di Genova
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikė Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar nacionalinės teisės nuostatos valstybės pagalbos srityje, pavyzdžiui, tokios, kokios yra Įstatymo Nr. 684 <...> nuostatos,
būtent 19 straipsnis, kuriame numatyta galimybė suteikti valstybės pagalbą – nors tik kaip kreditą – nepasirašant sutarčių
ir nenustatant iš anksto konkrečių bei privalomų kriterijų, siekiant, kad valstybės suteikta pagalba neiškraipytų konkurencijos,
neprieštarauja Bendrijos teisės principams, konkrečiai kalbant, Sutarties V antraštinės dalies (anksčiau – IV antraštinė dalis)
86, 87 ir 88 straipsniams, ir atsižvelgiant į tai, ar svarbi aplinkybė, kad pagalbos gavėjas privalo taikyti administracinės
valdžios institucijų nustatytus tarifus?“

Dėl prejudicinio klausimo

Dėl klausimo dalyko, formulavimo ir priimtinumo
Iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad
Tribunale di Genova
pagrindinėje byloje jau yra priėmęs sprendimą dėl Italijos valstybės atsakomybės dėl
Corte suprema di cassazione
nesikreipimo į Teisingumo Teismą pagal EB 234 straipsnio trečią pastraipą, konstatuodamas, pirma, teisės normos, suteikiančios
teisių privatiems asmenims, egzistavimą, antra, pakankamai akivaizdų šios teisės normos pažeidimą ir, trečia, priežastinį
ryšį tarp valstybės pareigos nesilaikymo ir nurodytos žalos, susijusios su TDM galimybės laimėti bylą prieš
Tirrenia
, praradimu. Panašu, kad šiuo klausimu
Tribunale di Genova
, darydamas nuorodą į 1996 m. liepos 11 d. Sprendimą
SFEI ir kt.
(C‑39/94, Rink. p. I‑3547), taip pat pripažino galimybę pagal nacionalinę teisę pripažinti neteisėtai suteiktos valstybės
pagalbos gavėjo deliktinę atsakomybę.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, prieš nuspręsdamas dėl prašymo atlyginti TDM nurodytą žalą,
Teisingumo Teismo klausia dėl nacionalinės teisės nuostatų, kaip antai įtvirtintų Įstatyme Nr. 684, konkrečiai kalbant, jo
19 straipsnyje, atitikties Sąjungos teisei. Be to, kaip matyti ne iš pateikto klausimo, bet iš nutarties dėl prašymo priimti
prejudicinį sprendimą motyvų, išdėstytų šio sprendimo 16 ir 18 punktuose, jis iš esmės abejoja, ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos
subsidijos turėjo įtakos prekybai tarp valstybių narių ir ar neiškraipė konkurencijos, palikdamas šį klausimą vertinti Teisingumo
Teismui.
Atsižvelgiant į klausimo formuluotę ir prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo abejones, reikia priminti,
pirma, kad Teisingumo Teismas negali spręsti dėl nacionalinės priemonės atitikties Sąjungos teisei (žr., be kita ko, 2010 m.
sausio 26 d. Sprendimo
Transportes Urbanos y Servicios Generales
, C‑118/08, Rink. p. I‑0000, 23 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką). Be to, jis negali priimti sprendimo dėl pagalbos
priemonės ar pagalbos sistemos suderinamumo su bendrąja rinka, nes šio suderinamumo vertinimas priklauso išimtinei Europos
Komisijos, veikiančios kontroliuojant Sąjungos teismui, kompetencijai (žr. 2006 m. kovo 23 d. Sprendimo
Enirisorse
, C‑237/04, Rink. p. I‑2843, 23 punktą). Teisingumo Teismas taip pat nėra kompetentingas vertinti faktinių pagrindinės bylos
aplinkybių ar taikyti Sąjungos teisės normų, kurias jis išaiškino, nacionalinėms priemonėms ar situacijoms, nes šie klausimai
priklauso išimtinei nacionalinio teismo kompetencijai (žr. 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I‑2941, 69 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Todėl šioje byloje Teisingumo Teismas nėra kompetentingas spręsti dėl Įstatymo Nr. 684 atitikties Sąjungos teisei nei dėl
pagrindinėje byloje nagrinėjamų subsidijų suderinamumo su bendrąja rinka, nei vertinti faktinių ginčo pagrindinėje byloje
aplinkybių, kad nustatytų, ar minėtos subsidijos turėjo įtakos valstybių narių tarpusavio prekybai ir ar iškraipė arba galėjo
iškraipyti konkurenciją.
Tačiau Teisingumo Teismas yra kompetentingas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui pateikti nuorodų dėl
Sąjungos teisės išaiškinimo, kurios šiam gali būti naudingos vertinant nacionalinės priemonės atitiktį minėtai teisei, kad
jis galėtų priimti sprendimą nagrinėjamoje byloje (žr. minėtų sprendimų
Enirisorse
24 punktą ir
Transportes Urbanos y Servicios Generales
23 punktą). Valstybės pagalbos srityje jis gali, be kita ko, pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui
nuorodų dėl teisės aiškinimo, kurios leistų nustatyti, ar nacionalinė priemonė gali būti laikoma valstybės pagalba Sąjungos
teisės prasme (šiuo klausimu, be kita ko, žr. 2001 m. lapkričio 22 d. Sprendimo
Ferring
, C‑53/00, Rink. p. I‑9067, 29 punktą; minėtų sprendimų
Enirisorse
25 ir 51 punktus;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
54 ir 72 punktus; 2008 m. liepos 17 d. Sprendimo
Essent Netwerk Noord ir kt
., C‑206/06, Rink. p. I‑5497, 96 punktą bei 2009 m. kovo 5 d. Sprendimo
UTECA
, C‑222/07, Rink. p. I–1407, 41 ir 47 punktus).
Antra, reikia konstatuoti, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atrodo, jau yra nusprendęs, jog
pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos yra valstybės pagalba, jam kylantys klausimai, išdėstyti šio sprendimo 16–18 punktuose,
susiję, kaip bus nustatyta nagrinėjant prašymą iš esmės, su pačiomis valstybės pagalbos Sąjungos teisės prasme egzistavimo
sąlygomis.
Kadangi Komisija siūlo pateikti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui paaiškinimų, susijusių su nauja
pagalbos, kuriai taikoma pareiga iš anksto pranešti, sąvoka ir su neteisėtos pagalbos gavėjo atsakomybe, reikia konstatuoti,
kad prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismo abejonės nėra susijusios su šiais klausimais, kuriuos, panašu,
bent jau iš dalies jis yra išsprendęs. Be to, jis nenurodo nei faktinių, nei teisinių aplinkybių, reikalingų tokiems klausimams
nagrinėti.
Todėl, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, pateiktas klausimas turi būti suprantamas taip: ar Sąjungos teisę reikia aiškinti
taip, kad subsidijos, suteiktos tokiomis aplinkybėmis, kokios aptariamos nagrinėjamoje byloje, pagal nacionalinės teisės nuostatas,
numatančias avansinius mokėjimus prieš sutarties patvirtinimą, gali būti pripažįstamos valstybės pagalba.
Italijos vyriausybė mano, kad šis klausimas neturi prasmės ir dėl to turi būti pripažintas nepriimtinu. Ji tvirtina, kad pagrindinėje
byloje nagrinėjamų subsidijų kvalifikavimo kaip valstybės pagalbos klausimas nekyla, nes šios subsidijos yra susijusios su
1976–1980 m. laikotarpiu, t. y. su laikotarpiu, kada kabotažo rinka dar nebuvo liberalizuota.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad nacionalinio teismo pateiktų prejudicinių klausimų svarbos prezumpcija gali būti paneigiama
tik išimtiniais atvejais, būtent, jei akivaizdu, kad prašomas šiuose klausimuose nurodytų Sąjungos teisės normų išaiškinimas
nesusijęs su pagrindinės bylos faktais arba dalyku arba kai klausimas yra hipotetinis (žr., be kita ko, 2007 m. spalio 4 d.
Sprendimo
Rampion ir Godard
, C‑429/05, Rink. p. I‑8017, 23 ir 24 punktus bei 2008 m. gruodžio 11 d. Sprendimo
MI.VER ir Antonelli
, C‑387/07, Rink. p. I‑9597, 15 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Reikia konstatuoti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamų subsidijų kvalifikavimo klausimas yra susijęs su ginčo tarp TDM ir
Italijos valstybės dalyku ir kad jis ne hipotetinis, nes yra svarbus prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui,
kuris, spręsdamas šį ginčą, turi nustatyti, ar
Tirrenia
gavo valstybės pagalbą. Todėl performulavus pateiktą klausimą jis yra priimtinas.

Dėl klausimo
Reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią teismo praktiką, norint priemonę kvalifikuoti kaip pagalbą, reikalaujama, kad būtų
tenkinamos šios sąlygos. Visų pirma tai turi būti valstybės įsikišimas arba įsikišimas panaudojant valstybinius išteklius.
Antra, šis įsikišimas turi galėti paveikti valstybių narių tarpusavio prekybą. Trečia, juo turi būti suteiktas pranašumas
pagalbos gavėjui. Ketvirta, jis turi iškraipyti konkurenciją ar kelti grėsmę, kad ji bus iškraipyta (šiuo klausimu, be kita
ko, žr. 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo
Belgija prieš Komisiją
, vadinamo „Tubemeuse“, C‑142/87, Rink. p. I‑959, 25 punktą; minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
74 ir 75 punktus;
Enirisorse
38 ir 39 punktus;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
55 ir 56 punktus; 2008 m. liepos 1 d. Sprendimo
Chronopost prieš UFEX ir kt
., C‑341/06 P ir C‑342/06 P, Rink. p. I‑4777, 121 ir 122 punktus bei minėtų sprendimų
Essent Netwerk Noord ir kt.
63 ir 64 punktus bei
UTECA
42 punktą).
Šioje byloje klausimas nesusijęs su pirma sąlyga ir jos nagrinėti nereikia, nes pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos
buvo suteiktos pagal Įstatymą Nr. 684 iš valstybės biudžeto, kaip matyti iš minėto įstatymo 18 ir 19 straipsnių.
Atsižvelgiant į nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą motyvus, nurodytus šio sprendimo 16–18 punktuose, reikia
pirmiausia išnagrinėti trečią sąlygą, paskui – antrą ir ketvirtą kartu.
Dėl pagalbos gavėjui suteikto pranašumo
Valstybės pagalba laikomi įsikišimai, kurie, kad ir kokios formos būtų, gali tiesiogiai ar netiesiogiai suteikti įmonėms pranašumą
arba būti laikomi ekonomine nauda, kurios normaliomis rinkos sąlygomis naudos gaunanti įmonė nebūtų gavusi (minėtų sprendimų
SFEI ir kt
. 60 punktas;
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
84 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
59 punktas bei
Essent Netwerk Noord ir kt.
79 punktas).
Tačiau valstybės pagalba Sąjungos teisės prasme nelaikomas įsikišimas, jeigu jis turi būti vertinamas kaip kompensacija už
paslaugas, kurias teikia naudos gaunančios įmonės, vykdydamos savo su viešąja paslauga susijusius įsipareigojimus, ir dėl
to šios įmonės realiai negauna jokios finansinės naudos, ir dėl minėtos įsikišimo priemonės šios įmonės neatsiduria palankesnėje
konkurencinėje padėtyje, palyginti su kitomis su jomis konkuruojančiomis įmonėmis (žr. minėtų sprendimų
Ferring
23 ir 25 punktus ir
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
87 punktą; šie sprendimai buvo priimti atsakant į dar iki
Corte suprema di cassazione
2000 m. balandžio 19 d. sprendimo, aptariamo pagrindinėje byloje, pateiktus prejudicinius klausimus; taip pat minėtų sprendimų
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
60 punktą ir
Essent Netwerk Noord
ir
kt.
80 punktą).
Vis dėlto tam, kad konkrečiu atveju tokia kompensacija nebūtų pripažįstama valstybės pagalba, turi būti tenkinamos tam tikros
sąlygos (minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
88 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
61 punktas bei
Essent Netwerk Noord ir kt
. 81 punktas).
Pirma, šią kompensaciją gaunančiai įmonei turi būti iš tikrųjų pavesta vykdyti su viešosiomis paslaugomis susijusius įsipareigojimus
ir šie įsipareigojimai turi būti aiškiai apibrėžti (minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
89 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
62 punktas bei
Essent Netwerk Noord ir kt.
82 punktas).
Antra, kriterijai, kuriais remiantis apskaičiuojama kompensacija, turi būti objektyviai ir skaidriai nustatyti iš anksto,
siekiant užkirsti kelią tam, kad kompensacija atneštų ekonominės naudos, dėl kurios ją gaunanti įmonė įgytų pranašumą, palyginti
su konkuruojančiomis įmonėmis (minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
90 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
64 punktas ir
Essent Netwerk Noord ir kt.
83 punktas).
Trečia, kompensacija negali būti didesnė negu būtina tam, kad visiškai ar iš dalies padengtų su įsipareigojimų, susijusių
su viešosiomis paslaugomis, vykdymu susijusias išlaidas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną, gaunamą
už šių įsipareigojimų vykdymą (minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
92 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
66 punktas bei
Essent Netwerk Noord ir kt
. 84 punktas).
Ketvirta, minėta kompensacija turi būti nustatyta išanalizavus išlaidas, kurių būtų turėjusi vidutinė, tinkamai valdoma įmonė,
turinti tinkamų priemonių, būtinų nustatytiems su viešosiomis paslaugomis susijusiems reikalavimams vykdyti, atsižvelgiant
į su tuo susijusias pajamas ir protingą pelną, gaunamą už šių įsipareigojimų vykdymą (minėtų sprendimų
Altmark Trans ir Regierungspräsidium Magdeburg
93 punktas;
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
67 punktas bei
Essent Netwerk Noord ir kt.
85 punktas).
Šiuo atveju iš Įstatymo Nr. 684 8 ir 9 straipsnio matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos buvo skirtos teikti
susisiekimo su didžiosiomis ir mažosiomis salomis paslaugas, turinčias užtikrinti, kad bus tenkinami reikalavimai, susiję
su atitinkamų regionų, ypač Pietų Italijos regionų (Mezzogiorno), ekonominiu ir socialiniu vystymu. Sutartyse, sudarytose
su subsidijas gaunančiomis įmonėms, turėjo būti numatytos pareigos dėl aptarnautinų maršrutų, šių maršrutų dažnumo ir dėl
kiekvieną maršrutą aptarnaujančių laivų tipų. Iš to matyti, kad pagalbą gaunančios įmonės turėjo užtikrinti su viešąja paslauga
susijusių įsipareigojimų vykdymą.
Be to, Įstatymo Nr. 684 7 straipsnyje numatyta, kad subsidijos turi užtikrinti paslaugos valdymą trejus metus ekonominės pusiausvyros
sąlygomis; šios subsidijos nustatomos iš anksto, remiantis pajamomis, investicijų amortizacija, veiklos, organizacinėmis ir
finansinėmis išlaidomis.
Vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas savo nutartyje nurodo, kad tik 1979 m. birželio 1 d. Respublikos
prezidento dekretu Nr. 501 buvo nurodyti ekonominiai ir valdymo veiksniai, į kuriuos reikia atsižvelgti pagal Įstatymą Nr. 684
sudarytinose sutartyse, ir kad tik 1991 m. liepos mėn. Italijos valstybė ir visos
Tirrenia
grupės įmonės atskirai sudarė minėtas sutartis, galiojančias 20 metų nuo 1989 m. sausio 1 dienos. Per visą pagrindinėje byloje
aptariamą laikotarpį, t. y. 1976–1980 m. ir iki minėtų sutarčių patvirtinimo pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos buvo
pervedamos avansiniais mokėjimais pagal Įstatymo Nr. 684 19 straipsnį.
Iš to išplaukia, kad kol nebuvo minėtų sutarčių, pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos visą minėtą laikotarpį buvo mokamos
aiškiai neapibrėžus pagalbą gaunančių įmonių su viešąja paslauga susijusių įsipareigojimų, objektyviai ir skaidriai iš anksto
nenustačius kriterijų, kuriais remiantis apskaičiuojama šių įsipareigojimų kompensacija, ir neužtikrinus, kad ši kompensacija
neviršytų to, kas būtina padengti minėtų įsipareigojimų vykdymo išlaidas. Kadangi šios subsidijos netenkina šio sprendimo
40 punkte nurodytos ketvirtos sąlygos, jos netenkina nė vienos sąlygos, kuri leistų viešosios paslaugos kompensavimo nekvalifikuoti
kaip valstybės pagalbos Sąjungos teisės prasme dėl to, kad atitinkama įmonė negavo iš jo naudos.
Aplinkybė, kad subsidijos buvo pervedamos kaip avansai laukiant sutarčių patvirtinimo, kurios buvo sudarytos ir įsigaliojo
tik po daug metų, šioje vietoje yra nereikšminga. Iš tikrųjų tokia aplinkybė nepašalina pagalbą gavusios įmonės naudos nei
poveikio, kurį tokia nauda gali padaryti konkurencijai, nes netenkinama nė viena iš minėtų sąlygų.
Be to, nereikšminga ir aplinkybė, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas subsidijas gavusios įmonės tarifus nustatinėjo administracinės
valdžios institucijos. Iš tikrųjų, nors atsižvelgiant į minėtas sąlygas tokie tarifai yra svarbūs vertinant su viešąja paslauga
susijusių įsipareigojimų vykdymo išlaidas (įvertinant su tuo susijusias pajamas), jie neturi reikšmės pagalbą gavusios įmonės
naudos atsiradimui, nes netenkinama nė viena iš minėtų sąlygų.
Dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir konkurencijos iškraipymo rizikos
Kaip nurodyta šio sprendimo 16 ir 18 punktuose, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad šioje byloje
kyla klausimas dėl poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ir dėl konkurencijos iškraipymo.
Italijos vyriausybė mano priešingai, nurodydama, kad nagrinėjamu laikotarpiu kabotažo rinka nebuvo liberalizuota (ši rinka
buvo liberalizuota tik priėmus 1992 m. gruodžio 7 d. Tarybos reglamentą (EEB) Nr. 3577/92 dėl laisvės teikti paslaugas principo
jūrų transportui valstybėse narėse (jūrų kabotažas) (OL L 364, p. 7; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 6 sk., 2 t.,
p. 10), o konkrečiai kalbant, kabotažas tarp Viduržemio jūros salų buvo liberalizuotas nuo 1999 m. sausio 1 d.). Per teismo
posėdį ji nurodė, kad vidaus maršrutais, kuriuos 1976–1980 m. vykdė
Tirrenia
, neplaukiojo nė vienas kitos valstybės narės operatorius, o TDM šiomis linijomis pradėjo plaukioti susijungus Italijos bendrovei
su Ispanijos bendrove.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, jog tai, kad apribojimai teikti jūrų transporto paslaugas valstybėse narėse buvo panaikinti
pasibaigus pagrindinėje byloje nagrinėjamam laikotarpiui, nebūtinai reiškia, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos
negalėjo daryti poveikio valstybių narių tarpusavio prekybai ar iškraipyti konkurenciją arba kelti grėsmę, jog ji bus iškraipyta.
Viena vertus, negali būti atmesta galimybė, jog
Tirrenia
, kaip tvirtina TDM, aptarnaudama vidaus maršrutus konkuravo su kitų valstybių narių įmonėmis, o tai turi patikrinti prašymą
priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas. Kita vertus, negali būti atmesta galimybė, kad ji konkuravo su tokiomis įmonėmis
aptarnaudama tarptautinius maršrutus ir kad nesant atskiros šių skirtingų veiklos rūšių apskaitos galėjo egzistuoti kryžminio
subsidijavimo rizika, t. y. šiuo atveju rizika, jog pajamos iš kabotažo, kuriam buvo skirtos pagrindinėje byloje nagrinėjamos
subsidijos, buvo naudojamos veiklai minėtais tarptautiniais maršrutais finansuoti, o tai irgi turi patikrinti prašymą priimti
prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Bet kuriuo atveju nacionalinis teismas, atsižvelgdamas į šias nuorodas ir į faktines pagrindinės bylos aplinkybes, turi įvertinti,
ar pagrindinėje byloje nagrinėjamos subsidijos galėjo daryti poveikį prekybai tarp valstybių narių ir ar jos iškraipė konkurenciją
arba kėlė tokio iškraipymo grėsmę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pateiktą klausimą reikia atsakyti taip: Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad
subsidijos, suteiktos tokiomis aplinkybėmis, kokios aptariamos nagrinėjamoje byloje, pagal nacionalinės teisės nuostatas,
numatančias avansinius mokėjimus prieš sutarties patvirtinimą, yra pripažįstamos valstybės pagalba, jei šios subsidijos gali
daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją ar kelti tokio iškraipymo grėsmę, o tai turi
patikrinti nacionalinis teismas.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo
nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo
Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad subsidijos, suteiktos tokiomis aplinkybėmis, kokios aptariamos nagrinėjamoje
byloje, pagal nacionalinės teisės nuostatas, numatančias avansinius mokėjimus prieš sutarties patvirtinimą, yra pripažįstamos
valstybės pagalba, jei šios subsidijos gali daryti poveikį valstybių narių tarpusavio prekybai ir iškraipyti konkurenciją
ar kelti tokio iškraipymo grėsmę, o tai turi patikrinti nacionalinis teismas.
Parašai.
*
Proceso kalba: italų.