CELEX: 62002CJ0434
Direktyva 2001/37/EB
Tabako gaminių gamyba, pateikimas ir pardavimas
8 straipsnis
Draudimas pateikti į rinką oraliniam vartojimui skirtus tabako gaminius
Galiojimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą susijęs su 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2001/37/EB
dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, taikomų tabako gaminių gamybai, pateikimui ir pardavimui, suderinimo (OL L 194,
p. 26) 8 straipsnio galiojimu.
Šis prašymas buvo pateiktas nagrinėjant ginčą tarp
Arnold André GmbH & Co. KG
(toliau –
Arnold André
) ir
Landrat des Kreises Herford
dėl draudimo prekiauti Vokietijoje importuotojo
Swedish Match
oraliniam vartojimui skirtais tabako gaminiais.

Teisės aktai
1989 m. lapkričio 13 d. Tarybos direktyvos 89/622/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, reglamentuojančių
tabako gaminių ženklinimą, suderinimo (OL L 359, p. 1), iš dalies pakeistos 1992 m. gegužės 15 d. Tarybos direktyva 92/41/EEB
(OL L 158, p. 30, toliau – Direktyva 89/622), 8a straipsnis numato, kad valstybės narės uždraudžia pateikti į rinką oraliniam
vartojimui skirtą tabaką, šios direktyvos 2 straipsnio 4 dalyje apibrėžtą kaip „visi vartoti per burną skirti gaminiai, išskyrus
skirtus rūkyti ar kramtyti, pagaminti tik iš tabako arba kuriuose yra tabako, pateikiami kaip milteliai arba dalelės, arba
kaip bet kokie jų mišiniai, visų pirma maišeliais (porcijomis) arba akytuose maišeliuose, arba maisto produktus primenančiu
pavidalu“.
Direktyvos 92/41 vienuoliktoje konstatuojamojoje dalyje nustatyta, jog „įrodyta, kad nerūkomojo tabako gaminiai yra svarbus
rizikos veiksnys, sukeliantis vėžį, todėl reikalingas įspėjimas dėl šios rizikos“. Pagal tos pačios direktyvos dvyliktą konstatuojamąją
dalį „mokslo ekspertai yra tos nuomonės, kad tabako vartojimo sukeliama priklausomybė yra pavojinga, todėl ant kiekvieno tabako
gaminio pateikiamas specialus įspėjimas yra pateisinamas“.
Pagal direktyvos 92/41 tryliktą konstatuojamąją dalį:
„<…> nauji tabako gaminiai, skirti oraliniam vartojimui, kurie jau pasirodė rinkoje tam tikrose valstybėse narėse, yra ypač
patrauklūs jaunimui, ir <...> valstybės narės, daugiausia susiduriančios su šia problema, jau yra visiškai uždraudusios šiuos
naujus tabako gaminius arba rengiasi tai padaryti“.
Tos pačios direktyvos keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje numatyta:
„<…> kadangi dėl tokių gaminių tarp valstybių narių įstatymų, norminių aktų ir administracinių nuostatų esama skirtumų <...>,
todėl šiems gaminiams reglamentuoti reikia bendrų taisyklių“.
Pagal direktyvos 92/41 penkioliktą konstatuojamąją dalį:
„<…> esama realaus pavojaus, kad naujus gaminius, skirtus oraliniam vartojimui, visų pirma vartos jaunimas ir taps liguistai
priklausomas nuo nikotino, jeigu nebus laiku imtasi ribojamųjų priemonių“.
Pagal šios direktyvos šešioliktą konstatuojamąją dalį:
„<…> pagal Tarptautinės vėžio tyrimo agentūros atliktų studijų išvadas oraliniam vartojimui skirtas tabakas turi ypač daug
kancerogeninių medžiagų; <...> šie nauji gaminiai daugiausia sukelia burnos vėžį“.
Pagal direktyvos 92/41 septynioliktą konstatuojamąją dalį:
„<...> tokio tabako pardavimo uždraudimas trijose valstybėse narėse turi tiesioginį poveikį vidaus rinkos kūrimui ir veikimui;
<...> todėl būtina derinti šioje srityje galiojančius valstybių narių įstatymus, norminius aktus ir administracines nuostatas,
orientuojantis į aukšto lygio sveikatos apsaugą; <...> vienintelė tinkama priemonė yra visiškas uždraudimas; <...> vis dėlto
toks uždraudimas neturėtų būti taikomas oraliniam vartojimui skirtiems tradiciniams tabako gaminiams, kurie ir toliau liks
priklausomi nuo Direktyvos 89/622/EEB nuostatų ir šios direktyvos pataisų, taikomų nerūkomojo tabako gaminiams“.
Akto dėl Austrijos Respublikos, Suomijos Respublikos ir Švedijos Karalystės stojimo sąlygų ir Sutarčių, kuriomis pagrįsta
Europos Sąjunga, pritaikomųjų pataisų (OL , C 241, 1994, p. 21 ir OL, L 1, 1995, p. 1, toliau – Stojimo aktas) 151 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Šio Akto XV priede išvardytos priemonės naujosiose valstybėse narėse taikomos tame priede nustatytomis sąlygomis“.
Stojimo akto minėto priedo, įtvirtinančio 151 straipsnyje nurodytą sąrašą, X skyriuje „Įvairūs“ nustatyta:
„a)      Direktyvos 89/622/EEB 8a straipsnyje nustatytas uždraudimas <...> dėl direktyvos <...> 2 straipsnio 4 dalyje apibūdinto produkto
pateikimo į rinką su pakeitimais, padarytais <...>, Švedijos (Karalystei) <...> netaikomas, išskyrus uždraudimą pateikti į
rinką šį produktą, panašų į maisto produktą.
b)      Švedijos (Karalystė) (imasi) visų priemonių, būtinų užtikrinti, kad a punkte nurodytas produktas nebūtų pateikiamas į rinką
valstybėse narėse, kurioms Direktyvos 89/622/EEB ir 92/41/EEB yra taikomos visos.
<...>“.
Direktyva 2001/37 buvo priimta remiantis EB 95 ir 133 straipsniais, siekiant pakeisti Direktyvą 89/622 ir 1990 m. gegužės
17 d. Tarybos direktyvą 90/239/EEB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su maksimaliu dervų kiekiu
cigaretėse, suderinimo (OL L 137, p. 36).
Remiantis Direktyvos 2001/37 dvidešimt aštunta konstatuojamąja dalimi:
„Direktyva 89/622/EEB buvo uždrausta valstybėse narėse prekiauti tam tikromis oraliniam vartojimui skirto tabako rūšimis.
<...> Stojimo akto 151 straipsniu Švedijos Karalystei buvo suteikta nukrypti leidžianti nuostata dėl minėtos direktyvos nuostatų
taikymo“.
Direktyvos 2001/37 2 straipsnyje „Sąvokos“ nustatyta:
„Šioje direktyvoje:
1)       „tabako gaminiai“ – tai, rūkyti, uostyti, čiulpti ar kramtyti skirti gaminiai, jeigu jie yra pagaminti arba jeigu juose yra
genetiškai modifikuoto ar nemodifikuoto tabako;
<…>
4)       „oraliniam vartojimui skirtas tabakas“ – tai visi vartoti per burną skirti gaminiai, išskyrus skirtus rūkyti ar kramtyti,
pagaminti tik iš tabako arba kuriuose yra tabako, pateikiami kaip milteliai arba dalelės, arba kaip bet kokie jų mišiniai,
visų pirma maišeliais (porcijomis) arba akytuose maišeliuose, arba maisto produktus primenančiu pavidalu.
<...>“.
Pagal tos pačios direktyvos 5 straipsnio 4 dalį:
„Ant oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių, kai leidžiama parduoti pagal 8 straipsnį, ir nerūkomojo tabako gaminių pateikiamas
toks įspėjimas:
„Šis tabako gaminys žaloja sveikatą ir sukelia priklausomybę.“
<...>“
Direktyvos 2001/37 8 straipsnis „Oraliniam vartojimui skirtas tabakas“ numato:
„Nepažeisdamos <...> Stojimo akto 151 straipsnio, valstybės narės draudžia pateikti į rinką oraliniam vartojimui skirtą tabaką.“
Pagal šios direktyvos 13 straipsnio 1 dalį:
„Valstybės narės negali dėl priežasčių, susijusių su dervų, nikotino ar anglies monoksido kiekių cigaretėse ribojimu, su įspėjimais
apie sveikatai gresiantį pavojų ar kitais šios direktyvos nurodymais arba reikalavimais, drausti ar riboti šią direktyvą atitinkančių
tabako gaminių importą, pardavimą ar vartojimą, išskyrus priemones, kurių imamasi pagal 4 straipsnį pateiktiems duomenims
patikrinti“.
Tos pačios direktyvos 15 straipsnis nustato, kad šia direktyva panaikinama Direktyva 89/622/EEB ir į ją pateikiamos nuorodos
turi būti laikomos  Direktyvos nuorodomis 2001/37.

Pagrindinė byla ir prejudicinis klausimas

Arnold André
yra bendrovė, kurios buveinė Vokietijoje ir kuri prekiauja cigarais, tabaku pypkėms bei tradiciniu švedišku tabaku „snus“.
„Snus“ yra smulkintas arba pjaustytas tabakas, kuris parduodamas nepakuotas arba mažais maišeliais (porcijomis) ir skirtas
vartoti jį dedant tarp dantenų ir lūpų.
Remiantis
Verordnung über Tabakerzeugnisse
(
Tabakverordnung
, BGBl 1996 I, p. 460, toliau – Tabako reglamentas), kuris į Vokietijos teisę perkėlė Direktyvos 89/622 8a straipsnį, 8 straipsniu
Landrat des Kreises Herford
2002 m. rugsėjo 12 d. Sprendimu uždraudė
Arnold André
prekiauti šiais
Swedish Match
importuojamais tabako gaminiais: „Röda Lacket‑Snus“, „Ljunglöfs Ettan-Snus“ ir „General Snus“.
Arnold André
jis nurodė išimti iš apyvartos šiuos gaminius ir su jais susijusius dokumentus, grasindamas pinigine bauda. 2002 m. rugsėjo
12 d. Sprendimas turėjo būti vykdomas nedelsiant.
2002 m. rugsėjo 27 d.
Arnold André
šį sprendimą apskundė administracijai, o 2002 m. rugsėjo 30 d. kreipėsi į
Verwaltungsgericht Minden
su prašymu sustabdyti neatidėliotiną šio sprendimo vykdymą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas suabejojo Tabako reglamento 5a dalimi perkelto Direktyvos 2001/37 8 straipsnio
atitiktimi Bendrijos teisės nuostatoms. Jam kilo klausimas, ar šis 8 straipsnis neprieštarauja EB 28 straipsniui ir EB 95 straipsnio
1 daliai bei lygybės ir proporcingumo principams.

Verwaltungsgericht Minden
nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šį prejudicinį klausimą:
„Ar Direktyvos 2001/37 8 straipsnis <...>, pagal kurį, nepažeidžiant <...> Stojimo akto 151 straipsnio, yra draudžiama pateikti
į rinką oraliniam vartojimui skirtą tabaką, prieštarauja viršesnės galios Bendrijos teisės nuostatoms?“

Dėl pagrindinio prašymo leisti pateikti pastabas dėl generalinio advokato išvados ir papildomo prašymo atnaujinti žodinę proceso
dalį
Pareiškimu, kurį Teisingumo Teismo kanceliarija gavo 2004 d. spalio 6 d.,
Arnold André
pateikė Teisingumo Teismui prašymą:
–        visų pirma, leisti jai pateikti raštu pastabas dėl generalinio advokato išvados,
–        papildomai – priimti nutartį dėl žodinės proceso dalies atnaujinimo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį.

Arnold André
nori pateikti pastabas dėl generalinio advokato pasiūlymų, susijusių su galimu Direktyvos 2001/37 poveikiu, jeigu Teisingumo
Teismas pripažintų ją negaliojančia.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad Teisingumo Teismo statutas ir Teisingumo Teismo procedūros reglamentas nenumato šalims
galimybės pateikti pastabas dėl generalinio advokato išvados (žr. 2000 m. vasario 4 d. Nutarties
Emesa Sugar
, C‑17/98, Rink. p. I‑665, 2 punktą). Todėl prašymas leisti pateikti rašytines pastabas dėl generalinio advokato išvados yra
atmestinas.
Be to, Teisingumo Teismas gali savo nuožiūra ar generalinio advokato pasiūlymu arba šalių prašymu priimti nutartį dėl žodinės
proceso dalies atnaujinimo pagal Procedūros reglamento 61 straipsnį, jei jis mano, kad nepakanka informacijos arba byla turi
būti nagrinėjama remiantis argumentu, dėl kurio šalys nepareiškė savo nuomonių (žr. 2002 m. vasario 19 d. Sprendimo
Wouters ir kt.
, C‑309/99, Rink. p. I‑1577, 42 punktą ir 2004 m. balandžio 29 d. Sprendimo
Parlamentas prieš Ripa di Meana ir kt.
, C‑470/00 P, dar nepaskelbto Rinkinyje, 33 punktą). Vis dėlto šioje byloje Teisingumo Teismas, išklausęs generalinį advokatą,
mano, kad jis turi visą būtiną informaciją atsakyti į pateiktus klausimus. Todėl prašymas atnaujinti žodinę proceso dalį yra
atmestinas.

Dėl prejudicinio klausimo
Prejudicinis klausimas yra susijęs su Direktyvos 2001/37 8 straipsnio galiojimu. Siekiant išnagrinėti šį klausimą, reikia
patikrinti, ar EB 95 straipsnis galėjo būti teisinis šio straipsnio priėmimo pagrindas, ar jis buvo priimtas pažeidžiant EB 28
ir EB 253 straipsnius bei proporcingumo ir nediskriminavimo principus.
Dėl EB 95 straipsnio, kaip teisinio pagrindo, pasirinkimo
EB 95 straipsnio 1 dalyje nustatyta, kad Taryba imasi priemonių suderinti valstybių narių įstatymus ir kitas teisės aktų nuostatas,
skirtas vidaus rinkos kūrimui ir veikimui.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad jei siekiant pateisinti rėmimąsi EB 95 straipsniu nepakanka vien nacionalinės teisės skirtumų
(šiuo klausimu žr. 2000 m. spalio 5 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑376/98, Rink. p. I‑8419, 84 punktą), kitaip yra, kai skiriasi valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, kurie galėtų
pažeisti pagrindines laisves bei tiesiogiai paveikti vidaus rinką (šiuo klausimu žr. minėto sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
95 punktą ir 2002 m. gruodžio 10 d. Sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
, C‑491/01, Rink. p. I‑11453, 60 punktą.
Iš Teisingumo Teismo praktikos taip pat išplaukia, kad nors EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu, galima remtis siekiant
išvengti būsimų prekybos kliūčių, atsirandančių dėl skirtingos nacionalinės teisės aktų raidos, tokių kliūčių atsiradimas
turi būti tikėtinas, o nagrinėjama priemone – siekiama jų išvengti (šiuo klausimu žr. 1995 m. liepos 13 d. Sprendimo
Ispanija prieš Tarybą
, C‑350/92, Rink. p. I‑1985, 35 punktą; minėto sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
86 punktą; 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo
Nyderlandai prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑377/98, Rink. p. I‑7079, 15 punktą bei minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
61 punktą).
Tačiau Teisingumo Teismas nusprendė, kad jei rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu, sąlygos yra patenkintos, Bendrijos
teisės aktų leidėjui negalima trukdyti remtis šiuo teisiniu pagrindu motyvuojant tuo, kad visuomenės sveikatos apsauga yra
pasirinkimą lemianti aplinkybė (minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
62 punktas).
Be to, reikia pažymėti, jog EB 152 straipsnio 1 dalies pirmoje pastraipoje numatyta, kad aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga
užtikrinama nustatant ir įgyvendinant visas Bendrijos politikos ir veiklos kryptis, o EB 95 straipsnio 3 dalyje aiškiai reikalaujama,
kad atliekant derinimą turi būti užtikrinama aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga (minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
62 punktas).
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad jei egzistuoja prekybos kliūtys arba tikėtina, kad jos atsiras ateityje dėl to, jog valstybės
narės tam tikro gaminio ar tam tikros gaminių rūšies atžvilgiu ėmėsi ar imasi skirtingų priemonių užtikrindamos skirtingą
apsaugos lygį ir trukdydamos dėl to laisvam atitinkamo gaminio ar gaminių judėjimui Bendrijoje, EB 95 straipsnis Bendrijos
teisės aktų leidėjui suteikia teisę veikti, priimant tinkamas priemones laikantis šio straipsnio 3 dalies ir Sutartyje bei
teismo praktikoje paminėtų teisės principų, ypač proporcingumo principo.
Atsižvelgiant į aplinkybes, šios tinkamos priemonės gali būti reikalavimas visoms valstybėms narėms leisti prekiauti atitinkamu
gaminiu ar gaminiais, nustatant tokiam leidimo reikalavimui tam tikras sąlygas, ar net laikinas arba galutinis prekybos tam
tikru gaminiu ar gaminiais uždraudimas (šiuo klausimu žr. 1992 m. birželio 29 d. Tarybos direktyvą 92/59/EEB dėl bendros produktų
saugos (OL L 228, p. 24); 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Vokietija prieš Tarybą
, C‑359/92, Rink. p. I‑3681, 4 ir 33 punktus).
Atsižvelgiant į šiuos principus, reikia patikrinti, ar yra patenkintos rėmimosi EB 95 straipsniu, kaip teisiniu pagrindu,
sąlygos Direktyvos 2001/37 8 straipsnio atveju.
Visų pirma svarbu pabrėžti, kad minėtas 8 straipsnis tik pakartoja Direktyvos 89/622 8a straipsnį, pagal kurį valstybės narės
draudžia pateikti į rinką oraliniam vartojimui skirtą tabaką. Direktyvoje 2001/37 ir Direktyvoje 89/622 šis tabakas apibrėžiamas
kaip „visi oraliniam vartojimui skirti gaminiai, išskyrus tuos, kurie yra skirti rūkyti ar kramtyti, pagaminti vien iš tabako
arba ne tik iš jo, miltelių ar dalelyčių pavidalu ar kokiu nors šių pavidalų deriniu (ypač tie, kurie tiekiami maišeliais
(porcijomis) arba dvigubais maišeliais) arba į maisto gaminį panašiu pavidalu“.
Akivaizdu, kad šių gaminių atžvilgiu, kaip nurodyta Direktyvos 92/41 keturioliktoje konstatuojamojoje dalyje, direktyvos priėmimo
metu tarp valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų buvo skirtumų. Beje, dvi iš jų jau uždraudė prekybą tokiais gaminiais,
o trečioji priėmė nuostatas, kurios nors dar neįsigaliojo, tačiau turi tą patį tikslą. Jų rengėjų teigimu, jomis siekta sustabdyti
sveikatai kenksmingų gaminių, kurie buvo nauji valstybių narių rinkoje ir ypač patrauklūs jaunimui, vartojimo paplitimą.
Kadangi tabako gaminių rinka yra tokia, kurioje prekyba tarp valstybių narių sudaro palyginti didelę dalį (žr. minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
64 punktą), šios prekybą draudžiančios priemonės lėmė nevienodą tos rinkos raidą ir sudarė kliūtis laisvam prekių judėjimui.
Be to, atsižvelgiant į tai, kad visuomenė vis labiau suvokia tabako gaminių vartojimo kenksmingumą sveikatai, tikėtina, kad
kliūtys tokių gaminių laisvam judėjimui kyla dėl to, jog valstybės narės priima šią tendenciją atspindinčias naujas taisykles,
kuriomis siekiama dar veiksmingiau paskatinti atsisakyti šių gaminių vartojimo (minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
67 punktas).
Direktyvos 2001/37 8 straipsnis buvo priimtas tokiomis aplinkybėmis, kurios, atsižvelgiant į tabako gaminių rinkoje egzistuojančias
kliūtis laisvam prekių judėjimui dėl nevienodos oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių prekybos sąlygų raidos skirtingose
valstybėse narėse, nesiskyrė nuo jau egzistavusių priimant Direktyvos 89/622 8a straipsnį. Svarbu pridurti, kad Stojimo aktas
negalėjo turėti jokios įtakos šių aplinkybių vertinimui. Iš tikrųjų šis aktas ne tik pašalino Švedijos Karalystę iš minėto
8a straipsnio taikymo srities, bet ir nustatė, kad ši valstybė narė privalo imtis visų priemonių, reikalingų užtikrinti, jog
oraliniam vartojimui skirti tabako gaminiai nebus pateikti į kitų valstybių narių rinką.
Taigi oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių atžvilgiu Bendrijos teisės aktų leidėjo veiksmai remiantis EB 95 straipsniu
yra pateisinami.
Iš to, kas pasakyta, išplaukia, kad Direktyvos 2001/37 8 straipsnyje numatytas draudimas galėjo būti priimtas remiantis EB 95 straipsniu.
Toliau reikėtų išnagrinėti, ar šio draudimo nustatymas buvo suderinamas su EB 95 straipsnio 3 dalimi ir teisės principais,
nurodytais prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo iškeltuose klausimuose.

Dėl EB 95 straipsnio 3 dalies ir proporcingumo principo
EB 95 straipsnio 3 dalis nustato, kad Komisija, Parlamentas ir Taryba remiasi aukšto lygio žmonių sveikatos apsauga, ypač
atsižvelgdami į visas mokslo faktais pagrįstas naujoves.
Be to, reikia priminti, kad proporcingumo principas, kuris yra vienas bendrųjų Bendrijos teisės principų, reikalauja, kad
Bendrijos teisės nuostata nustatytos priemonės būtų tinkamos siekiamam tikslui įgyvendinti ir neviršytų to, kas būtina jam
pasiekti (žr.,
inter alia
, 1987 m. lapkričio 18 d. Sprendimo
Maizena
, 137/85, Rink. p. 4587, 15 punktą; 1993 m. gruodžio 7 d. Sprendimo
ADM Ölmühlen
, C‑339/92, Rink. p. I‑6473, 15 punktą ir 2002 m. liepos 11 d. Sprendimo
Käserei Champignon Hofmeister
, C‑210/00, Rink. p. I‑6453, 59 punktą).
Dėl pirmesniame punkte paminėtų sąlygų teisminės kontrolės reikia pripažinti, kad srityje, kurioje, kaip ir šiuo atveju, reikia
priimti politinius, ekonominius bei socialinius sprendimus ir kurioje privaloma atlikti sudėtingus įvertinimus, Bendrijos
teisės aktų leidėjui suteikiama plati diskrecija. Todėl tokios priemonės teisėtumą gali paveikti tik tokioje srityje priimtos
priemonės akivaizdus netinkamumas kompetentingos institucijos siekiamo tikslo atžvilgiu (šiuo klausimu žr. 1996 m. lapkričio
12 d. Sprendimo
Jungtinė Karalystė prieš Tarybą
, C‑84/94, Rink. p. I‑5755 58 punktą; 1997 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Vokietija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑233/94, Rink. p. I‑2405, 55–56 punktus; 1998 m. gegužės 5 d. Sprendimo
National Farmers’ Union ir kt.
, C‑157/96, Rink. p. I‑2211, 61 punktą bei minėto sprendimo
British American Tobacco (Investments) ir Imperial Tobacco
123 punktą).
Kalbant apie Direktyva 92/41 į Direktyvą 89/622 įterptą 8a straipsnį, iš pastarosios konstatuojamųjų dalių matyti, kad oraliniam
vartojimui skirtų tabako gaminių prekybos draudimas buvo vienintelė tinkama priemonė atsižvelgiant į realų pavojų, jog šiuos
naujus gaminius, kurie sukelia priklausomybę nikotinui ir ypač burnos vėžį, vartos jaunimas.

Arnold André
iš esmės teigia, kad atsižvelgiant į mokslo duomenis, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas turėjo 2001 metais priimdamas
Direktyvos 2001/37 8 straipsnį ir kuriais jis rėmėsi pakeisdamas taisykles, susijusias su šios direktyvos 5 straipsnio 4 dalyje
nurodytu įspėjimu, oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių prekybos draudimo palikimas galioti buvo neproporcingas siekiamo
tikslo atžvilgiu ir juo nebuvo atsižvelgta į minėtų mokslo žinių pažangą.
Dėl šio argumento reikia nurodyti, kad nors nuo 1999 metų kai kurie ekspertai galėjo suabejoti teiginiu, kaip nurodyta Direktyvos
92/41 šešioliktoje konstatuojamojoje dalyje, kad „šie nauji gaminiai daugiausia sukelia burnos vėžį“, vis tiek ginčai dėl
šio klausimo priimant Direktyvą 2001/37 nebuvo išspręsti. Be to, kai kurie mokslininkai pripažino, kad oraliniam vartojimui
skirti tabako gaminiai gali būti naudojami kaip cigaretės pakaitalai, o kiti prieštaravo tokios nuomonės pagrįstumui. Iš to
matyti, kad remiantis mokslo duomenimis, kuriuos Bendrijos teisės aktų leidėjas galėjo turėti 2001 metais, negalėjo būti padaryta
išvada, kad aptariamų gaminių vartojimas nebuvo pavojingas žmonių sveikatai.
Be to, oraliniam vartojimui skirtuose tabako gaminiuose, kaip ir visuose kituose, yra nikotino, kuris sukelia priklausomybę
ir kurių nuodingumas yra neginčijamas.
Taigi, pirma, priimant Direktyvą 2001/37 nebuvo įrodyta, kad šių gaminių kenksmingas poveikis buvo mažesnis nei kitų tabako
gaminių. Antra, buvo įrodyta, kad jie kėlė rimtą pavojų sveikatai, į kurį Bendrijos teisės aktų leidėjas turėjo atsižvelgti.
Šiomis aplinkybėmis neturėtų būti teigiama, ir tai prieštarautų EB 95 straipsnio 3 dalies nuostatoms, kad Direktyvos 2001/37
8 straipsnyje nustatytas draudimas buvo priimtas neatsižvelgiant į mokslo žinių pažangą.
Be to, jokie Teisingumo Teismui pateikti įrodymai neleidžia pripažinti, kad oraliniam vartojimui skirti tabako gaminiai nebuvo
nauji gaminiai valstybių narių rinkoje, kuri egzistavo priimant Direktyvą 92/41.
Kad pagal EB 95 straipsnio 3 dalį įvykdytų savo pareigą remtis aukšto lygio sveikatos apsauga, Bendrijos teisės aktų leidėjas,
neviršydamas šioje srityje turimos diskrecijos, galėjo nuspręsti, kad oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių prekybos
draudimas buvo būtinas ir kad nebuvo jokios kitos alternatyvios priemonės, leidusios veiksmingai pasiekti šį tikslą.
Iš tikrųjų, kaip pastebi generalinis advokatas savo išvados 116–119 punktuose, visos kitos priemonės, kuriomis gamintojams
siekiama nustatyti techninius normatyvus, kad būtų sumažintas gaminio kenksmingas poveikis, ar reglamentuoti šio gaminio pakuotės
ženklinimą bei jo pardavimo, ypač nepilnamečiams, sąlygas, sveikatos apsaugos požiūriu neturėtų to paties prevencinio poveikio,
nes jos leistų rinkoje paplisti gaminiui, kuris bet kuriuo atveju yra kenksmingas.
Iš to, kas pasakyta, matyti, kad atsižvelgiant į Bendrijos teisės aktų leidėjui EB 95 straipsnio 3 dalimi nustatytą tikslą
užtikrinti aukšto lygio žmonių sveikatos apsaugą bei jo pareigą laikytis proporcingumo principo, ginčijamas draudimas negali
būti laikomas akivaizdžiai netinkamu.
Dėl EB 28 straipsnio
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, EB 28 straipsnyje numatytų kiekybinių apribojimų bei lygiaverčio poveikio
priemonių draudimas galioja ne tik nacionalinėms, bet ir Bendrijos institucijų priimtoms priemonėms (šiuo klausimu žr. 1984 m.
gegužės 17 d. Sprendimo
Denkavit Nederland
, 15/83, Rink. p. 2171, 15 punktą; 1994 m. rugpjūčio 9 d. Sprendimo
Meyhui
, C‑51/93, Rink. p. I‑3879, 11 punktą ir 1997 m. birželio 25 d. Sprendimo
Kieffer ir Thill
, C‑114/96, Rink. p. I‑3629, 27 punktą).
Vis dėlto, kaip numatyta EB 30 straipsnyje, EB 28 straipsnis netrukdo taikyti importo, eksporto ar tranzito draudimų ar apribojimų,
jeigu jie yra pateisinami žmonių sveikatos ir gyvybės apsauga.
Direktyvos 2001/37 8 straipsnyje nustatytas oraliniam vartojimui skirto tabako prekybos draudimas yra vienas iš EB 28 straipsnyje
nurodytų apribojimų, tačiau, kaip nurodyta šio sprendimo 56 punkte, jis vis dėlto pateisinamas žmonių sveikatos apsauga. Todėl
neturėtų būti manoma, kad jis nustatytas pažeidžiant EB 28 straipsnio nuostatas.
Be to, Švedijos Karalystei nustatytas draudimas oraliniam vartojimui skirtą tabaką pateikti į kitų valstybių narių rinkas
išplaukia iš Stojimo akto XV priedo X skyriaus b punkto, o ne iš Direktyvos 2001/37.
Dėl EB 253 straipsnio
Reikia priminti, kad nors EB 253 straipsniu reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atskleisti Bendrijos
institucijos, kuri priėmė ginčijamą aktą, argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų susipažinti su priemonės priėmimo
priežastimis, o Teisingumo Teismas – vykdyti kontrolę, vis dėlto nėra būtina tiksliai nurodyti visų reikšmingų teisinių ir
faktinių elementų (žr.,
inter alia
, 1996 m. vasario 29 d. Sprendimo
Komisija prieš Tarybą
, C‑122/94, Rink. p. I‑881, 29 punktą).
Vis dėlto motyvavimo pareigos laikymasis turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į akto tekstą, bet ir į jo kontekstą bei
į atitinkamą sritį reglamentuojančių teisės normų visumą. Jei ginčijamas teisės aktas aiškiai atskleidžia pagrindinį institucijos
siekiamą tikslą, būtų nenaudinga reikalauti, kad kiekvienam iš jos atliekamų techninių sprendimų, ji nurodytų konkrečius motyvus
(šiuo klausimu žr. 2001 m. liepos 5 d. Sprendimo
Italija prieš Tarybą ir Komisiją
, C‑100/99, Rink. p. I‑5217, 64 punktą bei Sprendimo
Ispanija ir Suomija prieš Parlamentą ir Tarybą
, C‑184/02 ir C‑223/02, dar nepaskelbto Rinkinyje, 79 punktą).
Direktyvos 92/41 konstatuojamosiose dalyse aiškiai nurodomi motyvai, dėl kurių Direktyvoje 89/622 turėjo būti nustatytas oraliniam
vartojimui skirtų tabako gaminių prekybos draudimas. Priminus, kad mokslo ekspertai laikėsi nuomonės, jog visi tabako gaminiai
kelia pavojų sveikatai, ir buvo įrodyta, jog nerūkomojo tabako gaminiai yra svarbus veiksnys, sukeliantis vėžį, toliau konstatuojamosiose
dalyse teigiama, kad nauji oraliniam vartojimui skirto tabako gaminiai, jau pasirodę tam tikrų valstybių narių rinkose, yra
ypač patrauklūs jaunimui ir gali sukelti priklausomybę nikotinui, jei laiku nebus imtasi ribojančių priemonių. Pakartotinai
buvo pastebėta, kad valstybės narės, daugiausia susiduriančios su šia problema, jau uždraudė visiškai šiuos naujus gaminius
arba ketina tai padaryti.
Be to, svarbu konstatuoti, kad Direktyvos 2001/37 8 straipsnyje nustatytas draudimas prekiauti oraliniam vartojimui skirtais
tabako gaminiais, atsižvelgiant į ankstesnių tekstų pataisymą, kuris yra vienas šios direktyvos tikslų, apsiriboja 1992 metais
priimto identiško teisės akto patvirtinimu. Skirtingą šių gaminių traktuotę 1992 metais, palyginti su kitais nerūkomojo tabako
gaminiais, lėmė naujos aplinkybės, susijusios su naujovėmis vidaus rinkoje tuo metu, kai gaminiams buvo taikomas draudimas,
su jų patrauklumu jaunimui ir su tam tikrų nacionalinių draudimo priemonių tam tikrose valstybėse narėse buvimu.
Šios aplinkybės išliko tos pačios 2001 metais. Taigi akivaizdu, kad oraliniam vartojimui skirtų tabako gaminių prekyba Švedijoje
yra sena tradicija ir kad šie gaminiai negali būti laikomi naujais rinkoje, atitinkančioje šios valstybės narės teritoriją
jai įstojant į Europos Bendriją 1995 metais. Vis dėlto Stojimo akto 115 straipsniui tiksliai numačius, kad Švedijos Karalystei
netaikomas 1992 m. nustatytas draudimas, į šios valstybės teritoriją neturi būti atsižvelgiama apibrėžiant Direktyvos 2001/37
8 straipsnyje nurodytą rinką ar siekiant šios rinkos atžvilgiu įvertinti gaminių, kurių prekyba pagal šį straipsnį joje draudžiama,
naujumą.
Kadangi Direktyvos 2001/37 dvidešimt aštuntoje konstatuojamojoje dalyje teigiama, kad Direktyva 89/622/EEB buvo uždrausta
valstybėse narėse prekiauti tam tikromis oraliniam vartojimui skirto tabako rūšimis ir kad Stojimo akto 151 straipsniu Švedijos
Karalystei leista nukrypti nuo pastarosios direktyvos nuostatų, neatrodo, jog šio draudimo pakartojimas Direktyvos 2001/37
8 straipsnyje įpareigojo joje nurodyti kitus reikšmingus teisinius ir faktinius elementus, kad būtų patenkinta EB 253 straipsnyje
įtvirtinta motyvavimo pareiga.
Iš šių argumentų matyti, kad Direktyvos 2001/37 8 straipsnis tenkina EB sutarties 253 straipsnyje įtvirtintą motyvavimo pareigą.

Dėl nediskriminavimo principo
Remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika, vienodos traktuotės principas reikalauja, kad panašios aplinkybės nebūtų
vertinamos skirtingai, o skirtingos aplinkybės – vienodai, jeigu tokios traktuotės negalima pateisinti objektyviomis priežastimis
(šiuo klausimu žr. 2004 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo
Ispanija prieš Komisiją
, C‑304/01, dar nepaskelbto Rinkinyje, 31 punktą).
Taigi, nors Direktyvos 2001/37 2 straipsnyje apibrėžti oraliniam vartojimui skirti tabako gaminiai savo sudėtimi ar paskirtimi
iš esmės nesiskiria nuo kramtyti skirtų tabako gaminių, jų statusas nėra toks pats kaip pastarųjų gaminių. Iš tiesų oraliniam
vartojimui skirti tabako gaminiai, kuriems taikytas Direktyvos 89/622 8a straipsnyje įtvirtintas ir į Direktyvos 2001/37 8 straipsnį
perkeltas draudimas, buvo nauji šiame akte nurodytų valstybių narių rinkoje. Dėl šios ypatingos situacijos buvo leidžiama
skirtinga traktuotė, todėl negalima teisėtai teigti, kad pažeistas nediskriminavimo principas.
Atsižvelgiant į tai, kas pasakyta, išnagrinėjus pateiktą klausimą, nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti Direktyvos
2001/37 8 straipsnio galiojimą.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas etapų nacionalinio teismo nagrinėjamoje byloje, išlaidų klausimą
turi spręsti nacionalinis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė
minėtos šalys, nėra atlygintinos.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendė:
Išnagrinėjus pateiktą klausimą, nebuvo nustatyta nieko, kas galėtų paveikti 2001 m. birželio 5 d. Europos Parlamento ir Tarybos
direktyvos 2001/37/EB dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, taikomų tabako gaminių gamybai, pateikimui ir pardavimui,
suderinimo 8 straipsnio galiojimą.
Parašai.
*
Proceso kalba: vokiečių.