CELEX: 62005TJ0446
Verseny
Kartellek
Az ipari felhasználásra szánt cérna európai piaca
Az EK 81. cikk és az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás 53. cikkének megsértését megállapító határozat
Az egységes jogsértés fogalma
A piac meghatározása
Bírságok
A bírság felső határa
A jogsértés súlya és időtartama
Enyhítő körülmények
Együttműködés
Arányosság
Egyenlő bánásmód
Védelemhez való jog
Bírságkiszámítási iránymutatás

A jogvita előzményei
A –
A jogvita tárgya
A 2005. október 13‑i C (2005) 3765 bizottsági határozattal módosított, az [EK] 81. cikke és az EGT‑Megállapodás 53. cikke
szerinti eljárásról szóló 2005. szeptember 14‑i bizottsági határozatban (COMP/38.337 „PO/cérna”‑ügy; a továbbiakban: megtámadott
határozat), amelynek összefoglalóját az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
2008. január 26‑i számában tették közzé (HL C 21., 10. o.), az Európai Közösségek Bizottsága megállapította, hogy a felperesek,
az Amann & Söhne GmbH & Co. KG (a továbbiakban: Amann) és Cousin Filterie SAS (a továbbiakban: Cousin) megállapodások és összehangolt
magatartások összességében vett részt a gépjárműipari felhasználóknak gyártott cérnák (a továbbiakban: gépjárműipar számára
gyártott cérna) piacán az Európai Gazdasági Térségben (EGT) az 1998 május/júniusától 2000. május 15‑ig terjedő időszakban,
illetve hogy az Amman megállapodások és összehangolt magatartások összességében vett részt a gépjárműipar számára gyártott
cérna (a továbbiakban: ipari felhasználásra szánt cérna) kivételével az ipari felhasználásra szánt cérna Benelux államoki,
dániai, finnországi, Norvégiai és svédországi piacán (a továbbiakban: skandináv országok) az 1990 januárjától 2001 szeptemberéig
terjedő időszakban.
A Bizottság egyfelől az egyetemlegesen felelős Amannal és Cousinnal szemben 4,888 millió euró bírságot szabott ki a gépjárműipar
számára gyártott cérna EGT‑beli piacán létrehozott kartellben való részvétel miatt, másfelől pedig az Amannal szemben 13,09 millió
euró bírságot szabott ki az ipari felhasználásra szánt cérna Benelux államoki és skandináv piacán létrehozott kartellben való
részvétel miatt.
B –
Közigazgatási eljárás
2001. november 7‑én és 8‑án a Bizottság az [EK 81.] és az [EK 82.] cikkének végrehajtásáról szóló, 1962. február 6‑i, 17.
tanácsi rendelet (HL 1962. 13., 204. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 1. kötet 3. o.) 14. cikkének (3) bekezdése értelmében
vizsgálatokat végzett több cérnagyártó helyiségeiben. E vizsgálatokra a The English Needle & Tackle Co. Ltd által 2000 augusztusában
bejelentett információk alapján került sor (a megtámadott határozat (78) preambulumbekezdése).
2001. november 26‑án a Coats Viyella plc (a továbbiakban: Coats) a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről
szóló 1996. július 18‑i bizottsági közlemény (HL 1996. C 207., 4. o.; a továbbiakban: engedékenységi közlemény) értelmében
engedékenységi kérelmet nyújtott be, amelyhez iratokat csatoltak azzal a céllal, hogy a következő kartellek fennállását bizonyítsák:
először is, kartell a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán az Európai Gazdasági Térségben (EGT), másodszor kartell az
ipari felhasználóknak gyártott cérna piacán az Egyesült Királyságban, és harmadszor kartell az ipari felhasználók számára
gyártott cérna piacán a Benelux államokban, valamint a skandináv országok piacán (a megtámadott határozat (82) preambulumbekezdése).
A vizsgálatok során fellelt, valamint a Coats által benyújtott iratok alapján a Bizottság a 17. rendelet 11. cikkével összhangban
2003 márciusában és augusztusában információkéréseket címzett az érintett vállalkozásoknak (a megtámadott határozat (83) preambulumbekezdése).
2004. március 18‑án a Bizottság több vállalkozásnak címzett kifogásközlést fogadott el, azon okból, hogy e vállalkozások részt
vettek a fenti 4. pontban hivatkozott egyik kartellben vagy kartellekben, amelyek között az ipari felhasználók számára gyártott
cérna Benelux államoki és a skandináv országokbeli piacához kapcsolódó kartell is szerepel.
A kifogásközlés valamennyi címzett vállalkozása írásban nyújtotta be észrevételeit (a megtámadott határozat (90) preambulumbekezdése).
2009. július 19‑én és 20‑án tárgyalást tartottak (a megtámadott határozat (92) preambulumbekezdése).
2004. szeptember 24‑én a felek megegyeztek a kifogásközlésre adott válaszaik és a tárgyaláson tett észrevételeik nem bizalmas
változatába történő betekintésében, és számukra további észrevételek megtételére határidőt tűztek ki (a megtámadott határozat
(93) preambulumbekezdése).
2005. szeptember 14‑én a Bizottság elfogadta a megtámadott határozatot.
C –
A megtámadott határozat
1.
Az érintett piacok meghatározása
a)     Termékpiacok
A megtámadott határozatban a Bizottság megállapítja, hogy a cérnaágazat két szegmensre osztható, egyrészt az ipar által különböző
ruházati cikkek, vagy egyéb cikkek, például bőráruk, gépjárművekhez vagy matracokhoz való textilhuzatok varrására vagy hímzésére
használt cérnák szegmensére, másrészt pedig a házicérna szegmensére, amelyet magánszemélyek varró- vagy javítási munkákhoz,
valamint kedvtelési célokra használnak (a megtámadott határozat (9) preambulumbekezdése).
Az ipari felhasználásra szánt cérna szegmensét illetően a megtámadott határozatból az következik, hogy e szegmens a felhasználás
szerint három kategóriára osztható: a konfekcióiparnak szánt varrócérna, amelyet különböző típusú ruhákhoz használnak, a számítógép
által vezérelt hímzőgépek által a ruhák, sportcipők és háztartási szövetek díszítéséhez használt hímzőcérna, valamint a különböző
ágazatokban, például a cipőágazatban, a bőrágazatban vagy a gépjárműiparban használt speciális cérna (a megtámadott határozat
(11) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozatból az is következik, hogy az ipari felhasználásra szánt cérna a szál típusa és a cérna szerkezete
szerint több kategóriába sorolható (a megtámadott határozat (12) preambulumbekezdése).
A Bizottság úgy ítéli meg, hogy az ipari felhasználásra szánt cérnát a kínálat szempontjából egységes termékpiacot alkotónak
lehet minősíteni, mivel nem létezik szoros összefüggés a végső felhasználás és a szál típusa és/vagy a cérna szerkezete között.
A Bizottság megállapítja, hogy a Coats szerint a konfekcióipar egyes ügyfelei speciális cérnákat használnak, a hímzőipar egyes
ügyfelei pedig a konfekcióipari cérnát használják. Megállapítja továbbá, hogy a Coats hangsúlyozta, hogy a konfekcióipar számára
gyártott cérna, a hímzőcérna és a különféle speciális cérnák gyártási eljárásai közösek, vagy egymással könnyen felcserélhetők
lehetnek (a megtámadott határozat (13) preambulumbekezdése).
A Bizottság ugyanakkor megkülönbözteti a gépjárműipar számára gyártott cérnát az ipar egyéb ágazatai számára gyártott cérnától.
A Bizottság ugyanis azt állítja, hogy bár e két cérnafajta gyártási folyamatai hasonlók vagy egymással könnyen felcserélhetők,
a gépjárműipar keresletét olyan jelentős ügyfelek jelentik, amelyek bizonyos, általuk használt termékek esetében – például
a biztonsági övekhez használt cérna – magasabb követelményeket támasztanak, és amelyek a termékek egységességét igénylik azon
országokban, ahol erre iparuk számára szükségük van (a megtámadott határozat (14) preambulumbekezdése).
A jelen ügyben az a termékpiac, amelynek vonatkozásában a jogsértést felrótták a felpereseknek, a gépjárműipar számára gyártott
cérna, az Amann esetében pedig az ipari felhasználásra szánt cérna piaca.
b)     Földrajzi piacok
A megtámadott határozatban a Bizottság megállapítja, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacát a fentebb említett
magasabb szintű, az EGT‑ben egységességet igénylő követelmények okán meg kell különböztetni az ipari felhasználásra szánt
cérna piacától. A Bizottság megállapítja továbbá, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piaca az EGT egészére kiterjed.
A Bizottság ugyanis úgy ítéli meg, hogy csak néhány szállító tud e termékekből standard kínálatot fenntartani az EGT egészében.
Ennek az az oka, hogy a vásárlóknak a különböző országokban termelésük megkönnyítéséhez egyforma cérnákra van szükségük, hogy
e cérnáknak különleges minőségi előírásoknak kell megfelelniük (például a biztonsági övekhez használt cérnák), és hogy a termékek
minőségére, valamint a felelősségre vonatkozó kérdések miatt e cérnák nyomon követhetősége elsődleges szempont (a megtámadott
határozat (21) és (22) preambulumbekezdése).
Ezzel szemben az ipari felhasználásra szánt cérnát illetően a Bizottság megállapítja, hogy a felek által szolgáltatott információk
alapján az érintett földrajzi piac regionálisnak minősül. Hozzáfűzi, hogy a régió adott esetben az EGT‑Megállapodás szerződő
felei közül többnek a területére (például a Benelux államokra vagy a skandináv országokra) vagy csak egynek a területére is
kiterjedhet (például az Egyesült Királyságra) (a megtámadott határozat (17) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozatból az következik, hogy az ipari felhasználásra szánt cérnának az Amann‑nal szemben felrótt jogsértés
által érintett piaca a Benelux államoki és a skandináv országokbeli piaca, míg a gépjárműipar számára gyártott cérnának a
felperesekkel szemben felrótt jogsértés által érintett piaca az egész EGT‑re kiterjed.
2.
Az érintett piac mérete és szerkezete
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapítja, hogy az ipari cérna értékesítésének összege a Benelux államokban és a
skandináv országokban mintegy 50 millió euró volt 2000‑ben, és mintegy 40 millió euró 2004‑ben, a gépjárműipar számára gyártott
cérna esetében pedig 20 millió euró 1999‑ben (a megtámadott határozat (28) és (35) preambulumbekezdése).
A megtámadott határozatból az is kitűnik, hogy a 90‑es évek végén a Benelux államokban és a skandináv országokban a fő ipari
felhasználásra szánt cérna szállítói elsősorban az Amann, a Barbour Threads Ltd (a továbbiakban: Barbour), mielőtt a Coats
megszerezte volna, a Belgian Sewing Thread NV (a továbbiakban: BST), a Coats, a Gütermann AG és a Zwicky & Co. AG (a továbbiakban:
Zwicky) voltak, a gépjárműipar számára gyártott cérna esetében pedig elsősorban a felperesek, a Coats, az Oxley Threads Ltd
(a továbbiakban: Oxley), a Gütermann és a Zwicky.
3.
A jogsértő magatartások leírása
A Bizottság a megtámadott határozatban megállapítja, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna EGT‑beli piacával kapcsolatos
kartellre vonatkozó, a felpereseknek felrótt magatartásra 1998 és 2000 között került sor.
A gépjárműipar számára gyártott cérna EGT‑beli piacán megvalósult kartell tagjainak elsődleges célja a magas árak fenntartása
volt (a megtámadott határozat (214) preambulumbekezdése).
E célból öt találkozó megszervezésére került sor, amelyek alkalmával a résztvevők kétféle irányárat állapítottak meg az európai
autóipari ágazat számára értékesített alaptermékek vonatkozásában, az egyiket a már létező, a másikat az új ügyfelek tekintetében
alkalmazták. Ezt követően információcsere történt az egyéni ügyfelekkel szemben alkalmazott árakról és a minimális irányárakról.
A résztvevők végül kötelezték magukat, hogy elkerülik az árversenyt a piacon jelen lévő szállító javára (a megtámadott határozat
(215) preambulumbekezdése).
A Benelux államokban és a skandináv országokban az ipari felhasználásra szánt cérna piacával kapcsolatos kartellre vonatkozó
magatartásokat illetően a Bizottság megállapítja, hogy ezek 1990 és 2001 között történtek.
A Bizottság szerint az ipari felhasználásra szánt cérna Benelux államoki és skandináv piacát illetően az érintett vállalkozások
évente legalább egyszer találkoztak,, és ezek a találkozók két részből álltak: az egyik részben a Benelux államok piacát,
a másik részben a skandináv országok piacát tárgyalták meg, e találkozók elsődleges célja az árak magas szinten tartása volt
mindkét piacon.
A résztvevők megosztották egymás között az árlistákat, és az árengedményekről, a katalógusárak emelésének alkalmazásáról,
a további árengedményekről, valamint az egyes ügyfelekkel szemben alkalmazandó egyedi árakról szóló információkat. Megállapodásokat
is kötöttek a jövőbeni árlistákról, az árengedmények maximális mértékéről, az árengedmények csökkentéséről, valamint az egyes
ügyfelekkel szemben alkalmazandó egyedi árak emeléséről, továbbá arra irányuló megállapodásokat, hogy elkerüljék az árversenyt
a piacon jelen lévő szállító javára, és hogy felosszák maguk között az ügyfeleket (a megtámadott határozat (99)–(125) preambulumbekezdése).
4.
A megtámadott határozat rendelkező része
A megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében a Bizottság megállapította, hogy hat vállalkozás megsértette az EK 81. cikk
(1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás 53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy az EGT területén a gépjárműipar számára gyártott
cérnák piacait érintő megállapodásokban vett részt, és erre irányuló összehangolt magatartást folytatott, a felperesek esetében
az 1994 május/júniusától 2000 májusáig terjedő időszakban. Hasonlóképpen, a megtámadott határozat 1. cikkének (1) bekezdésében
a Bizottság megállapította, hogy nyolc vállalkozás, köztük az Amann, megsértette az EK 81. cikk (1) bekezdését és az EGT‑Megállapodás
53. cikkének (1) bekezdését azzal, hogy a Benelux és a skandináv államok területén az ipari cérnák piacait érintő megállapodásokban
vett részt, és erre irányuló összehangolt magatartást folytatott, az Amann esetében az 1990 januárjától 2001 szeptemberéig
terjedő időszakban.
A megtámadott határozat 2. cikkének első bekezdése értelmében a kiszabott bírságok a következők:
a)      a gépjárműipar számára gyártott cérna EGT‑beli piacán létrehozott kartellért:
–        az egyetemlegesen felelős felperesekkel szemben: 4,888 millió euró;
–        Coats: 0,65 millió euró;
–        Oxley: 1,271 millió euró;
–        az egyetemlegesen felelős Barbour and Hicking Pentecost plc: 0,715 millió euró;
b)      az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux és a skandináv államokban létrehozott kartellért, többek között:
–        Coats: 15,05 millió euró;
–        Amann: 13,09 millió euró;
–        BST: 0,979 millió euró;
–        Gütermann: 4,021 millió euró;
–        Zwicky: 0,174 millió euró.

Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2005. december 22‑én benyújtott keresetlevelével a felperesek előterjesztették a jelen keresetet.
Mivel a Törvényszék tanácsainak összetétele megváltozott, és az előadó bírót az ötödik tanácshoz osztották be, a jelen ügyet
következésképpen ennek a tanácsnak osztották ki.
A felperesek keresetükben azt kérik, hogy a Törvényszék:
–        semmisítse meg a megtámadott határozatot az őt érintő részében;
–        másodlagosan, megfelelően csökkentse e bírság összegét;
–        a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–        utasítsa el a keresetet;
–        kötelezze a felpereseket az eljárás költségeinek viselésére.

A jogkérdésről
Első helyen a felperesek az [EK] 81. és [EK] 82. cikkében meghatározott versenyszabályok végrehajtásáról szóló 2002. december
16‑i 1/2003/EK tanácsi rendelet (HL L 1., 231. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 2. kötet 205. o.) 7. cikke (1) bekezdésének
megsértésére alapított, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló jogalapra hivatkoznak.
Másodsorban a felperesek több, a bírság törlésére irányuló jogalapra hivatkoznak. Egyfelől, azt róják fel a Bizottságnak,
hogy a kiszabott bírság összege meghaladta a felső határt, azaz forgalmuk 10%‑át. Másfelől a felperesek hét, a következőkön
alapuló jogalapra hivatkoznak: az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének megsértése a bírság kiszabása során, az ipari
felhasználásra szánt cérnára vonatkozó kartellért kiszabott bírság alapösszegének téves megállapítása, az ipari felhasználásra
szánt cérna piacán fennállt kartell időtartamának téves kiszámítása, bizonyos enyhítő körülmények figyelmen kívül hagyása
az ipari felhasználásra szánt cérna piacára vonatkozó kartell esetében, a gépjárműipar számára gyártott cérnára vonatkozó
kartellért kiszabott bírság kiindulási összegének és alapösszegének téves megállapítása, a gépjárműipar számára gyártott cérna
piacára vonatkozó kartell esetében a megvalósítás meghiúsulásának figyelmen kívül hagyása, valamint a meghallgatáshoz való
jog és a védelemhez való jog megsértése.
A –
A felperesek által hivatkozott, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló, az 1/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
első mondatának megsértésén alapuló jogalapról
1.
A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a felrótt jogsértések az 1/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdése első mondatának értelmében
egységes jogsértésnek minősülnek, mivel a gépjárműipar számára gyártott cérna és az ipari felhasználásra szánt cérna piacai
nem minősülnek különböző termék- vagy földrajzi piacoknak, létezik továbbá egy közös szubjektív elem e kartellek között, és
a Bizottság által az egységes jogsértés hiányának megállapítására alkalmazott kritériumok nem érvényesek.
Elsősorban, az egységes termékpiac fennállását illetően a felperesek vitatják, hogy kifejezetten megerősítették volna, hogy
a konfekcióipar számára és a gépjárműipar számára gyártott cérna két különböző piacra tartozik. Az Amann‑nak az információkérésre
adott, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacát világméretűnek minősítő válasza ugyanis egyáltalán nem jelenti annak elismerését,
hogy e piac feltételezetten autonóm jellegű. Továbbá, az Amann, miután a cérnapiac hat különböző szegmensén végzett becsléseket,
nem lett volna képes ezt megtenni a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán.
A felperesek szerint a többi gazdasági szereplő, például a Coats és a Gütermann nyilatkozatai sem teszik lehetővé azon következtetés
levonását, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piaca különbözik az ipari felhasználásra szánt cérna piacától.
A felpereseknek a piac egységes jellegére vonatkozó álláspontját a termékeknek a valamennyi vállalkozás által elvégzett bemutatása
is megerősíti. Különösen ez a helyzet abban a szegmensben, amelyben a Gütermann, az Amann és a Coats tevékenykedik. Itt láthatóvá
válik, hogy ugyanazon cérna felhasználása több ágazatban is lehetséges.
A gépjárműipari ágazat jelentős ügyfelei által támasztott egyedi követelmények léte sem igazolja az ipari felhasználásra szánt
cérna és a gépjárműipar számára gyártott cérna megkülönböztetését. A cérnák ugyanis főszabály szerint a gépjárműipar követelményei
szerint készülnek, és e minőségükben kerülnek szállításra az egyéb ipari ágazatok jelentős ügyfeleinek. A különböző minőségű,
kétféle cérna gyártása gazdasági szempontból egyébként nem lenne indokolható. Ily módon a gépjárműipar számára gyártott cérna
műszaki jellemzői lényegében megegyeznek az ipari felhasználásra szánt cérna jellemzőivel. Ezek tehát egymással felcserélhetők,
kereskedelmük tehát nem az ügyfelektől, hanem a termékektől függ.
Másodsorban a felperesek azt kifogásolják, hogy a Bizottság nem vizsgálta meg, hogy az egyes felrótt magatartásokat összekapcsolta‑e
valamilyen közös szubjektív elem, amelyek így egységes jogsértést alkottak volna. A Bizottság maga is megállapította, hogy
valamennyi jogsértés az árak szokásos alakulásának torzítására irányult a szóban forgó piacon.
Az a tény, hogy árkartellekről volt szó, és az érintett régiók tekintetében elfogadott megoldások gyakorlatilag azonosak,
alátámasztja a vitatott jogsértések egységes jellegét. A felperesek továbbá azt állítják, hogy a tagállamok nagy részében
a szubjektív elem az egységes jogsértés megállapításának meghatározó kritériuma.
A felperesek továbbá arra hivatkoznak, hogy az érintett vállalkozások nagy részének közepes méretére tekintettel ezek vezetőinek
és tagjainak mindenképpen tudomásuk kellett, hogy legyen a különböző jogsértésekről. Hangsúlyozzák, hogy – őket illetően –
a szubjektív elem elsősorban a belső hatáskörök elhatárolódásának hiányából ered az ipari felhasználásra szánt cérna és a
gépjárműipar számára gyártott cérna kereskedelmének területén.
A felperesek továbbá lényegében azt hangsúlyozzák, hogy a Bizottság eljárása inkoherens volt, mivel az egyes kartellekben
folytatólagosan elkövetett jogsértések tekintetében az egységes jogsértés elvéből indult ki, de nem ilyen módon folytatta
a kartellek közötti jogsértések esetében. E tekintetben a megtámadott határozat (266)–(270) preambulumbekezdése több ellentmondást
is tartalmaz, amelyek azt bizonyítják, hogy a Bizottságnak a különböző jogsértésekre vonatkozó álláspontja nem védhető.
Harmadsorban, a felperesek vitatják a Bizottság által az egységes jogsértés fennállásának vagy hiányának megállapításához
alkalmazott kritériumokat.
A felperesek elsősorban azt állítják, hogy e kritériumok nem érvényesek. E tekintetben egyfelől arra hivatkoznak, hogy maga
a Bizottság is határozatlan az egységes jogsértés fennállása meghatározása kritériumainak alkalmazásában, mivel ez utóbbi
két különböző jogsértés fennállását különböző résztvevőkre, különböző működési módra és a globális koordináció hiányára történő
hivatkozással igazolja, majd az érintett piacok szintjén lévő különbségre hivatkozik, kijelentve, hogy a Benelux államokat
és a skandináv országokat érintő megállapodásokat összességükben kell vizsgálni, tekintve, hogy ezeket egységes szervezet,
egységes működési mód és azonos szereplők kötik össze. A felperesek ily módon arra a megállapításra jutnak, hogy a globális
koordináció hiánya semmiféle szerepet nem játszik a Benelux államokban és a skandináv országokban történt egységes jogsértés
elismerését illetően.
A felperesek másfelől úgy ítélik meg, hogy a termékpiac behatárolásának kritériuma a rokon termékek esetében nem releváns.
E kritérium alkalmazása ugyanis, kivéve azon egyértelmű eseteket, amikor a termékek egyáltalán nem tartoznak ugyanarra a piacra,
a Bizottság számára szinte ellenőrizhetetlen mérlegelési mozgásteret biztosítana a jogsértések szankcionálásának keretében
a versenyjog területén. Ily módon a résztvevők azonosságának hiányára vonatkozó kritérium sem releváns. A felperesek ugyanis
hangsúlyozzák, hogy annak a kérdésnek, hogy a részt vevő vállalkozások ki által képviseltetik magukat, nincs jelentősége,
mivel a részvétel az érintett vállalkozásnak róható fel.
Másodsorban az Amann és a Cousin azt állítják, hogy a kritériumok alkalmazásából a Bizottságnak mindenképpen azt a következtetést
kellett volna levonnia, hogy egységes jogsértésről van szó.
Másrészt a felperesek arra a tényre hivatkoznak, hogy a Bizottság nem igazolhatja érvényesen különböző jogsértések fennállását
a kartellek közötti koordináció hiányára alapozva, mivel – e tekintetben a Coats nyilatkozataira hivatkozva – maga is hangsúlyozza,
hogy a termékpiacok országonkénti meglehetős behatároltsága okán nem volt szükség koordinációra az érintett régiók között.
Hasonlóképpen, a Bizottság azon törekvése, hogy különbséget tegyen a földrajzi piacok koordinációja és a különböző termékpiacok
koordinációja között, nem releváns, tekintve, hogy a különböző földrajzi piacok esetében a különböző termékpiacok közötti
koordinációnak nem lenne értelme. A felperesek ezért hivatkoznak arra, hogy a szóban forgó magatartásokat annak elismerése
mellett kell értékelni, hogy a különböző régióknak szentelt találkozók az egyes vezetőségek által jóváhagyott globális terv
részét alkották, amit azon iratok is megerősítenek, melyek szerint gyakoriak voltak a kapcsolatok a Coats és az Amann képviselői
között, amely kapcsolatok tárgyát az európai „felsőbb stratégia” kérdései alkották. Ezen iratok tanúsítják, hogy létezik közös
szubjektív elem. A felperesek e tekintetben azt kifogásolják a Bizottsággal szemben, hogy ez nem elemezte azt a kérdést, hogy
e kapcsolatfajta nem létezett‑e a Coats és a többi versenytárs között.
Másrészt, nincs meghatározó különbség a megállapodásokban részt vevők és szervezeteik szintjén. E tekintetben a felperesek
rámutatnak, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az egységes jogsértést a kifejezés jogi értelmében nem zárja ki az a puszta
tény, hogy az egyes vállalkozások rájuk jellemző sajátos formákban vesznek részt a jogsértésben, ily módon egy vállalkozás
részt vehetett egy egységes kartellben anélkül, hogy ennek valamennyi alkotóelemében részt vett volna.
E megállapítások fényében a felperesek arra hivatkoznak, hogy csak három vállalkozás vett részt egyetlen megállapodásban,
a többi vállalkozást legfeljebb két megállapodás érintette, ami átfedést jelent a résztvevők szintjén, ami az egységes jogsértést
támasztja alá. Továbbá, az ipari felhasználásra szánt cérna piacára vonatkozó találkozók és a gépjárműipar számára gyártott
cérna piacára vonatkozó találkozók közötti összehasonlítás egyáltalán nem támasztja alá a különböző jogsértések tényállását.
A találkozókat a két esetben rendszertelenül tartották.
A Bizottság cáfolja ezeket az érveket.
2.
A Törvényszék álláspontja
a)     A termékpiacok és a földrajzi piacok megkülönböztetéséről
A megtámadott határozatból az következik, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy sajátossága okán a gépjárműipar számára gyártott
cérna piacát meg kell különböztetni az ipari felhasználásra szánt cérna piacától, mind a termékek szempontjából, mind pedig
földrajzi szempontból (lásd a fenti 12–16. és 18–20. pontot).
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy amennyiben a termékpiac meghatározása a Bizottság részéről összetett gazdasági elemzéseket
foglal magában, úgy az csak a közösségi bíróság korlátozott felülvizsgálatának tárgyát képezheti (a Törvényszék T‑65/96. sz.,
Kish Glass kontra Bizottság ügyben 2000. március 30-án hozott ítéletének [EBHT 2000, II‑1885. o.] 64. pontja és a T‑342/99. sz.,
Airtours kontra Bizottság ügyben 2002. június 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑2585. o.] 26. pontja). Mindazonáltal
ez nem akadályozza meg a közösségi bíróságot abban, hogy megvizsgálja a gazdasági adatok bizottsági értékelését. E tekintetben
a közösségi bíróságnak meg kell vizsgálnia, hogy a Bizottság az értékelését valószerű, megbízható és koherens bizonyítékokra
alapozta‑e, amelyek tartalmazzák az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő összes adatot, illetve hogy e
bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd a Törvényszék T‑201/04. sz., Microsoft kontra Bizottság
ügyben 2007. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., II‑3601. o.] 482. pontját).
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy az érintett piac fogalma magában foglalja azon termékek összességét, amelyek – jellemzőik
függvényében – különösen alkalmasak arra, hogy állandó szükségleteket elégítsenek ki, és más termékekkel kevésbé helyettesíthetők
(a Bíróság 322/81. sz., Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin kontra Bizottság ügyben 1983. november 9‑én hozott ítéletének
[EBHT 1983., 3461. o.] 37. pontja), hogy hatékony verseny létezhet a piacon lévő termékek között, ami feltételezi, hogy az
ugyanazon a piacon lévő valamennyi termék között bizonyos mértékű helyettesíthetőség áll fenn az azonos felhasználás tekintetében
(a Bíróság 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1979., 461. o.]
28. pontja). A Bíróság konkrétabban már megállapította, hogy a termékpiac fogalmából az következik, hogy tényleges verseny
létezhet a piacon lévő termékek között, ami feltételezi, hogy az ugyanazon piacon lévő valamennyi termék között bizonyos mértékű
helyettesíthetőség áll fenn (a Bíróság 85/76. sz., Hoffmann‑La Roche kontra Bizottság ügyben 1979. február 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 1979., 461. o.] 28. pontja).
A helyettesíthetőséget illetően, ezt a termék saját jellemzőinek megfelelő mutatók csoportja, a verseny feltételei, valamint
a piaci kereslet és kínálat szerkezete alapján lehet értékelni (a fenti 55. pontban hivatkozott Nederlandsche Banden‑Industrie‑Michelin
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 37. pontja).
Ha gazdasági nézőpontból az érintett piac meghatározásához a keresleti helyettesíthetőség jelenti a legközvetlenebb és leghatékonyabb
értékelési kritériumot az adott termék szállítói tekintetében (a Törvényszék T‑177/04. sz., EasyJet kontra Bizottság ügyben
2006. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑1931. o.] 99. pontja), a kínálati helyettesíthetőséget is meg lehet vizsgálni
az érintett piac olyan helyzetekben történő meghatározásakor, amelyekben e helyettesíthetőség hatásai ugyanolyan hatékonyak
és közvetlenek, mint a keresleti helyettesíthetőség hatásai. Ily módon a kínálati oldali helyettesíthetőség okán a termelők
egyszerű adaptáció által ahhoz elegendő erővel jelenhetnek meg e piacon, hogy komoly ellensúlyát képezzék a piacon már jelen
lévő termelőknek (a Törvényszék T‑191/98., T‑212/98‑T‑214/98. sz., Atlantic Container Line és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 829. pontja).
Magukat a termékeket illetően rá kell mutatni, hogy ez utóbbiak különböző piacot alkothatnak, amennyiben ezek sajátos termékjellemzőkkel
rendelkeznek, amelyek ezeket különösen alkalmassá teszik e rendeltetésre, vagy amennyiben ezek felhasználásuk ténye alapján
azonosíthatók (a Bíróság 6/72. sz., Europemballage et Continental Can kontra Bizottság ügyben 1973. február 21‑én hozott ítéletének
[EBHT 1973., 215. o.] 33. pontja).
Végül emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság közleményt fogadott el a közösségi versenyjog alkalmazásában az érintett piac
meghatározásáról (HL 1997. C 372., 5. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet 1. kötet 155. o.; a továbbiakban: érintett
piacról szóló közlemény), amelyben megállapítja az érintett termékpiac és az érintett földrajzi piac meghatározásához szükséges
értékelési kritériumokat. Az érintett termékpiac úgy kerül meghatározásra, mint amely „mindazokat a termékeket és/vagy szolgáltatásokat
magában foglalja, amelyeket a fogyasztó a jellemzőik, áruk és rendeltetésük alapján egymással felcserélhetőnek vagy helyettesíthetőnek
tart.” A földrajzi piac úgy kerül meghatározásra, mint amely „azt a területet foglalja magában, ahol az érintett vállalkozások
termékek vagy szolgáltatások kínálásával foglalkoznak, ahol a versenyfeltételek elég homogének, és amely a szomszédos területektől
megkülönböztethető, mert azokon a versenyfeltételek érzékelhetően eltérőek.” Ezért azt az érintett piacot, ahol egy adott
versenyproblémát értékelni kell, a termékpiac és a földrajzi piac kombinálásával határozzák meg.
E megállapítások fényében kell megvizsgálni a Bizottságnak a megtámadott határozat (14) és (22) preambulumbekezdésében szereplő
következtetései megalapozottságát a két különböző termékpiac és földrajzi piac fennállása, tehát a gépjárműipar számára gyártott
cérna piaca az EGT‑ben, illetve az ipari felhasználásra szánt cérna Benelux államoki és skandináv országokbeli piaca vonatkozásában.
E tekintetben a Bizottság a termékek helyettesíthetőségét értékelte egyrészt a kínálati, másrészt pedig a keresleti oldalról.
Először is, a kereslet oldali helyettesíthetőséget illetően, a megtámadott határozat egy sor annak bizonyítására irányuló
elemet tartalmaz, hogy e helyettesíthetőség nem létezik.
Elsősorban, a megtámadott határozat (14) és (22) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a gépjárműiparból jelentős ügyfelek
származnak, és ezek jóval kevesebben vannak, mint a többi, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán jelen lévő ügyfél. E
megállapítást a felperesek nem vitatták. A tárgyalás során ez utóbbiak megerősítették, hogy a gépjárműipari ágazat ügyfelei
voltak a legerősebbek az általuk vásárolt igen jelentős mennyiségek okán.
Másodsorban, a megtámadott határozat fent hivatkozott preambulumbekezdéseiből az következik, hogy a gépjárműipari ágazat ügyfelei
a cérnákat a különböző országokban található termelési egységeik számára vásárolják, és így egységes terméket igényelnek ezen
országok mindegyikében. Ezen, a felperesek által nem vitatott egységesség gazdasági szempontból tökéletesen megmagyarázható.
Ésszerű ugyanis elfogadni azt, hogy a gyártó gépeknek a használt cérnafajtához való adaptációja költségeket okoz. Az autóipar
termelői ezért e költségeket úgy csökkentik, hogy nagy mennyiségben vásárolnak egyedi jellegű cérnát, és a különböző országokban
található gyártó gépeiket egy alkalommal adaptálják e cérnafajtához.
Harmadsorban, a megtámadott határozat (14) és (22) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a gépjárműipar számára gyártott
cérnáknak különösen szigorú, ezen ágazatra jellemző előírásoknak kell megfelelniük, és nyomon követhetőségük a termékek minősége
és a termékekért való felelősség okán alapvető tényező. E megállapítást a keresetlevélben és a tárgyalás során a felperesek
megerősítették.
A felperesek ugyanis általánosságban elismerték, hogy az ügyfelek döntenek a termelésükhöz szükséges cérnáról, és ők választják
tehát ki a felhasználói igényeiknek megfelelő terméket. Különösen a gépjárműipari ágazat ügyfeleit illetően a felperesek elismerték,
hogy ez utóbbiak azt igénylik, hogy a vásárolt cérna legalább az ISO 9002 szabványnak feleljen meg. A tárgyalás során azt
is előadták, hogy „TS950‑nek” nevezett különleges jellemzők vonatkoznak a gépjárműiparra, és mindezt figyelembe veszik a gyártás
során.
A felperesek bemutatták a gépjárműipari ügyfelek számára gyártott cérnák minősítési folyamatát. Először is, a felperesek legalább
az ISO 9002 szabványnak megfelelő cérnát állítanak elő. Ezt követően e cérnát az ezt a termelésében alkalmazni kívánó autógyártó
teszteli, végül a cérnát ez utóbbi minősíti, ha a teszt megfelelő.
E megállapításokat illetően el kell ismerni, hogy a gépjárműipar által választott speciális cérna nem helyettesíthető más
ipari felhasználásra szánt cérnákkal. Az a tény, hogy ezt a cérnát nem csak a gépjárműipari ügyfelek számára értékesítik,
e tekintetben nem bír jelentőséggel. E termék esetleges egyéb vásárlóitól eltérően ugyanis a gépjárműipari ágazat vállalkozásai
kizárólag olyan cérnát vásárolnak, amely speciális belső tulajdonságokkal rendelkezik, és amelyet e vállalkozások e sajátos
tulajdonságok okán minősítenek. Következésképpen a felperesek nem állíthatják logikusan azt, hogy helyettesíthetőség áll fenn
a kínálat szempontjából.
A Coatsnak az információkérésre válaszul adott nyilatkozatai is a helyettesíthetőség hiányára engednek következtetni a kínálati
oldalról. A Coats ugyanis kiemelte, hogy a konfekcióipar egyes ügyfelei ugyanúgy használják a hímzőcérnát, mint ahogyan a
hímzőipar ügyfelei használják a konfekcióipar számára gyártott cérnát. Ezzel szemben egy ilyen, kínálati oldali helyettesíthetőségre
a gépjárműipari ügyfelek között nem lehet hivatkozni.
Másodsorban, még ha a Bizottság a kínálat szempontjából úgy is ítélte meg, hogy az ipari felhasználásra szánt cérna egységes
termékpiacnak minősíthető – mivel nincs szoros összefüggés a végfelhasználás és a szál típusa és/vagy a cérna szerkezete,
valamint a szóban forgó cérna gyártási folyamatainak hasonlósága vagy felcserélhetősége között – mindenesetre arra a következtetésre
jutott, hogy nem ez a helyzet a gépjárműipar számára gyártott cérna esetében.
E következtetését a Bizottság a gépjárműipar számára gyártott cérna sajátosságaira, a standardizált kínálat biztosításának
szükségességére, valamint arra a képességre alapozta, hogy meg kell felelni ezen ágazat jelentős ügyfelei rendeléseinek. Arra
a tényre is támaszkodott, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna földrajzi piaca az EGT egész területére kiterjed, az
ipari felhasználásra szánt cérna földrajzi piacától eltérően, amely csak regionális jelleggel bír. Minderre figyelemmel úgy
ítélte meg, hogy az ilyen fajta keresletnek csak néhány cég képes eleget tenni (lásd a megtámadott határozat (22) preambulumbekezdését).
Először is, a piac meghatározásáról szóló közlemény 20. pontja értelmében a kínálati helyettesíthetőséghez az szükséges, hogy
szállítók a relatív árak kismértékű, de tartós változásaira adott válaszként át tudják állítani a termelést az érintett termékekre,
és rövid távon forgalomba tudják hozni azokat jelentős pótlólagos költségek vagy kockázatok nélkül. Ezt követően a piac meghatározásáról
szóló közlemény 21. pontjában a Bizottság hangsúlyozza, hogy ilyen helyettesíthetőség gyakran azokban az esetekben, amikor
a vállalkozások egy termékből a legkülönfélébb minőségeket vagy típusokat forgalmazzák, és még akkor is, ha egy adott végső
fogyasztó vagy fogyasztói csoport számára a különböző minőségek nem helyettesíthetők egymással, a különböző minőségek egy
termékpiacra csoportosulna. Az ipari felhasználásra szánt cérna első ránézésre a piac meghatározásáról szóló közlemény 21. pontjában
szereplő terméktípusnak felel meg.
Végül, a piac meghatározásáról szóló közlemény 22. és 23. pontjában a Bizottság konkrét példákon keresztül megerősíti, hogy
az érintett szállítóknak képesnek kell lenniük a különböző minőségeket azonnal és a költségeiknek az említett jelentős növekedése
nélkül kínálni és értékesíteni, és nem létezhetnek különös értékesítési nehézségek.
E megállapítások fényében kell meghatározni, hogy a Bizottság megfelelően értékelte‑e a helyettesíthetőséget a kínálat szempontjából.
Elsősorban – amint az a fenti 63. és ezt követő pontokban is megállapításra került – a gépjárműipar számára gyártott cérna
termelőinek adaptálni kell gyártó gépeiket, hogy a cérna megfeleljen a különleges előírásoknak.
Másodsorban, a felpereseknek a gépjárműipar számára gyártott cérna alacsony előállítási költségeire vonatkozó érvelése nem
meggyőző. A felperesek ugyanis arra hivatkoznak, hogy főszabály szerint nemcsak a gépjárműipar követelményeinek megfelelően
gyártott cérnát szállítják e minőségében az egyéb ipari ágazatok ügyfeleinek, hanem a gépsorok átállításainak költségei is
sokkal magasabbak, ha egy terméket kizárólag a gépjárműipar számára kell gyártani, majd a gépsort módosítva ezt adaptálni
kell az egyéb ipari ágazatok számára gyártott termékek előállításához.
Az is igaz, hogy a termelés racionalizálásának okán egy, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán már jelen lévő társaság
lényegében a magasabb szintű előírásoknak megfelelő cérnákat állít elő, a termék rendeltetésétől függetlenül, e társaság csupán
azért cselekszik ekképpen, mert jelen van az autópiacon, a gépjárműipar számára gyártott cérnákra vonatkozó speciális előírások
szerinti gyártáshoz kötődő magas költségek okán. Más szóval, egy olyan társaságnak, amelynek fő tevékenysége a konfekcióipar
számára gyártott cérnára vagy a hímzőcérnára vonatkozik, nem fűződik semmiféle érdeke, hogy speciális, a gépjárműipar számára
gyártott cérnát állítson elő, kizárólag azon okból, hogy potenciálisan értékesíteni tudja e cérnát a gépjárműipar esetleges
ügyfeleinek.
Ily módon a felperesek azon állítása, miszerint a gépjárműipar számára gyártott cérna előállítási költségei olyan kevéssé
magasak, hogy a termelés mindig magasabb specifikációjú előírás szerint folyik, nem bizonyított az ipari felhasználásra szánt
cérna gyártóinak vonatkozásában.
Harmadsorban, az egyértelmű különbséget a két piac között földrajzi síkon a felperesek a közigazgatási eljárás során nem vitatták.
A Bizottság információkérésére adott válaszában maga az Amann is világméretűnek minősítette a gépjárműipar számára gyártott
cérna piacát. A Coats is egyértelművé tette, hogy az utóbbi piac sajátos jellemzői ezt a „regionális” és „globális” szállítókra
korlátozzák, ez utóbbi kifejezéseket a válasz szövegkörnyezetében úgy kell érteni, mint „az EGT egész területére kiterjedő”,
és „világméretű”.
Ily módon a helyettesíthetőség a kínálat szempontjából azt feltételezné, hogy a termelők nagy része képes legyen nagy mennyiségű
speciális és egységes cérna előállítására a gépjárműipari ágazat valamennyi ügyfele számára, és ezt rövid határidőn belül
értékesíteni tudják az EGT egész területén. A fenti megállapításokra figyelemmel ez az érvelés nem elfogadható.
A Bizottság tehát nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor arra a következtetésre jutott, hogy a kínálat szempontjából
két különböző termékpiac és földrajzi piac létezik.
E tekintetben ki kell emelni, hogy a Bizottság megfelelően értékelte és értelmezte a felperesek és a többi érintett vállalkozás
válaszait, amelyek alapján arra a következtetésre jutott, hogy két különböző földrajzi piac létezik.
Először a Bizottság azt a kérdést intézte a felperesekhez, hogy az ipari varrócérna, az ipari hímzőcérna, a speciális ipari
felhasználásra szánt cérna és a házicérna a cérnaágazat különböző termékpiacainak minősülnek‑e. A Bizottság egy táblázatot
is bemutatott, amely a fent hivatkozott egyes cérnafajták érintett földrajzi piacainak meghatározására irányult, egy külön
rovat: „Gépjárműhöz való cérna” feltüntetésével. A Bizottság hangsúlyozta, hogy ez utóbbi kategória a speciális ipari felhasználásra
szánt cérna kategóriájába tartozott, de kiemelte, hogy meg akarta ismerni az Amann és a Cousin véleményét e cérnafajta érintett
földrajzi piacával kapcsolatban.
A fent hivatkozott információkérésre adott válaszként az Amann előadta, hogy a Bizottság által végrehajtott besorolás megfelelő
volt, azon okból, hogy „léteznek olyan termékspecifikációk és egyedi ügyféligények, amelyek, különösen a ruházati ipar területén,
világosan elkülönülnek a másik két ágazat specifikációitól és igényeitől a színek változatossága stb. szintjén.” A Cousin
is kifejezte teljes egyetértését a Bizottság által végzett felosztással kapcsolatban. Ugyanakkor hangsúlyozta a piacok értékelésének
nehézségét, különösen a speciális cérnákat illetően, tekintettel a vonatkozó felhasználások széles változatosságára, mintegy
80 szakmát megnevezve.
Amint azt a felperesek kifejezetten elismerték, a speciális cérna piaca külön termékpiacot alkot, de ellentétben a Bizottság
által beadványaiban tett állításokkal, nem ismerték el kifejezetten, hogy a speciális cérna piacába tartozó, a gépjárműipar
számára gyártott cérna piaca maga is külön termékpiac lenne.
A Gütermann is megerősítette a Bizottság általi felosztást, de nem nyilatkozott kifejezetten a gépjárműipar számára gyártott
cérna piacáról. A Coats a termékpiacokra vonatkozó kérdésre azt válaszolta, hogy nem gondolta, hogy a termékek közötti különbségek
elegendők lennének ahhoz, hogy három különböző piacról lehessen beszélni, elismerve ugyanakkor a gépjárműipar számára gyártott
cérna piacának sajátos jellemzőit, amint az a fenti 78. pontban is említésre került. Csak az Oxley erősítette meg és igazolta
közvetlenül a gépjárműipar számára gyártott cérna piacának eltérő jellegét.
Ha ezen elemek értelmezése a gépjárműipar számára gyártott cérna eltérő termékpiacának meglétét illetően nem is tűnik olyan
egyértelműnek, ahogyan azt a Bizottság állítani próbálja, kétségtelen, hogy következtetéseit nem jellemzi sem nyilvánvaló
mérlegelési hiba, sem a tények elferdítése.
A Bizottság következtetéseit egyéb adatok is megerősítik, mint például azon vállalkozások internetes honlapjai, amelyek általában
külön rovatot szentelnek a gépjárműipar számára gyártott cérnának. Hasonlóképpen, e vállalkozások valamennyien speciálisan
a gépjárműipar számára gyártott cérnák védjegyeinek jogosultjai.
A fentiek összességéből következik, hogy a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor megállapította,
hogy a jelen ügyben a gépjárműipar számára gyártott cérna piaca és az ipari felhasználásra szánt cérna piaca különbözik egymástól.
b)     Az „átfogó terv” hivatkozott létezéséről
Először is emlékeztetni kell arra, hogy az egységes jogsértés fogalma pontosan olyan helyzetre vonatkozik, amelyben több vállalkozás
egy folytatólagos, a verseny torzítására irányuló gazdasági célt követő magatartásból álló jogsértésben, vagy olyan, egymással
azonos tárgyuk (a tényezők összességének azonos célja), illetve alanyuk (az érintett vállalkozások azonossága, amelyeknek
tudomásuk van a közös célról) alapján összefüggő önálló jogsértésekben vett részt (a Törvényszék T‑53/03. sz., BPB kontra
Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1333. o.] 257. pontja).
Arra is emlékeztetni kell, hogy az EK 81. cikk (1) bekezdésének megsértése nemcsak elszigetelt cselekmény eredménye lehet,
hanem cselekmények sorozata, vagy még inkább folytatólagos magatartás eredménye is. Ez az értelmezés nem vitatható azon az
alapon, hogy a cselekmények sorozata vagy még a folytatólagos magatartás egyes elemei önmagukban is a fenti rendelkezés megsértésének
minősülhetnek. Amennyiben a különböző cselekmények – azonos, a közös piacon belüli versenyt torzító tárgyuk alapján – átfogó
terv keretébe illeszkednek, a Bizottság a fenti cselekmények miatti felelősséget jogszerűen róhatja fel az összességében figyelembe
vett jogsértésben való részvétel alapján (a Bíróság C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és
C‑219/00. P., Aalborg Portland és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítéletének [EBHT 2004.,
I‑123. o.] 258. pontja).
Továbbá, az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az egységes jogsértés fogalma kapcsolódhat megállapodásokban, összehangolt
magatartásokban, illetve a vállalkozások társulásainak döntéseiben megnyilvánuló versenyellenes magatartás jogi minősítéséhez
(lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑305/94–T‑307/94., T‑313/94–T‑316/94., T‑318/94., T‑325/94., T‑328/94., T‑329/94.
és T‑335/94. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1999. április 20‑án hozott ítéletének
[EBHT 1999., II‑931. o.] 696–698. pontját, T‑9/99. sz., HFB és társai kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének
[EBHT 2002., II‑1487. o.] 186.pontját és T‑101/05. és T‑111/05. sz., BASF kontra Bizottság ügyben 2007. december 17‑én hozott
ítéletének [EBHT 2007., II‑4949. o.] 159. pontját).
E körülmények között meg kell jegyezni, hogy az egységes célkitűzés fogalma nem határozható meg a jogsértés által érintett
piacon belüli verseny torzítására való általános hivatkozással, amennyiben a verseny érintettsége mint célkitűzés vagy mint
tárgy az EK 81. cikk (1) bekezdése alá tartozó valamennyi magatartásnak a lényegéhez tartozik. Az egységes célkitűzés fogalmának
ekképpen való meghatározása azzal a kockázattal járna, hogy az egységes és folytatólagos jogsértés fogalma elveszti értelmének
egy részét, amennyiben az lenne a következménye, hogy a valamely ágazatot érintő, az EK 81. cikk (1) bekezdésével tiltott
különböző magatartásokat szisztematikusan egységes jogsértést képező elemeknek kellene minősíteni. Ily módon ahhoz, hogy különböző
cselekményeket egységes és folytatólagos jogsértésnek lehessen minősíteni, azt kell megvizsgálni, hogy e cselekmények kiegészítik‑e
egymást abban az értelemben, hogy mindegyiknek a rendes verseny egy vagy több következményével való szembenézés volt a célja,
és a kölcsönhatás révén hozzájárultak a gazdasági szereplők által – az egységes célra irányuló globális terv keretében – kívánt
versenyellenes hatás egészének megvalósításához. E tekintetben figyelembe kell venni valamennyi körülményt, amely megalapozhatja
vagy megkérdőjelezheti e kapcsolatot, mint például a szóban forgó különböző megállapodások és összehangolt magatartások alkalmazásának
időtartamát, tartalmát (beleértve az alkalmazott módszereket), és ezzel kapcsolatosan azok célját (lásd ebben az értelemben
a fenti 91. pontban hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 179–181. pontját).
A Bizottság tehát ezen objektív okokból indíthat különböző eljárásokat, állapíthat meg több, eltérő jogsértést és szabhat
ki több különböző bírságot (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑71/03., T‑74/03., T‑87/03. és T‑91/03. sz., Tokai Carbon
és társai kontra Bizottság egyesített ügyben 2005. június 15‑én hozott ítéletének [az EBHT‑ban nem tették közzé; a továbbiakban:
„Tokai II”‑ítélet] 124. pontját).
Végül arra is rá kell mutatni, hogy egyes jogellenes tevékenységek egységes jogsértésként vagy több különálló jogsértésként
történő minősítése főszabály szerint befolyásolja a kiszabható bírságot. A több különálló jogsértés megállapítása ugyanis
több különálló bírság kiszabását vonhatja maga után, minden egyes esetben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében és
az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott határokon belül (a fenti 91. pontban hivatkozott BASF kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 158. pontja).
E megállapítások fényében kell tehát értékelni az „átfogó terv” létezését.
Először is ki kell emelni, hogy a felperesek elsősorban azt állítják, hogy a jelen ügyben a közös szubjektív elem abban a
tényben rejlik, hogy valamennyi jogsértés az árak szokásos alakulásának torzítására irányult. Márpedig az árak torzításának
e célkitűzése valamennyi árkartellt jellemzi, és önmagában nem elegendő a közös szubjektív elem meglétének bizonyítására.
E tekintetben, a felperesek állításával ellentétben a Bizottság a megtámadott határozatban egyáltalán nem abból indult ki,
hogy kapcsolat van a jogsértések között. E határozat (269) preambulumbekezdésében ugyanis csak az egységes versenyellenes
célra és az egységes gazdasági célra hivatkozik, amelyek lényege az árak szokásos alakulásának torzítása, ami az ilyen jellegű
kartellre jellemző, ugyanakkor fenntartotta azt a tényt, hogy e célokat követték mind a három különböző jogsértésben.
Továbbá, az egységes jogsértés cáfolata tekintetében azon körülményen túl, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piaca
és az ipari felhasználásra szánt cérna piaca különbözőek, amint az a fenti 53–88. pontban is említésre került, a Bizottság
lényegében arra támaszkodott, hogy a kartellek tagjainak nagy része között nem volt azonosság, és ezek között nem volt globális
koordináció. A felperesek nem e kritériumokat vitatni, tehát nem is bizonyították, hogy „szoros kapcsolat” van a különböző
versenyellenes cselekmények között.
Először is, a résztvevők azonosságának hiányát illetően a Bizottság a megtámadott határozat (96) és (216) preambulumbekezdésében
felsorolta a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán, illetve az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartell
résztvevőit. Ezt követően a megtámadott határozat (265) preambulumbekezdésének a) pontjában megállapította, hogy a vállalkozások
nagyobb része csak egy kartellben vett részt, mivel ezek nem végeztek tevékenységet a másik kartell által érintett piacon.
Meg kell állapítani, hogy az egyik és/vagy a másik kartellben részt vevő tíz vállalkozás közül csak kettő vett részt a két
kartellben. Az Ackermann Nähgarne GmbH & Co, a Bieze Stork BV, a BST, a Cousin, a Gütermann, a Zwicky és az Oxley csak egy
kartellben volt érintett. Csak a Coats, a Barbour (a Coats általi megszerzéséig) és az Amann vett részt mindkét kartellben.
Az, hogy csak e három vállalkozás vett részt mindkét kartellben, önmagában nem elég annak feltételezéséhez, hogy közös stratégia
létezett (lásd ebben az értelemben a fenti 93. pontban hivatkozott „Tokai II”‑ítélet 120. pontját). Hangsúlyozni kell, hogy
a Barbour esetén kívül a vállalkozásoknak a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán és az ipari felhasználásra szánt cérna
piacán létrehozott kartell keretében szervezett találkozókon jelen lévő képviselői nem voltak azonosak az e két kartell átfedésének
időszakában (1998–2000).
Ezért a Bizottságnak a megtámadott határozat (265) preambulumbekezdése a) pontjában tett megállapítása nem szenved nyilvánvaló
mérlegelési hibában.
Másodsorban a kartellek tartalma sem igazolja a globális terv létezését. A megtámadott határozatból ugyanis az következik,
hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán, illetve az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellek
tartalma e tekintetben világosan elkülönül.
Az autóipar számára gyártott cérna piacán létrehozott kartellt illetően a megtámadott határozat (215), (220), (223), (224),
(226), (228)–(230), (233)–(236) és (238) preambulumbekezdése világossá teszi egyfelől, hogy a kartell résztvevői közötti információcsere
kiterjedt az egyes ügyfelekkel szemben alkalmazott árakra, másfelől pedig a megkötött megállapodások lényege a minimális árcélok
rögzítése a gépjárműipari ügyfeleknek értékesített alaptermékek tekintetében, kétfajta árcél rögzítése a már létező, illetve
az új ügyfelek tekintetében, és minimális árcélok rögzítése egyes, az információcserék által érintett ügyfelek esetében. A
résztvevők abban is megegyeztek, hogy elkerülik az árversenyt a piacon jelen lévő szállító javára.
Az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellt illetően a megtámadott határozat (99)‑(153) preambulumbekezdéséből
egyfelől az következik, hogy a kicserélt információk az árlistákra és az árengedményekre, a katalógusárak emelésének alkalmazására,
a további árengedményekre, valamint az egyes ügyfelekkel szemben alkalmazandó egyedi árakra vonatkoztak, másfelől pedig, hogy
arra irányuló megállapodásokat kötöttek, hogy elkerüljék az árversenyt a piacon jelen lévő szállító javára.
A megtámadott határozat hivatkozott preambulumbekezdései megerősítik, hogy egyértelmű különbség létezik a két kartell között
tartalmukat illetően. Az, hogy hasonlatosság van a két kartell között, például arra irányuló megállapodások, hogy elkerüljék
az árversenyt a piacon jelen lévő szállító javára, önmagában nem cáfolja meg e megállapítást.
Harmadsorban, e két kartell működési módjai nagymértékben különböztek. Amint azt ugyanis a Bizottság is megállapította a megtámadott
határozat (218) preambulumbekezdésében, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán létrehozott kartellt meglehetősen rugalmasan
szervezték meg, kisebb és rendszertelen találkozók útján, amelyeket gyakori kétoldalú kapcsolatfelvételek egészítettek ki.
A megtámadott határozat (96)–(99) és (149) és (153) preambulumbekezdéséből kiderül, hogy az ipari felhasználásra szánt cérna
piacán létrehozott kartell a Benelux államokban és a skandináv országokban a legalább évente egyszer megtartott találkozók
formájában konkretizálódott, és e találkozók két részre oszlottak, az egyik szekció a skandináv országok piacával, míg a másik
a Benelux államok piacával foglalkozott. Az is kiderül, hogy a kétoldalú kapcsolatfelvételek rendszeresek voltak.
Ezek fényében a Bizottság nem követett el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor azt a következtetést vonta le a megtámadott
határozat (265)–(267) preambulumbekezdésében, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán létrehozott kartellt és az
ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellt a Benelux államokban és a skandináv országokban meg kell különböztetni
egymástól, és ezek ily módon két különböző jogsértésnek minősülnek.
E tekintetben ki kell emelni, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán létrehozott kartelltől eltérően az ipari felhasználásra
szánt cérna piacán a Benelux-államokban és a skandináv országokban létrehozott kartell egy jogsértésnek minősül, azon okból,
hogy a termékek azonosak voltak, a kartell résztvevői ugyanazok voltak, a kartell tartalma és működési módja hasonló volt,
a találkozókat azonos napon tartották, és a részt vevő vállalkozásokat ugyanazon személyek képviselték.
Következésképpen, nem releváns egyfelől az az érvelés, amely a hatáskörök megosztottságának hiányán alapul a felperesek esetében
az ipari felhasználásra szánt cérna és a gépjárműipar számára gyártott cérna értékesítésének területén, másfelől pedig az
azon a tényen alapuló érvelés, hogy a részt vevő vállalkozások vezetőinek és tagjainak mindenképpen tudomással kell bírniuk
a különböző kartellek létezéséről. Ezen érvelések nem bizonyítják a közös szubjektív elem meglétét.
A felperesek arra irányuló érvelését is el kell utasítani, hogy létezett globális koordináció, amely érvelés azon alapul,
hogy gyakoriak voltak a kapcsolatok a Coats képviselője és az Amann vezetője között. Az iratokból kiderül, hogy ezek semmiféle
olyan nyilatkozatot nem tartalmaznak, amelyet a globális koordinációra utaló jelnek lehetne értelmezni. A tárgyaláson a felperesek
elismerték, hogy nem tudnak benyújtani a Törvényszékhez olyan dokumentumokat, amelyek tanúsítják az Amann és a Coats közötti
globális koordinációra irányuló akaratot.
Végül a felperesek helytelenül állítják azt azon következtetés alátámasztására, hogy két különböző jogsértés történt, hogy
a termékpiac körülhatárolásának kritériuma nem minősülhet érvényes értékelési kritériumnak, amennyiben ez ellenőrizhetetlen
mérlegelési mozgásteret biztosítana a Bizottság számára a rokon termékek esetében. Egyfelől ugyanis a Bizottság szóban forgó
mérlegelési mozgástere nem korlátlan, mivel a Bizottság a Törvényszék ellenőrzése alatt áll, amint az a fenti 54. pontban
megállapításra került. Másfelől, a termékpiacokra vonatkozó kritérium a jelen ügyben csak egyike volt azon kritériumoknak,
amelyek alapján azon következtetés levonására került sor, hogy két különböző jogsértés történt.
A fenti megállapítások összességére figyelemmel az 1/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdése első mondatának megsértésén alapuló
jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
B –
A bírság csökkentésére irányuló jogalapról
1.
A felperesek által hivatkozott, a szankciónak a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésében
előírt felső határa megsértéséről
a)     A felek érvei
A felperesek által előterjesztett jogalap három kifogást tartalmaz.
Az első kifogás keretében a felperesek arra hivatkoznak, hogy a két jogsértés valójában egy egységes jogsértésnek minősül,
és ezért csak egy bírság szabható ki velük szemben, amelynek összege nem haladhatja meg a teljes forgalmuk 10%‑ának megfelelő
felső határt. Márpedig az ezen összeadásból eredő teljes összeg meghaladja a szóban forgó felső határt, és ily módon sérül
a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése.
A felperesek e tekintetben azt állítják, hogy megsértésre került a
nulla poena sine lege
közösségi jogi elve. Lényegében azon tényt kifogásolják, hogy a Bizottság azon piacok felosztásával, amelyeken a párhuzamos
jogsértések megállapításra kerültek, korlátlan mozgástérhez juthat a teljes forgalom 10%‑ának megfelelő felső határt meghaladó
bírságok kiszabása tekintetében. Márpedig a felperesek úgy ítélik meg, hogy a törvényesség elve nem csupán abból ered, hogy
a bíróság számára tilos bírság kiszabása jogi alap nélkül, hanem a jogalkotó azon kötelezettségéből is, hogy a büntetőrendelkezéseket
pontosan és egyértelműen fogalmazza meg. Az egyértelműség kógenciáját ily módon egy jogszabály alkotóelemeire is alkalmazni
kell, de ugyanakkor ezen jogszabály jogi következményeire is. E követelmények érvényesek a fent hivatkozott, a versenyjogi
szabályok megsértéséért kiszabható bírságokat előíró rendelkezések esetében is.
A felperesek a tárgyalás során tett azon felhívásra, hogy tegyék egyértelműbbé érvelésüket, előadták, hogy ez az érvelés úgy
értendő, hogy ez egyaránt vitatja magának a jogszabálynak a jogszerűségét, következésképpen jogellenességi kifogást terjesztettek
elő a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése vonatkozásában.
A felperesek elutasítják a Bizottságnak az azon kötelezettségére vonatkozó érvelését, hogy tiszteletben kell tartania a
non bis in idem
elvét, mivel ezen elv semmiféle biztosítékot nem nyújt ahhoz, hogy pontosan kerüljön megállapításra, egy vagy több jogsértés
történt. A felperesek lényegében azt állítják, hogy a kérdés már a kezdeteknél felbukkan, azaz annak meghatározásánál, hogy
egy vagy több jogsértésről van‑e szó.
Második kifogásukban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság egységes bírságot szabhat ki különböző jogsértésekért
abban az esetben, ha e jogsértések tárgyát azonos jellegű, különböző piacokon elkövetett cselekmények alkotják, és amikor
a résztvevők nagy vonalakban ugyanazok a vállalkozások. E két feltétel a jelen ügyben teljesül.
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottság minden indokolás nélkül eltért korábbi gyakorlatától. Arra hivatkoznak ugyanis,
hogy amennyiben a Bizottság nem él a több jogsértésre kiszabható egységes bírság kiszabásának hatáskörével, az európai közigazgatási
jog általános elveinek megfelelően köteles indokolni e hatáskör mellőzését. A jelen ügyben a Bizottság a felperesek szerint
tehát az EK 253. cikket sértette meg.
A felperesek összehasonlítják a megtámadott határozatot az [EK] 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke alkalmazására vonatkozó
eljárásban (COMP/E‑1/37.512 „vitaminok”‑ügy) 2001. november 21‑én hozott bizottsági határozattal (HL 2003. L 6., 1. o.; a
továbbiakban: „vitaminok”‑határozat). A Bizottság ugyanis egy átfogó bírságban egyesítette a különböző jogsértésekért kiszabott
bírságokat, mivel szükségesnek tartotta a teljes forgalom 10%‑ának megfelelő felső határ tiszteletben tartását. Márpedig,
amint a „vitaminok”‑határozatban, a jelen ügyben szereplő kartellek ugyanabban az anyagi és „tér‑idő” környezetben jöttek
létre.
Harmadik kifogásukban a felperesek arra hivatkoznak, hogy a Bizottság által megkívánt elrettentő hatás már elérésre került
az ipari felhasználásra szánt cérna piacán történt jogsértésért kiszabott bírsággal. A Bizottságnak tehát ezt figyelembe kellett
volna vennie a gépjárműipar számára gyártott cérnára vonatkozó kartellt szankcionáló bírság megállapítása során.
A Bizottság cáfolja ezeket az érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
A felperesek által hivatkozott jelen jogalap lényegében három kifogásból áll, amelyek a
nulla poena sine lege
elvének megsértésén, a több jogsértésért egységes bírság kiszabásának kötelezettségén, illetve a szankció jogi céljainak
megsértésén alapulnak.
A
nulla poena sine lege
elvének megsértésén és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése jogellenességére
vonatkozó kifogáson alapuló jogalapról
Először is a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése jogellenességére vonatkozó,
a felperesek által három szinten hivatkozott kifogást kell megvizsgálni. A felperesek elsősorban azt állítják, hogy magának
a jogsértésnek a fogalma sem egyértelmű, amint az a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdésében szerepel. Másodsorban a felperesek arra hivatkoznak, hogy az egységes és folytatólagos jogsértés fogalma
sincs egyértelműen meghatározva, és ily módon a Bizottság önkényesen befolyásolhatja a bírságok összegét azon piacok felosztásával,
amelyeken a párhuzamos jogsértéseket megállapították. Harmadsorban azt állítják, hogy az ugyanezen cikkben előírt szankciók
sem egyértelműek.
Előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következően a büntetések törvényességének elve
a jogbiztonság elvéből következik, amely maga a közösségi jog alapelvét képezi, és amely megköveteli többek között, hogy minden
közösségi szabályozás, különösen amikor szankciót szab ki, vagy enged kiszabni, világos és pontos legyen annak érdekében,
hogy az érintett személyek egyértelműen megismerhessék az abból eredő jogaikat és kötelezettségeket, és ennek megfelelően
megtehessék intézkedéseiket (lásd e tekintetben a Bíróság 169/80. sz., Gondrand és Garancini ügyben 1981. július 9‑én hozott
ítéletének [EBHT 1981., 1931. o.] 17. pontját, C‑143/93. sz. Van Es Douane Agenten ügyben 1996. február 13‑án hozott ítéletének
[EBHT 1996., I‑431. o.] 27. pontját, valamint a Törvényszék T‑279/02. sz., Degussa kontra Bizottság ügyben 2006. április 5‑én
hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑897. o.] 66. pontját).
Ez a tagállamok alkotmányos hagyományainak részét képező elv, amelyet több nemzetközi egyezmény is megfogalmaz, többek között
az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló egyezmény (a továbbiakban: EJEE) 7. cikke, mind a büntetőjogi jellegű
szabályokra, mind pedig a közigazgatási szankciókat kiszabó vagy azokat engedélyező, sajátos közigazgatási intézkedésekre
kötelező (lásd ebben az értelemben a Bíróság 137/85. sz. Maizena‑ügyben 1987. november 18‑án hozott ítéletének [EBHT 1987.,
4587. o.] 15. pontját). Nem csupán a bűncselekmény tényállási elemeit megfogalmazó szabályokra alkalmazandó, hanem az előzőek
megsértéséből következő következményeket meghatározó szabályokra is (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑74/95. és C‑129/95. sz.,
X egyesített ügyekben 1996. december 16‑án hozott ítélet [EBHT 1996., I‑6609. o.] 25. pontját és a fenti 124. pontban hivatkozott
Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 67. pontját).
E tekintetben emlékeztetni kell az EJEE 7. cikke (1) bekezdésének megfogalmazására:
„Senkit sem szabad elítélni olyan cselekményért vagy mulasztásért, amely elkövetése idején a hazai vagy nemzetközi jog alapján
nem volt bűncselekmény. Ugyancsak nem lehet a bűncselekmény elkövetése idején alkalmazható büntetésnél súlyosabb büntetést
kiszabni.”
Az Emberi Jogok Európai Bírósága (a továbbiakban: EJEB) szerint e rendelkezésből következik, hogy a törvénynek világosan meg
kell határoznia a jogsértéseket és a hozzájuk kapcsolódó büntetéseket. E feltétel akkor teljesül, ha a jogalany – a releváns
rendelkezés megfogalmazásából, szükség esetén a bíróságok által nyújtott értelmezés segítségével – megtudhatja, hogy mely
cselekmények és mulasztások vonják maguk után a büntetőjogi felelősségét (lásd többek között az EJEB, 2000. június 22‑i Coëme
és társai kontra Belgium ítéletet, Ítéletek és Határozatok Tára, 2000‑VII. 1. o., 145. §) (a fenti 124. pontban hivatkozott
Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 69. pontja).
Az EJEB ítélkezési gyakorlatából az következik, hogy az EJEE 7. cikke (1) bekezdése követelményeinek teljesítése érdekében
nem szükséges, hogy azon rendelkezések, amelyek értelmében ezeket a szankciókat kiszabják, olyan mértékben meghatározottak
legyenek, amelyek teljes bizonyossággal előreláthatóvá teszik az e rendelkezéseket sértő magatartásokból eredő következményeket
(a fenti 124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 71. pontja).
Az EJEB ítélkezési gyakorlata értelmében ugyanis az, hogy a rendelkezés homályos fogalmakat tartalmaz, nem jelenti feltétlenül
az EJEE 7. cikkének megsértését, és az, hogy egy törvény mérlegelési jogkört biztosít, önmagában nem ütközik az előreláthatóság
követelményébe, feltéve hogy e jogkör gyakorlásának terjedelme és módja kellő pontossággal meg van határozva, tekintettel
az adott jogos célkitűzésre, annak érdekében, hogy a jogalanyok számára megfelelő védelmet biztosítson a visszaélésekkel szemben
(lásd az EJEB, 1992. február 25‑i Margareta és Roger Andersson kontra Svédország ügyben hozott ítéletet, A. sorozat 226. szám,
75. §). Ebben a vonatkozásban az EJEB magán a törvény szövegén kívül figyelembe veszi az arra a kérdésre adott választ is,
hogy az alkalmazott meghatározatlan fogalmakat az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlat meghatározta‑e (lásd az EJEB,
1995. szeptember 27‑i G. kontra Franciaország ítéletet, A. sorozat 325‑B. szám, 25. §) (a fenti 124. pontban hivatkozott Degussa
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja).
A jelen esetben a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdésének a büntetések törvényessége
elvére tekintettel való érvényességét illetően – amint azt a közösségi bíróság az EJEE meghatározásaival és a tagállamok alkotmányos
hagyományaival összhangban elismerte – meg kell állapítani, hogy a felperes állításával ellentétben a Bizottság nem rendelkezik
korlátlan mérlegelési mozgástérrel egyrészt a versenyjogi szabályok megsértésének megállapítását illetően, másrészt annak
meghatározását illetően, hogy a különböző jogsértő cselekmények egységes és folytatólagos jogsértésnek vagy több önálló jogsértésnek
minősülnek‑e, harmadrészt pedig az e jogsértésekért kiszabott bírság összegének megállapítását illetően.
Először is, a versenyjogi szabályok megsértései, amiért a Bizottság a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésének és az 1/2003
rendelet 23. cikke (2) bekezdésének alkalmazásával bírságot szabhat ki, kizárólag az EK 81. cikk vagy az EK 82. cikk rendelkezésében
szereplő jogsértések. Márpedig a felperesek megalapozatlanul állítják, hogy a Bizottság korlátlan mérlegelési mozgástérrel
rendelkezik az ilyen jogsértések megállapítása tekintetében. Egyfelől emlékeztetni kell arra, hogy annak a kérdése, hogy az
EK 81. cikk és az EK 82. cikk feltételei teljesültek‑e, főszabály szerint a közösségi bíróság teljes körű felülvizsgálata
alá tartozik (lásd ebben az értelemben és analógia útján a Bíróság C‑7/95. P. sz., Deere kontra Bizottság ügyben 1998. május
28‑án hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑3111. o.] 34. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, valamint a Törvényszék
T‑99/04. sz., AC‑Treuhand kontra Bizottság ügyben 2008. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II‑1501. o.] 144. pontját).
Másfelől, jóllehet igaz az, hogy e megállapítás összetett technikai vagy gazdasági jellegű értékeléseket igényel, az ítélkezési
gyakorlat elismeri a Bizottság bizonyos mérlegelési mozgásterét, ez azonban semmi esetre sem korlátlan. Ez nem jelenti azt,
hogy a Törvényszék nem vizsgálhatja felül a Bizottság ilyen jellegű tényekre vonatkozó értékelését. A közösségi bíróságnak
többek között nem csupán a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét kell vizsgálnia,
hanem azt is ellenőriznie kell, hogy a bizonyítékok tartalmazzák‑e az adott összetett helyzet értékeléséhez figyelembe veendő
valamennyi adatot, valamint hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (lásd a fenti 54. pontban
hivatkozott Microsoft kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 89. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
A felperesek tehát nem állíthatják, hogy az EK 81. cikkben szereplő jogsértések egyike, amelynek lényege „vállalkozások közötti
megállapodás, […] amelynek célja vagy hatása a közös piacon belüli verseny megakadályozása, korlátozása vagy torzítása […]
így különösen: a beszerzési vagy eladási árak, illetve bármely egyéb üzleti feltétel közvetlen vagy közvetett rögzítése” nem
tette lehetővé számukra, hogy tudják, hogy az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux államokban és a skandináv
országokban létrehozott kartellek és a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán az EGT‑ben létrehozott kartellek jogsértéseknek
minősülnek a hivatkozott EK 91. cikk értelmében, és így megalapozzák felelősségüket.
Másodsorban, azon kritériumok hiányát illetően, amelyek lehetővé tennék annak meghatározását, hogy egységes és folytatólagos
jogsértésről, vagy több önálló jogsértésről van‑e szó, meg kell állapítani, hogy e kritériumok nem szerepelnek sem a 17. rendelet
15. cikkének (2) bekezdésében, sem az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében, sem pedig az EK 81. cikkben. Ugyanakkor
az egységes és folytatólagos jogsértés fogalmát állandó és közzétett ítélkezési gyakorlat alkalmazta és pontosította. Az olyan
kritériumok, mint a tárgy azonossága (az elemek összességének azonos célja) és az alanyok azonossága (az érintett, és a közös
tárgyban tudatosan részt vevő azonos vállalkozások) annak meghatározására irányulnak, hogy az elkövetett jogsértések „átfogó
terv” keretébe tartoznak‑e, és így egységes jogsértést alkotnak, évek során alakultak ki a fenti 89. pontban hivatkozott ítélkezési
gyakorlatban.
A Bizottság tehát objektív indokok alapján indíthat különböző eljárásokat, állapíthat meg különböző jogsértéseket és szabhat
ki több, különböző bírságot (lásd ebben az értelemben a fenti 93. pontban hivatkozott „Tokai II”‑ítélet 124. pontját).
E tekintetben a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló jogalap elemzéséből (a fenti 53. és ezt követő pontok) egyértelműen
következik, hogy a Bizottság által a két különböző jogsértés fennállásának megállapítására alkalmazott kritériumok az ítélkezési
gyakorlatból eredő állandó kritériumok.
Ha igaz az, hogy egyes kritériumok mérlegelési mozgásteret hagynak a Bizottság számára, az is igaz, hogy e mérlegelési mozgástérnek
a közösségi bíróság által gyakorolt felülvizsgálata az állandó és közzétett ítélkezési gyakorlat által lehetővé tette bizonyos
fogalmak pontosítását. Ez a helyzet többek között a termékpiac és a földrajzi piac meghatározásának esetében, amelyet a Bizottság
a jelen ügyben alkalmazott, és amelynek okán ez utóbbinak összetett gazdasági vizsgálatokat kellett végeznie. Amint az az
első jogalap elemzése során megállapításra került (a fenti 53. és ezt követő pontok), a Bizottságnak mérlegelési jogköre gyakorlásakor
az ítélkezési gyakorlat által rögzített olyan kritériumokhoz kellett tartania magát, mint a helyettesíthetőség a kínálat és
a kereslet szempontjából.
Továbbá – az átláthatóság miatt és az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében – a Bizottság közzétette
a piac meghatározásáról szóló közleményt, amelyben meghatározza azokat a kritériumokat, amelyeket az érintett piac meghatározásához
alkalmaz az minden egyes tényállás esetén. Ebben a vonatkozásban azzal, hogy mivel ilyen magatartási szabályokat fogadott
el, és azok közzétételével kijelentette, hogy ezentúl alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, a Bizottság
korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában, és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát egyes
esetekben felelősségre vonásnak az általános jogelvek – mint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elve – megsértése címén.
Ugyanakkor a piac meghatározásáról szóló közlemény, még ha nem képezi is a megtámadott határozat jogi alapját, általánosan
és elvont módon meghatározza azokat a kritériumokat, amelyeket a Bizottság magára vállalt annak meghatározása érdekében, hogy
egy vagy több piac létezik‑e, annak meghatározása érdekében, hogy egy vagy több jogsértés történt‑e, következésképpen garantálja
a vállalkozások jogbiztonságát (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑189/02. P., C‑202/02. P., C‑205/02. P–C‑208/02. P., és
C‑213/02. P. sz., Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2005. június 28‑án hozott ítéletének [EBHT 2005.,
I‑5425. o.] 211. és 213. pontját). Ebből következik, hogy a piac meghatározásáról szóló közlemény Bizottság általi elfogadása
csak a Bizottságnak egyébként is a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdéséből és az 1/2003 rendelet 23. cikke (2) bekezdéséből
eredő mérlegelési jogköre gyakorlása korlátainak meghatározásához járult hozzá.
E tekintetben a piac meghatározásáról szóló közlemény 4. és 5. pontjából az következik, hogy „a Bizottság azt várja, hogy
növekszik politikájának és határozathozatalának áttekinthetősége a versenypolitika terén”, és „[a] nagyobb fokú áttekinthetőség
azt is fogja eredményezni, hogy a vállalkozások és tanácsadóik képesek lesznek jobban előrelátni annak a lehetőségét, hogy
a Bizottság adott esetben a versennyel kapcsolatban aggályokat fogalmazzon meg. A vállalkozások így ezt a lehetőséget saját
belső határozathozatalukban figyelembe tudják venni, amikor például […] bizonyos megállapodások létrehozásáról gondolkodnak.”
Így, a fent hivatkozott különböző tényezőkre tekintettel egy körültekintő – szükség esetén jogi tanácsokkal ellátott – gazdasági
szereplő kellő pontossággal előre láthatja azt a módszert, amelyet a Bizottság alkalmazni fog, hogy egy vállalkozás adott
magatartása tekintetében megállapítsa, hogy egységes és folytatólagos jogsértés áll fenn, vagy több önálló jogsértés.
Harmadsorban, azon érvelést illetően, miszerint a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdésében előírt szankciók nem egyértelműek, meg kell állapítani, hogy a felperesek állításával ellentétben a Bizottság
nem rendelkezik korlátlan mérlegelési mozgástérrel a versenyjogi szabályok megsértése esetén való bírságkiszabást illetően
(lásd analógia útján a fenti 124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 74. pontját).
A 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése ugyanis korlátozza a Bizottság
mérlegelési jogkörét. Egyfelől e rendelkezések objektív kritériumot írnak elő, miszerint az egyes vállalkozásokra vagy a vállalkozások
társulásaira kiszabott bírság mértéke nem haladhatja meg éves forgalmuk 10%‑át. Ily módon a kiszabható bírságnak feltétlen
és számszerűsíthető felső határa van, így egy adott vállalkozással szemben kiszabható bírság maximális összege előre meghatározható.
Másfelől, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (3) bekezdése, amely utóbbi ugyanezen
rendelet (3) bekezdését egészíti ki, arra kötelezi a Bizottságot, hogy az egyes esetekben a bírságot „a jogsértés súlyán túl
ennek időtartamára is figyelemmel” határozza meg (lásd analógia útján a fenti 124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság
ügyben hozott ítélet 75. pontját).
Mindazonáltal amennyiben elfogadható, hogy a bírság felső határának objektív kritériuma, valamint a jogsértés súlyának és
időtartamának szubjektív kritériumai a Bizottság számára széles mérlegelési mozgásteret biztosítanak, olyan feltételekről
van szó, amelyek a Bizottság számára lehetővé teszik a szankciók kiszabását, figyelembe véve a szóban forgó magatartás jogellenességének
mértékét. Következésképpen e ponton meg kell állapítani, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet
23. cikkének (2) és (3) bekezdése, amelyek bizonyos mozgásteret biztosítanak a Bizottság számára, meghatározzák azokat a kritériumokat
és korlátokat, amelyek kötik a Bizottságot a bírságokra vonatkozó hatáskörének gyakorlása során (lásd analógia útján a fenti
124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 75. pontját).
Rá kell továbbá mutatni, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében
való bírságkiszabás során a Bizottságnak tiszteletben kell tartania a Bíróság és a Törvényszék ítélkezési gyakorlata által
megfogalmazott általános jogelveket, különösen az egyenlő bánásmód és az arányosság elvét (lásd analógia útján a fenti 124. pontban
hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 77. pontját és a Törvényszék T‑69/04. sz., Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik
kontra Bizottság ügyben 2008. október 8‑án hozott ítéletének [az EBHT‑ban még nem tették közzé] 41. pontját).
Hozzá kell tenni ugyanakkor, hogy az EK 229. cikk és az 1/2003 rendelet 31. cikke értelmében a Bíróság és a Törvényszék a
Bizottság bírságot megállapító határozataival szemben benyújtott keresetek tekintetében korlátlan felülvizsgálati jogkörrel
bír, és így a Bizottság által elfogadott határozatot nem csupán megsemmisítheti, hanem a kiszabott bírságot törölheti, csökkentheti
vagy emelheti. A Bizottság közigazgatási gyakorlata tehát a közösségi bíróság korlátlan felülvizsgálata alá tartozik (lásd
analógia útján a fenti 143. pontban hivatkozott Schunk és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
41. pontját). E felülvizsgálatot a közösségi bíróság a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) és (3) bekezdésében meghatározott feltételek tiszteletben tartása mellett gyakorolja. Következésképpen, a közösségi bíróság
által gyakorolt felülvizsgálat az állandó és kihirdetett ítélkezési gyakorlattal pontosan a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében
található meghatározatlan fogalmak pontosítását teszi lehetővé, amely fogalmakat megismétli az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) és (3) bekezdése (lásd analógia útján a fenti 124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 79. pontját).
Ugyanakkor, a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében, újabban pedig 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdésében
elfogadott, és a Bíróság, illetve a Törvényszék ítélkezési gyakorlatában meghatározott feltételek alapján maga a Bizottság
alakított ki egy ismert és hozzáférhető közigazgatási gyakorlatot. Jóllehet a Bizottság határozathozatali gyakorlata nem képezi
a versenyügyekben kiszabott bírságokra vonatkozó jogi hátteret (lásd a Törvényszék T‑241/01. sz., Scandinavian Airlines System
kontra Bizottság ügyben 2005. július 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., I‑5439. o.] 87. pontját és a hivatkozott ítélkezési
gyakorlatot), mindazonáltal az egyenlő bánásmód elve értelmében a Bizottság a hasonló helyzeteket nem kezelheti eltérő módon,
vagy a különböző helyzeteket azonos módon, hacsak e bánásmód nem objektíve igazolt (a Bíróság 106/83. sz. Sermide‑ügyben 1984.
december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 1984., 4209. o.] 28. pontja és a Törvényszék T‑311/94. sz., Eendracht kontra Bizottság
ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1129. o.] 309. pontja).
Figyelembe kell még venni azt, hogy – az átláthatóság miatt és az érintett vállalkozások jogbiztonságának növelése érdekében –
a Bizottság kihirdette a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az [ESZAK] 65. cikkének (5) bekezdése alapján kiszabott
bírság megállapításának módszeréről szóló iránymutatást (HL 1998. C 9., 3. o.; magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 1. kötet,
171. o.) (a továbbiakban: iránymutatás), amelyben meghatározza a bírság megállapításának rá nézve minden egyes esetben kötelező
módját. A fenti 137. pontban tett, a piac meghatározásáról szóló közleményre vonatkozó megállapítások ezen iránymutatás tekintetében
is érvényesek. Ugyanis, mivel ilyen magatartási szabályokat fogadott el, és azok közzétételével kijelentette, hogy ezentúl
alkalmazni fogja e szabályokat az általuk érintett esetekre, a Bizottság korlátozza magát mérlegelési jogköre gyakorlásában,
és nem térhet el e szabályoktól anélkül, hogy ne tenné ki magát egyes esetekben felelősségre vonásnak az általános jogelvek
– mint az egyenlő bánásmód és a bizalomvédelem elve – megsértése címén. Ugyanakkor az iránymutatás, még ha nem képezi is a
határozat jogi alapját, általánosan és elvont módon meghatározza azt a módszert, amelyet a Bizottság magára vállalt az e határozatban
kiszabott bírságok összegének megállapítása végett, következésképpen garantálja a vállalkozások jogbiztonságát (a fenti 137. pontban
hivatkozott Dansk Rørindustri és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 211. és 213. pontja). Ebből következik, hogy
az iránymutatás Bizottság általi elfogadása, amennyiben az a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése, újabban pedig az 1/2003
rendelet 23. cikkének (2) és (3) bekezdése által meghatározott jogi keretbe illeszkedik, csak a Bizottság egyébként is e rendelkezésből
eredő mérlegelési jogköre gyakorlása korlátainak meghatározásához járult hozzá (lásd ebben az értelemben a fenti 124. pontban
hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 82. pontját).
Így, a fent hivatkozott különböző tényezőkre tekintettel egy körültekintő – szükség esetén jogi tanácsokkal ellátott – gazdasági
szereplő kellő pontossággal előre láthatja az adott magatartásért járó bírság módját és mértékét. Az, hogy ez a gazdasági
szereplő előre nem ismerheti pontosan a Bizottság által az egyes esetekben kiszabandó bírság összegét, nem sérti a büntetések
törvényességének elvét, tekintettel arra, hogy a Bizottság által büntetendő jogsértés súlyának függvényében a visszaszorítás
és elrettentés céljai igazolják annak elkerülését, hogy a vállalkozások felmérhessék a jogsértésben való részvételükből fakadó
előnyöket figyelembe véve – előzetesen – az e jogsértő magatartás miatt velük szemben kiszabandó bírság összegét (a fenti
124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 83. pontja, és a fenti 143. pontban hivatkozott Schunk
és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 45. pontja).
Ebben a vonatkozásban, még ha a vállalkozások előzetesen nem is ismerhetik pontosan a Bizottság által az egyes esetekben megállapítandó
bírság összegét, megjegyzendő, hogy az EK 253. cikk értelmében a bírságot kiszabó határozatban a Bizottság – a határozat általánosan
ismert összefüggései ellenére – köteles indokolást adni, különösen a kiszabott bírság összegét és az ebben a vonatkozásban
kiválasztott módszert illetően. Ezen indokolásból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a Bizottság érvelésének, lehetővé
téve az érdekeltek számára, hogy az alkalmazott intézkedés igazolását megismerjék a közösségi bíróság elé való terjesztés
lehetősége mérlegelése céljából, és hogy adott esetben ez utóbbi számára lehetővé tegye a felülvizsgálat gyakorlását (a fenti
124. pontban hivatkozott Degussa kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 84. pontja és a fenti 143. pontban hivatkozott Schunk
és Schunk Kohlenstoff‑Technik kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja).
Másodsorban, az egységes jogsértés fennállásán és az ebből eredően a forgalom 10%‑os felső határának meghaladásán alapuló
jogalapot illetően egyfelől arra kell emlékeztetni, hogy a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló jogalap vizsgálatából
az következik, hogy a Bizottság joggal állapította meg két különböző jogsértés fennállását. Márpedig, amint az a fenti 94. pontban
is megállapításra került, több különálló jogsértés megállapítása főszabály szerint több különálló bírság kiszabását vonhatja
maga után, minden egyes esetben a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében
meghatározott határokon belül. Következésképpen a Bizottság már eleve bírságot szabhatott ki az egyes jogsértések miatt, nem
volt tehát köteles arra, hogy egységes átfogó bírságot szabjon ki.
Másfelől azt kell meghatározni, hogy a több jogsértést elkövető vállalkozásra kiszabott bírságok összege túlléphet‑e a 10%‑os
felső határon. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet
23. cikkének (2) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a jogsértésben részt vevő vállalkozások és vállalkozások társulásai tekintetében
a bírság egyenként nem haladhatja meg az előző üzleti év teljes forgalmának 10%‑át. Az egyes vállalkozásokra kiszabott különböző
bírságok összegéről ebben a rendelkezésben nincs szó. Amennyiben a felperesek ténylegesen külön jogsértéseket követtek el,
nincs jelentősége annak, hogy a jogsértéseket egy vagy több határozatban állapítják‑e meg. Az egyedüli kérdés így az, hogy
ténylegesen külön jogsértésekről van‑e szó. Ily módon, az egyes jogellenes tevékenységek egységes jogsértésként vagy több
különálló jogsértésként történő minősítése főszabály szerint befolyásolja a kiszabható bírságot, amennyiben a több különálló
jogsértés megállapítása több különálló bírság kiszabását vonhatja maga után, minden egyes esetben a 17. rendelet 15. cikkének
(2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében meghatározott határokon belül (lásd ebben az értelemben
és analógia útján a fenti 93. pontban hivatkozott „Tokai II”‑ítélet 118. pontját és a fenti 91. pontban hivatkozott BASF kontra
Bizottság ügyben hozott ítélet 158. pontját).
Ebből következik, hogy két olyan bírság kiszabásával, amelyek együttes összege meghaladja a felperesek forgalmának 10%‑át,
a Bizottság nem sértette meg a
nulla poena sine lege
elvét.
A fenti megállapítások összességéből az következik, hogy a
nulla poena sine lege
elvének megsértésén alapuló jogalapot és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésével és az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdésével szemben emelt jogellenességi kifogásokat el kell utasítani.
A több jogsértésért egységes büntetés kiszabásának kötelezettségén alapuló jogalapról
El kell utasítani a felperesek által másodlagosan hivatkozott azon jogalapot, miszerint két különböző jogsértés esetén egy
átfogó bírságot kellett volna kiszabni.
Az ítélkezési gyakorlatból valóban az következik, hogy a Bizottság több jogsértésért egységes büntetést szabhat ki (a Törvényszék
T‑83/91. sz., Tetra Pak kontra Bizottság ügyben 1994. október 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑755. o.] 236. pontja,
a T‑25/95., T‑26/95., T‑30/95–T‑32/95., T‑34/95–T‑39/95., T‑42/95–T‑46/95., T‑48/95., T‑50/95–T‑65/95., T‑68/95–T‑71/95.,
T‑87/95., T‑88/95., T‑103/95. és T‑104/95. sz., Cimenteries CBR és társait kontra Bizottság egyesített ügyekben 2000. március
15‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., II‑491. o.] 4761. pontja, és a T‑203/01. sz., Michelin kontra Bizottság ügyben 2003.
szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑4071. o.] 265. pontja).
Ugyanakkor pusztán egy lehetőségről van szó, amellyel a Bizottság bizonyos körülmények között élt, különösen akkor, amikor
a jogsértések egy összességében koherens stratégiába illeszkedtek (lásd ebben az értelemben a fenti 154. pontban hivatkozott
Cimenteries CBR és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 4761–4764. pontját és a fenti 154. pontban hivatkozott Tetra
Pak kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 236. pontját), amennyiben egység van a jogsértések között (lásd ebben az értelemben
Bíróság 100/80‑103/80. sz., Musique diffusion française és társai kontra Bizottság ügyben 1983. június 7‑én hozott ítéletének
[EBHT 1983., 1825. o.] 127. pontját), illetve ha a Bizottság határozatában megállapított jogsértések tárgya azonos jellegű
cselekmény volt különböző piacokon, különösen az árak és kvóták rögzítése és információcsere, és az e jogsértésekben részt
vevő vállalkozások nagyjából azonosak (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑144/89. sz., Cockerill Sambre kontra Bizottság
ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑947. o.] 92. pontját). Az első jogalap vizsgálata bizonyította,
hogy a jelen ügyben nem álltak fenn e körülmények.
Ezen ítélkezési gyakorlatból nem lehet arra következtetni, hogy létezik a Bizottság korábbi olyan gyakorlata, amely kötelezné,
hogy automatikusan alkalmazza az egységes bírság kiszabásának lehetőségét több jogsértés esetén, és az sem, hogy köteles lenne
megindokolni azt, hogy ezt miért nem alkalmazta. A hivatkozott ítélkezési gyakorlat inkább annak bizonyítására szolgál, hogy
az egységes bírság kiszabásának gyakorlata a kivételek közé tartozik, mivel azt a Bizottság csak bizonyos körülmények között
alkalmazza.
E tekintetben a Bizottságnak a felperesek által hivatkozott határozatai sem utalnak ilyen gyakorlatra. Ugyanis mind az EK‑Szerződés
81. cikkének alkalmazásával kapcsolatos eljárásra (COMP/36.264. sz. ügy – Mercedes‑Benz) vonatkozó 2001. október 10‑i 2002/758/EK
bizottsági határozatban (HL 2002. L 257., 1. o.), különösen ennek 253. pontja, mind pedig a fenti 119. pontban hivatkozott
„vitaminok”‑határozatban (711. és 775. pont) a megállapított különböző jogsértésekért különböző bírságok kiszabására került
sor, amelyek összeadásra kerültek a bírság teljes összegének megállapítása végett. A Bizottság tehát több bírságot szabott
ki, amelyeket összeadott. Mindenesetre, a Bizottság korábbi határozathozatali gyakorlata önmagában nem szolgál jogi háttérként
a versenyjogi bírságok tekintetében, mivel azt kizárólag a 17. rendelet, az 1/2003 rendelet és az iránymutatás szabályozza
(lásd ebben az értelemben és analógia útján a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án
hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 234. pontját és a fenti 154. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 254. pontját).
Következésképpen, a Bizottság feltételezett korábbi gyakorlatán alapuló érvelést, miszerint egyrészt különböző jogsértések
esetén csak egy átfogó bírság szabható ki, és másrészt, hogy az érintett vállalkozás teljes forgalma 10%‑ának megfelelő felső
határt kell alkalmazni az egyes jogsértésekért kiszabott bírságok összeadásából eredő végső bírság összege tekintetében, el
kell utasítani.
A szankció törvényi céljainak megsértésén alapuló kifogásról
A felperesek megalapozatlanul állítják, hogy a Bizottságnak figyelemmel kellett volna lennie a Benelux államok és a skandináv
országok iparicérna‑piacán létrehozott kartellért kiszabott bírság elrettentő hatására, amikor bírságot szabott ki a gépjárműipar
számára gyártott cérna EGT‑beli piacán létrehozott kartellért.
A Bizottság által a bírságok összegének meghatározásakor követhető elrettentő cél ugyanis arra irányul, hogy biztosítsa, hogy
a vállalkozások az Európai Közösségben, illetve az EGT‑ben végzett tevékenységük során tiszteletben tartsák a Szerződés által
lefektetett versenyszabályokat. Ebből az következik, hogy a közösségi versenyszabályok megsértése miatt kiszabott bírságok
elrettentő hatását nem lehet kizárólag a bírsággal sújtott vállalkozás egyedi helyzetének fényében megítélni (a fenti 53. pontban
hivatkozott Archer Daniels Midland és Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 110. pontja)
(a Törvényszék T‑64/02. sz., Heubach kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5137. o.]
181. pontja). Több jogsértés esetén a Bizottság joggal vélheti úgy, hogy e cél nem érhető el azzal, hogy egy szankciót szab
ki a jogsértések egyike miatt.
Ebből következően ezt a kifogást el kell utasítani.
A fenti magállapítások összességéből az következik, hogy a szankciónak a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésében és az 1/2003
rendelet 23. cikke (2) bekezdésében előírt felső határának megsértésén alapuló jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
2.
A felperesek által hivatkozott, az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének a bírság kiszabása során történt megsértésén
alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
A felperesek a bírság aránytalan jellegén és az egyenlő bánásmód elvének a bírság kiszabása során történt megsértésén alapuló
jogalapjuk alátámasztására több kifogásra hivatkoznak.
Először is, az arányosság elvének megsértését illetően a felperesek elsősorban azt állítják, hogy a Bizottság nem vette figyelembe
az érintett vállalkozások közötti méretbeli különbségeket a bírságok meghatározása során, jóllehet az iránymutatás kötelezi
erre. Ezért nem helyes, hogy a Bizottság kizárólag a vállalkozásoknak a jogsértés által érintett piacon elért forgalmát vette
figyelembe. Ily módon a felperesekre kiszabott bírság globális forgalmuk 13,7%‑át teszi ki, míg a Coatsra kiszabott bírság
globális forgalmának csak 2,3%‑át teszi ki. Az Amann azt állítja, hogy csak középvállalkozás.
Másodsorban, az arányosság elvét megsértették, mégpedig azon oknál fogva, hogy megsértették az „azonos magatartásért azonos
büntetés” elvét is, amelyet az iránymutatás 1A. pontjának hetedik alpontja ír elő. A Bizottság nem vette figyelembe a vállalkozások
gazdasági vagy  hozzájárulási képességét, amelyet globális forgalmunkhoz kell mérni.
Harmadsorban, az iránymutatás által bevezetett „átalányosítási rendszer” rendkívül hátrányos a kis- és középvállalkozásokra
nézve, amit megerősít a Bizottságnak a versenyügyekkel megbízott tagja, és maga a Bizottság is.
Negyedsorban, a velük szemben kiszabott bírság a piac méretének vonatkozásában teljességgel aránytalan. A Bizottság ily módon
megsértette a büntetés megfelelő jellegének elvét és az arányosság elvét. A felperesek ugyanis arra emlékeztetnek, hogy a
szankcionáló határozatok egyaránt követnek elrettentő és megelőző célkitűzéseket, és a büntetés így nem léphet túl az elkövető
„reszocializációjához” szükséges mértéken. Ebből következik, hogy minél inkább csökken a vállalkozás jogsértés által érintett
forgalma a globális forgalomhoz képest, a szankciónak annál messzebbre kell lennie a 10%‑os határtól.
Másodszor a felperesek számokkal támasztják alá azon állításukat, hogy sérült a közöttük és a Coats közötti egyenlő bánásmód
elve, mind az ez utóbbival szemben kiszabott bírság alapösszegének, mind pedig a végső bírságnak a szintjén. A Bizottság ugyanis
egyáltalán nem vette figyelembe az Amann kis méretét abszolút szempontból, illetve relatív szempontból az ipari felhasználásra
szánt cérna piacát illetően, ily módon jogi hibát követett el, amikor ugyanabba a csoportba sorolta, mint a Coatsot. Továbbá,
maga a Bizottság is a Coats erőfölényéből indult ki, de a megtámadott határozatban nem utal rá, miként vette ezt figyelembe.
A Bizottság köteles figyelembe venni a többi érintett vállalkozás méretét, a vállalkozások mérete és gazdasági teljesítménye
ugyanolyan értékű értékelési elemek, amelyeket – egyéb kritériumokon túl – figyelembe kell venni a bírság összegének meghatározásakor.
A Bizottság cáfolja ezt a jogalapot.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az arányosság elvének megsértéséről
Emlékeztetni kell arra, hogy az arányosság elve ugyan megköveteli, hogy a közösségi intézmények aktusai ne haladják meg a
kitűzött cél elérésére alkalmas és ahhoz szükséges mértéket. A bírságok kiszámításakor a jogsértés súlyát számos tényező függvényében
kell értékelni, és e tényezők közül egyiknek sem szabad a többi mérlegelési tényezőhöz képest aránytalan fontosságot tulajdonítani.
Az arányosság elve ebben az összefüggésben azzal jár, hogy a Bizottságnak a jogsértés súlyának értékelése során figyelembe
vett tényezőkkel arányosan kell meghatároznia a bírság összegét, és hogy e tényezőket egységes és objektíven igazolható módon
kell alkalmaznia (a Törvényszék T‑43/02. sz., Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 7‑én hozott ítéletének
[EBHT 2006., II‑3435. o.] 226–228. pontja).
–       A piac méretének figyelmen kívül hagyásán alapuló érvelésről
A felperesek megalapozatlanul róják fel a Bizottságnak, hogy a bírságokat az érintett piacok méretéhez viszonyítva aránytalanul
határozta meg.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése értelmében a Bizottság a vállalkozásokra
olyan bírságot szabhat ki, amelynek összege nem haladja meg a jogsértésben részt vevő egyes vállalkozások által az előző üzleti
évben elért forgalom 10%‑át. A bírság ezen határon belül történő meghatározásához e rendelkezés (3) bekezdése előírja a jogsértés
súlyának és időtartamának figyelembevételét. kell megállapítani. Ezen túlmenően az iránymutatás értelmében a Bizottság a kiindulási
összeget a jogsértés súlyának függvényében rögzíti, miközben figyelembe veszi a jogsértés jellegét, annak a piacra gyakorolt
konkrét hatását, és amennyiben mérhető, a földrajzi piac kiterjedését.
Ily módon sem az 1/2003 rendelet, sem pedig az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét az érintett piac méretével
közvetlen összefüggésben kell meghatározni, ez csak egy releváns elem a többi között. E jogi háttér tehát, mint ilyen, nem
kötelezi arra a Bizottságot, hogy a termékek piacának kis méretét figyelembe vegye (lásd analógia útján a Törvényszék T‑322/01. sz.,
Roquette Frères kontra Bizottság ügyben 2006. szeptember 27‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑3137. o.] 148. pontját).
Mindemellett az ítélkezési gyakorlat értelmében a jogsértés súlyának mérlegelésekor a Bizottságnak sok tényezőt kell figyelembe
vennie, amelyeknek jellege és jelentősége a kérdéses jogsértés típusától és az érintett jogsértés különleges körülményeitől
függően változik (a fenti 155.. pontban hivatkozott Musique Diffusion française és társai kontra Bizottság ítélet 120. pontja).
A jogsértés súlyát alátámasztó tényezők között esetenként szerepelhet a kérdéses termék piacának mérete.
Következésképpen, még ha a piac mérete és a termék értéke a jogsértés súlyának megállapítása során figyelembe veendő tényezők
is, azok jelentősége a jogsértés különleges körülményeitől függően változik.
A jelen ügyben a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértés lényegében az európai gépjárműipari ügyfelek
számára értékesített alaptermékek célárának rögzítésében, az egyes ügyfelekkel szemben alkalmazandó árakról történő információcserében,
az ezen ügyfelekkel szemben alkalmazandó minimális célárak rögzítésében, továbbá az arra irányuló megállapodásban állt, hogy
elkerüljék az árversenyt a szállító javára (a megtámadott határozat (215) és (420) preambulumbekezdése). Az ipari felhasználásra
szánt cérna piacán elkövetetett jogsértés lényegében árlisták és/vagy az egyes ügyfelekkel szemben alkalmazandó megosztásában
az árak és vagy a célárak emeléséről való megegyezésben álltak annak érdekében, hogy elkerüljék a piacon jelen lévő szállítókénál
alacsonyabb árakat megjelölő ajánlattételt, abból a célból, hogy felosszák egymás között a vevőket (a megtámadott határozat
(99)–(125) és (345) preambulumbekezdése).
E magatartások „árkartell” jellegű horizontális korlátozásoknak minősülnek az iránymutatás értelmében, tehát jellegüknél fogva
„nagyon súlyosak”. E tekintetben hangsúlyozni kell, hogy a felperesek nem vitatják a két év során egyfelől a gépjárműipar
számára gyártott cérna piacán az EGT‑ben elkövetett jogsértés, másfelől pedig a több mint tíz év alatt az ipari felhasználásra
szánt cérna piacán a Benelux államokban és a skandináv országokban elkövetett jogsértés nagyon súlyos jellegét. E körülmények
között a szóban forgó piac mérete – feltételezve, hogy ez bizonyított – csak kevésbé jelentős a többi, a jogsértés súlyosságát
bizonyító tényező összességéhez viszonyítva.
Mindenesetre figyelembe kell venni, hogy a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a jogsértéseket nagyon súlyosnak kell minősíteni
az iránymutatás értelmében, amely előírja, hogy a Bizottság 20 millió eurót meghaladó kiinduló összeget „irányozhat elő.”
A gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértést illetően azonban a Bizottság a jogsértés súlyosságának
függvényében a felperesek tekintetében 5 millió euró, és a többi vállalkozás tekintetében 1,3 millió euró kiindulási összeget
állapított meg (a megtámadott határozat (432)–(435) preambulumbekezdése). Hasonlóképpen, az ipari felhasználásra szánt cérna
piacán elkövetett jogsértést illetően a Bizottság 14 millió euró kiindulási összeget határozott meg az első kategóriába tartozó
vállalkozások (így az Amann) esetében, 5,2 millió eurót a második, 2,2 millió eurót a harmadik és 0,1 millió eurót a negyedik
kategóriába tartozó vállalkozások esetében (a megtámadott határozat (358) preambulumbekezdése).
Ebből következik, hogy a kiindulási összegek, amelyek a felperesekre kiszabott bírság kiindulópontjául szolgáltak, kisebb
összegnek feleltek meg annál, amelyet a Bizottság az iránymutatás értelmében „előirányozhat” a nagyon súlyos jogsértések esetében.
E megállapításokra figyelemmel a felpereseknek azt az érvelését, miszerint a gépjárműipar számára gyártott cérna EGT‑beli
piacához, illetve az ipari felhasználásra szánt cérna Benelux államoki és a skandináv országokbeli piacához viszonyítva aránytalan
jellegű volt, el kell utasítani.
–       A kizárólag a jogsértések által érintett piacon elért forgalom figyelembevételén alapuló érvelésről
A felperesek megalapozatlanul hivatkoznak az arányosság elvének azon feltételezett okokból történt megsértésére, hogy a Bizottság
a szóban forgó termékek vonatkozásában a vállalkozásoknak kizárólag az érintett piacon elért forgalmát vette figyelembe a
bírságok kiindulási összegének meghatározásakor, és így figyelmen kívül hagyta az érintett vállalkozások méretbeli különbségeit.
Először is, a Bizottsággal szemben felhozott azon kifogást illetően, hogy ez a vállalkozásoknak az érintett piacokon elért
forgalmát vette figyelembe, meg kell állapítani, hogy a bírságoknak a jogsértés súlyának függvényében megállapított kiindulási
összege meghatározásakor a Bizottság szükségesnek tartotta, hogy a kartellban részt vevő vállalkozásokkal szemben eltérő bánásmódot
alkalmazzon a célból, hogy figyelembe tudja venni a jogsértők azon tényleges gazdasági képességét, amely jelentős kárt okozhat
a versenytársaknak, valamint hogy a bírságot olyan szinten határozza meg, amely kellő elrettentő hatással bír. A Bizottság
előadta, hogy figyelemmel kellett lennie az egyes vállalkozások piaci súlyára. tehát az egyes vállalkozások versenysértő magatartásának
valós hatására. Ezen elemek értékelésének tekintetében a Bizottság a kartellek által érintett termékek szóban forgó piacán
az egyes vállalkozások által elért forgalmat vette figyelembe.
Következésképpen, amint az a fenti 179. pontban is megállapításra került, a Bizottság az érintett vállalkozásokat két kategóriába
sorolta a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértést illetően. A felpereseket 8,55 millió eurós forgalmukra
tekintettel az első kategóriába sorolta. Az Oxleyt, a Coatsot és a Barbourt 1 és 3 millió euró közötti forgalmukra tekintettel
a második kategóriába sorolta. Az ipari felhasználásra szánt cérna piacát illetően a Bizottság a vállalkozásokat négy kategóriába
sorolta. Az Amannt és a Coatsot 14 és 18 millió euró közötti forgalmukra tekintettel az első kategóriába sorolta, a BST‑t,
figyelemmel 5 és 8 millió euró közötti forgalmára, a második, a Gütermannt, a Barbourt és a Bieze Storkot, figyelemmel 2 és
4 millió euró közötti forgalmukra, a harmadik, a Zwickyt pedig, figyelemmel 0 és 1 millió euró közötti forgalmára, a negyedik
kategóriába sorolta.
A fenti megfontolások alapján a Bizottság a jogsértés súlyának függvényében a felperesek esetében az első jogsértést illetően
5 millió euró összeget (a megtámadott határozat (432)–(435) preambulumbekezdése), az Amann esetében pedig a második jogsértést
illetően 14 millió euró kiindulási összeget határozott meg (a megtámadott határozat (356)–(358) preambulumbekezdése).
Ki kell emelni, hogy az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét a teljes forgalom vagy az érintett piacon elért
forgalom alapján számítsák ki Azonban azzal a feltétellel, hogy a Bizottság által alkalmazott módszer nem tartalmaz nyilvánvaló
mérlegelési hibát, az iránymutatás nem zárja ki, hogy a Bizottság a bírság összegének meghatározásakor a forgalomra vonatkozó
mutatószámokat az általános elvek betartása érdekében figyelembe vegye, amennyiben a körülmények ezt megkívánják (a Törvényszék
T‑236/01., T‑239/01., T‑244/01–T‑246/01., T‑251/01. és T‑252/01. sz., Tokai Carbon és társai kontra Bizottság ügyben 2004.
április 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑1181. o.; a továbbiakban: „Tokai I”‑ítélet] 195. pontja). A forgalom így figyelembevételre
kerülhet azon értékelési elemek meghatározása során, hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek
ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell
megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő hatású. Az iránymutatás szerint az ekképpen meghatározott három jogsértés‑kategórián
belül néhány esetben szükségessé válhat a meghatározott összegek súlyozása annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes
vállalkozások jogsértő magatartása milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen
ha az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn (a Törvényszék T‑220/00. sz.,
Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑2473. o.] 82. pontja).
A Bizottságnak az egyik és/vagy másik forgalom közötti választási lehetőségét illetően az ítélkezési gyakorlatból az következik,
hogy annak elemzése során, hogy a jogsértőknek milyen „tényleges gazdasági kapacitásuk” volt arra, hogy „jelentősen korlátozzák
a versenyt”, ami előfeltételezi annak elemzését, hogy e vállalkozásoknak milyen az érintett piacon meglévő tényleges jelentősége,
azaz milyen hatással vannak rá, a forgalom csak részleges képet ad a valóságról. Nem zárható ki, hogy egy számos tevékenységet
végző, jelentős vállalkozás csak járulékosan van jelen meghatározott termékek piacán. Ugyanígy nem zárható ki az sem, hogy
a Közösségen kívüli földrajzi piacon jelentős pozícióval rendelkező vállalkozás a közösségi piacon vagy az EGT piacán csak
gyenge befolyással rendelkezik. Ilyen esetekben pusztán az a tény, hogy az érintett vállalkozásnak jelentős a világméretű
forgalma, nem jelenti szükségképpen azt, hogy meghatározó befolyást gyakorol az érintett piacon (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑52/02. sz., SNCZ kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5005. o.]
65. pontját és  T‑62/02. sz., Union Pigments kontra Bizottság ügyben 2005. november 29‑én hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5057. o.]
152. pontját).
Ebben az értelemben az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a jogsértés tárgyát képező árucikkekből származó üzleti
forgalomrész a jellegénél fogva alkalmas arra, hogy pontosan kimutassa a jogsértés érintett piacra gyakorolt hatásának mértékét
(a fenti 186. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 91. pontja és a T‑224/00. sz., Archer
Daniels Midland et Archer Daniels Midland Ingredients kontra Bizottság ügyben 2003. július 9‑én hozott ítélet [EBHT 2003.,
II‑2597. o.] 196. pontja). A forgalom ugyanis olyan jellegű, hogy az egyes vállalkozásoknak a szóban forgó piacokra vonatkozó
felelősségéről valós képet ad, tekintve, hogy ez olyan objektív elem, amely pontosan méri, hogy e magatartás mennyire ártalmas
a szokásos versenyre, tehát megfelelően mutatja az egyes vállalkozások károkozási kapacitását.
E megfontolásokra tekintettel a Bizottság nem sértette meg az arányosság elvét, amikor a felperesekre kiszabandó bírság kiszámításának
keretében megállapított kiindulási összegek során az érintett piacokon és az érintett termékek vonatkozásában elért forgalmat
részesítette előnyben.
Másodsorban, e megfontolásokra figyelemmel, a Bizottsággal szemben felrótt azon kifogás, miszerint a bírságok összegének megállapításakor
nem az érintett vállalkozásoknak a globális forgalmuk alapján megállapított méretét vette figyelembe, nem releváns.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy az iránymutatás úgy rendelkezik, hogy figyelembe kell venni, hogy a jogsértők milyen
tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak kárt okozzanak,
és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír (az 1. A. pont
negyedik bekezdése). Az iránymutatás előírja továbbá, hogy amennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett, így a kartellek
esetében, szükségessé válhat az általános kiindulási összeg súlyozása annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások
jogsértő magatartása milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen, ha az azonos
típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn, következésképpen szükségessé válhat,
hogy az általános kiindulási összegeket az egyes vállalkozások jellegéhez igazítsák (1.A. pont, hatodik bekezdés) (a fenti
186. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81. pontja).
Továbbá, amint az a fenti 186. pontban megállapításra került, az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírságok összegét az érintett
vállalkozások globális forgalmával összefüggésben kell kiszámítani, de nem is tiltja, hogy a jelen ítélet hivatkozott pontjában
felsorolt feltételek mellett ezt a forgalmat vegyék figyelembe e számítás során.
A jelen ügyben, amint az a fenti 183–189. pontban megállapításra került, a Bizottság azon döntése, hogy az egyes vállalkozások
károkozási kapacitásának meghatározásakor a szóban forgó piacokon elért forgalmat vette figyelembe, következetes és objektíven
igazolt. A Bizottság ebben is az elrettentés célját követte, mivel nyilvánvalóvá tette, hogy szigorúbban fogja büntetni azokat
a vállalkozásokat, amelyek olyan piacon vettek részt kartellban, amelyen jelentős súlyuk volt.
Ebből következően el kell utasítani a bírságnak a felperesek globális forgalmához viszonyított aránytalanságán alapuló érvelést
is. Ez utóbbiak ugyanis nem hivatkozhatnak megalapozottan a kiszabott bírság végső összegének aránytalanságára, mivel a bírság
kiindulási összege indokolt azokra a szempontokra tekintettel, amelyeket a Bizottság a vállalkozásoknak az érintett piacon
fennálló jelentősége értékelésekor megállapított (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑23/99. sz., LR AF 1998 kontra Bizottság
ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002., II‑1705. o.] 304. pontját és T‑303/02. sz., Westfalen Gassen Nederland
kontra Bizottság ügyben 2006. december 5‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑4567. o.] 185. pontját).
–       Az iránymutatásban előírt „átalányosítási rendszerről”
A felperesek által az „átalányosítási rendszerrel” szemben hivatkozott kifogások nem relevánsak.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint ugyanis a valamely kartell különböző résztvevőire kiszabott bírság meghatározását
illetően abból áll, hogy a kartell tagjait több kategóriába sorolják, amiből az következik, hogy az ugyanazon kategóriába
tartozó vállalkozásokra kiszabott bírság kiindulási összegét átalányosítják, az ilyen módszer, jóllehet figyelmen kívül hagyja
az ugyanabba a csoportba tartozó vállalkozások méretbeli különbségeit, nem kifogásolható, amennyiben az arányosság és az egyenlő
bánásmód elvét tiszteletben tartják (a Törvényszék T‑213/00. sz., CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben 2003. március
19‑én hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑913. o.], 385. pontja, T‑26/02. sz., Daiichi Pharmaceutical kontra Bizottság ügyben
2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑713. o.] 83–85. pontja és T‑15/02. sz., BASF kontra Bizottság ügyben
2006. március 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2006., II‑497. o.] 150. pontja). Amennyiben ezen elveket tiszteletben tartják,
a Törvényszéknek nem feladata, hogy határozzon e rendszer alkalmasságáról, még akkor sem, ha ez hátrányosan érinti a kisebb
vállalkozásokat. A Törvényszéknek a Bizottság e tárggyal kapcsolatos mérlegelési jogköre gyakorlásának jogszerűségére irányuló
vizsgálata keretében annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy ez az elosztás következetes és objektív módon igazolt‑e, anélkül
hogy a Bizottság értékelését azonnal a sajátjával helyettesítené (a fenti BASF kontra Bizottság ügyben 2006. március 15‑én
hozott ítélet 157. pontja).
–       A felperesek mint „középvállalkozások” helyzetének figyelmen kívül hagyásáról
Az az érvelés, miszerint a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy a felperesek középvállalkozások,
nem releváns.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy a Bizottság nem köteles megállapítandó bírság összegének meghatározásakor az érintett
vállalkozások forgalma alapján elvégezni a számítást, azt sem köteles biztosítani, hogy amikor az ugyanazon jogsértésben részt
vevő vállalkozásokra szab ki bírságot, akkor a különböző vállalkozások esetén elvégzett számítás eredményeként a bírság végső
összege tükrözzön minden, közöttük a teljes vagy az érintett termékpiacon megvalósított forgalmuk tekintetében fennálló különbséget
(a Törvényszék T‑21/99. sz., Dansk Rørindustri kontra Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítéletének [EBHT 2002.,
II‑1681. o.] 202. pontja).
E tekintetben meg kell állapítani, hogy az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdése azt sem követeli meg, hogy amikor az
ugyanabban a jogsértésben érintett több vállalkozásra szabnak ki bírságot, a kis vagy közepes méretű vállalkozásokra kiszabott
bírság összege a forgalom százalékában mérve ne legyen nagyobb, mint a nagyobb vállalkozásokra kiszabott bírságok összege.
E rendelkezésből ugyanis az következik mind a kis és közepes méretű vállalkozások, mind pedig a nagyobb méretű vállalkozások
tekintetében, hogy a bírság összegének megállapítása során a jogsértés súlyát és tartamát kell figyelembe venni. Amennyiben
a Bizottság az ugyanabban a jogsértésben érintett vállalkozásokra olyan bírságot szab ki, amely a jogsértés súlyára és tartamára
tekintettel minden egyes esetben indokolt, nem róható fel neki, ha közülük egyesek esetében a bírság összege az üzleti forgalomhoz
képest nagyobb, mint más vállalkozások esetében (lásd analógia útján a fenti 198. pontban hivatkozott Dansk Rørindustri kontra
Bizottság ügyben 2002. március 20‑án hozott ítélet 203. pontját és a fenti 194. pontban hivatozott Westfalen Gassen Nederland
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 174. pontját).
Ily módon a Bizottságnak nem kötelessége mérsékelnie a bírságot, amikor az érintett vállalkozások kis‑ és középvállalkozások.
A vállalkozás méretét a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdésében az 1/2003 rendelet 23. cikkének (2) bekezdésében, valamint
az iránymutatás rendelkezéseiben megállapított felső határral figyelembe vették. Ezektől a méretre vonatkozó megfontolásoktól
eltekintve semmi ok másként kezelni a kis‑ és középvállalkozásokat, mint az egyéb vállalkozásokat. Az, hogy egy vállalkozás
kis‑ és középvállalkozás, nem mentesíti a versenyszabályok tiszteletben tartásának kötelezettsége alól, amint arra a Bizottság
helyesen hivatkozott (lásd analógia útján a fenti 187. pontban hivatkozott SNCZ kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 84. pontját).
Ezen okok összességéből következően az azonos magatartásért azonos büntetés elvének feltételezett megsértésén alapuló érvelést
is el kell utasítani.
Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
Ami az egyenlő bánásmód elvének feltételezett megsértését illeti, meg kell állapítani, hogy a kategóriákba történő sorolásnak
tiszteletben kell tartania az egyenlő bánásmód elvét, amely szerint tilos a hasonló helyzeteket eltérő módon, illetve a különböző
helyzeteket azonos módon kezelni, kivéve ha ez a bánásmód objektíve igazolható. Ugyanezen szempontból az iránymutatás 1. A. pontjának
hatodik francia bekezdése kimondja, hogy az azonos típusú jogsértéseket elkövető vállalkozások mérete közötti „jelentős” különbség
többek között alkalmas a jogsértés súlyának értékelése érdekében való súlyozás igazolására.
A kategóriákba sorolás sértheti az egyenlő bánásmód elvét, mind különböző kategóriák között, eltérő módon kezelve a hasonló
helyzetben lévő vállalkozásokat, mind pedig a kategóriákon belül, azonos módon kezelve az eltérő helyzetben lévő vállalkozásokat.
A jelen ügyben a felperesek mindkét esetre hivatkoztak, az első tekintetében a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán
létrehozott kartell, a második tekintetében pedig az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux államokban és a skandináv
országokban létrehozott kartell keretében. Azt kell tehát megvizsgálni, hogy léteznek‑e eltérések a vállalkozások kezelésében,
és adott esetben ezek objektíven igazoltak‑e (lásd ebben az értelemben a fenti 196. pontban hivatkozott CMA CGM és társai
kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 407. és 408. pontját).
Az nem vitatott, hogy jelentős méretbeli eltérés van a felperesek és a Coats között. Mivel e vállalkozásokkal szemben a gépjárműipar
számára gyártott cérna piacán az EGT‑ben létrehozott kartellt illetően két különböző kategóriába történt sorolásuk okán eltérő
kiindulási összeget alkalmaztak, és az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux államokban és a skandináv országokban
létrehozott kartellt illetően azonos kategóriába történt sorolásuk okán azonos kiindulási összeget alkalmaztak, meg kell vizsgálni,
hogy az eltérő bánásmódot objektíven igazolja‑e a az egyes vállalkozások szóban forgó piacon való jelentőségének tulajdonított
elsőbbség (a szóban forgó piacon az érintett termék tekintetében elért forgalom alapján meghatározva) a vállalkozás méretéhez
viszonyítva (a globális forgalom alapján meghatározva).
E tekintetben a Törvényszék már kimondta, hogy következetes és objektíven igazolt ugyanabba a kategóriába sorolni több olyan
vállalkozást, amelyek közül az egyiknek tisztán, illetve „jelentősen” kisebb volt a globális forgalma, mint a többi vállalkozásnak,
az érintett piacról származó forgalmuk és nagyon hasonló piaci részesedéseik alapján, és ezekkel szemben azonos egyedi kiindulási
összeget alkalmazni. Ezzel megállapításra került, hogy a Bizottság egyáltalán nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét (lásd
ebben a tekintetben a fenti 186. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 104–115. pontját és
a fenti 187. pontban hivatkozott Union Pigments kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 155–158. pontját).
Ugyanez a következtetés vonható le a jelen ügyben is. Amint ugyanis már fentebb megállapításra került, a gépjárműipar számára
gyártott cérna piacát illetően a felperesek és a Coats az első, illetve a második kategóriába került besorolásra, azon okból,
hogy a felpereseknek az e piacon elért forgalma mintegy ötször nagyobb volt, mint a Coatsé. Hasonlóképpen, az ipari felhasználásra
szánt cérna piacát illetően az Amann és a Coats ugyanabba a kategóriába került, mivel az e piacon elért forgalmuk nagyon hasonló
volt. Ily módon következetes és objektíven igazolható, hogy e két vállalkozást ezen az alapon sorolták be.
Ebből következik, hogy a bizottság egyáltalán nem sértette meg az egyenlő bánásmód elvét.
A fenti megfontolásokra figyelemmel az arányosság elvének és az egyenlő bánásmód elvének megsértésén alapuló jogalapot el
kell utasítani.
3.
Az Amann által hivatkozott, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellért kiszabott bírság kiindulási
összegének téves meghatározásán alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
Az Amann azt állítja, hogy a Bizottság megsértette az iránymutatást, mivel ugyanabba a kategóriába sorolta, mint a Coatsot.
A Bizottság ugyanis kizárólag a 2000‑ben az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartell tárgyát alkotó termékek
által elért forgalmat vette figyelembe a vállalkozások megkülönböztetésekor. Márpedig a Bizottság nem vette figyelembe azt
a tényt, hogy a Coats 1999‑et követően megszerezte a Barbour részesedésének egészét, és ezért forgalmát hozzá kellett volna
adni a Barbour forgalmához a besoroláskor.
Továbbá, a Bizottság e két vállalkozás tekintetében csak irányszámokat adott meg (2–4 millió euró között az egyik, és 14‑18 millió
euró között a másik tekintetében), Az Amann nem tudta megítélni e forgalmak pontos összegét. Márpedig az Amann szerint a Bizottságnak
különös gonddal kellett volna eljárnia a bírság kiindulási összegének meghatározásakor, mivel a bírságoknak az iránymutatásban
előírt átalányosítási rendszere végső soron nem veszi figyelembe a vállalkozások méretei közötti különbséget. Az Amann előadja,
hogy a vállalkozások különböző kategóriákba történő besorolásához alkalmazott módszernek korrektnek, következetesnek és hátrányos
megkülönböztetéstől mentesnek kell lennie. A Bizottság nem tartotta tiszteletben az egyenlő bánásmód elvéből eredő ezen kötelezettségeket.
Az Amann továbbá arra hivatkozik, hogy mivel csak irányszámokkal rendelkezik, nem tudhatja, hogy a Bizottság korrekt, következetes
és hátrányos megkülönböztetéstől mentes módon járt‑e el a bírság kiindulási összegének meghatározásakor. Az Amann továbbá
az EK 253. cikk megsértésére is hivatkozik.
Végül, a Bizottság a jogsértés tárgyát alkotó termékek eladásából származó forgalomnak aránytalanul nagy jelentőséget tulajdonított
az egyéb értékelési tényezőkhöz viszonyítva.
A Bizottság azt állítja, hogy e jogalap nem megalapozott.
b)     A Törvényszék álláspontja
Először is az Amann azon kifogását kell megvizsgálni, miszerint a Bizottság nem korrekt, következetes és hátrányos megkülönböztetéstől
mentes módon járt el a vállalkozásoknak a különböző kategóriákba történő besorolásakor és a bírság kiinduló összegének meghatározása
során.
Máris el kell vetni az Amann azon érvelését, miszerint a Bizottság a kiindulási összegek differenciálása során nem vette figyelembe
a Barbour forgalmát, amely részesedésének összességét megszerezte a Coats 1999 szeptemberét követően.
A Bizottság információkérésére adott 2005. április 11‑i válaszában ugyanis a Coats előadta, hogy 1999 szeptemberét követően
a Barbour nem működött mint vállalkozás, és forgalmat sem ért el. A Coats által az ipari felhasználásra szánt cérna piacán
a Benelux államokban és a skandináv országokban 2000‑ben elért 14–18 millió eurós forgalom tehát magában foglalja a Coats
kereskedelmi tevékenységét és a Coats által 1999 szeptemberében megszerzett Barbour tevékenységét, tehát nem vitatható.
Emlékeztetni kell továbbá arra, hogy a Bizottság szükségesnek ítélte, hogy eltérően kezelje a kartellban részt vevő vállalkozásokat
a célból, hogy figyelembe tudja venni a jogsértők azon tényleges gazdasági képességét, amely jelentős kárt okozhat a versenytársaknak,
valamint hogy a bírságot olyan szinten határozza meg, amely kellő elrettentő hatással bír. A Bizottság előadta továbbá, hogy
figyelemmel kellett lennie az egyes vállalkozások piaci súlyára, tehát az egyes vállalkozások versenysértő magatartásának
valós hatására (a megtámadott határozat (354) és (355) preambulumbekezdése). Ezen elemek értékelésének tekintetében a Bizottság
a kartellek által érintett termékek szóban forgó piacán az egyes vállalkozások által az ipari felhasználásra szánt cérna piacán
a jogsértés utolsó évére, tehát a 2000‑re vonatkozó elért forgalmat vette figyelembe, amint az a megtámadott határozat (356) preambulumbekezdésében
szereplő táblázatból is kitűnik.
Következésképpen, amint az a fenti 184. pontban megállapításra került, a Bizottság a vállalkozásokat négy kategóriába sorolta,
az Amannt és a Coatsot az elsőbe, és 14 millió euró kiindulási összeget állapított meg e két vállalkozás tekintetében.
E tekintetben a Törvényszéknek a Bizottság mérlegelési jogköre gyakorlásának jogszerűségére irányuló vizsgálata keretében
annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy ez az elosztás következetes és objektív módon igazolt‑e (lásd a fenti 196. pontban
hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 157. pontját és az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlatot).
Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a vállalkozások négy kategóriába való sorolása nem ésszerűtlen módja annak,
hogy a piacon fennálló viszonylagos jelentőségüket a kiindulási összeg meghatározása céljából figyelembe vegyék, amennyiben
az nem vezet a szóban forgó piacok súlyosan eltorzított bemutatásához. A jelen ügyben a Bizottság azon módszere, hogy a kategóriákat
a szóban forgó piacokon az érintett termékkel kapcsolatosan elért forgalom függvényében határozta meg, tehát 14–18 millió
euró, 5–8 millió euró, 2–4 millió euró, illetve 0–1 millió euró között, eleve nem minősíthető belső koherenciától mentesnek.
Az Amann‑nak a kategóriák meghatározásának módszerére és a bírság kiindulási összegének megállapítására vonatkozó kifogásai
azért is megalapozatlanok, mert azt a kategóriát illetően, amelybe besorolták, a bírság számításának 14 millió euró kiindulási
összege e kategóriában a legalacsonyabb volt.
E tekintetben el kell utasítani az Amann azon érvelését, miszerint nem ugyanabba a kategóriába kellett volna sorolni, mint
a Coatsot, azon már hivatkozott indokból, hogy az ipari felhasználásra szánt cérna piacán elért forgalmuk között legalább
kétmillió euró különbség volt, és az ugyanezen különbséget felmutató vállalkozásokat más kategóriákba sorolták. Kiemelendő
ugyanis, hogy a Bíróság a C‑57/02. P. sz., Acerinox kontra Bizottság ügyben 2005. július 14‑én hozott ítéletében (EBHT 2005.,
I‑6689. o., 74–80. pont), amelyre a Bizottság joggal hivatkozik, elfogadta, hogy ugyanabba a kategóriába soroljanak olyan
vállalkozásokat, amelyek piaci részesedése között nagyobb volt a különbség, mint a jelen ügyben.
Végül, a fenti 182–194. pontban tett megállapításokra figyelemmel el kell utasítani az Amann‑nak az azon alapuló érvelését,
hogy a Bizottság aránytalanul nagy jelentőséget tulajdonított a jogsértés tárgyár alkotó termékek eladásából származó forgalomnak
az értékelés többi eleméhez viszonyítva.
A Bizottság ugyanis korrekt, következetes és hátrányosan nem megkülönböztető módon járt el a vállalkozások kategóriákba sorolásakor
és a bírság kiindulási összegének meghatározásakor.
Másodsorban, az Amann megalapozatlanul hivatkozik az indokolási kötelezettség megsértésére azon már említett indokból, hogy
a forgalom tekinttében csak irányszámokkal rendelkezett, tehát nem ismerhette azt a módszert, amellyel a Bizottság a szóban
forgó adatok függvényében a kiindulási összeget meghatározta.
Egyfelől ugyanis az ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy a Bizottság által a versenyjogi jogsértésekért kiszabott bírságok
összegének kiszámításánál az indokolási kötelezettség által előírt lényeges formai követelmények a Bizottságot – a felperes
állításával ellentétben – nem kötelezik azon mérlegelési tényezők megjelölésére, amelyek lehetővé tették számára a jogsértés
súlyának és időtartamának meghatározását (a Törvényszék T‑191/98., T‑212/98–T‑214/98. sz., Atlantic Container Line és társai
kontra Bizottság egyesített ügyekben 2003. szeptember 30‑án hozott ítéletének [EBHT 2003., II‑3275. o.] 1521. pontja). E követelmények
nem kötelezik arra a Bizottságot, hogy határozatában megjelölje a bírság kiszámításának módszerére vonatkozó számszerűsített
tényezőket, mindenesetre a Bizottság nem fosztható meg mérlegelési jogkörétől számtani képletek kizárólagos és mechanikus
alkalmazása révén. A több vállalkozásra bírságot kiszabó határozatokat illetően az indokolási kötelezettség terjedelmét elsősorban
azon tényre figyelemmel kell értékelni, hogy a jogsértés több tényező függvényében kerül megállapításra, mint például az ügy
sajátos körülményei, környezete és a bírságok elrettentő hatása, mindezt anélkül, hogy össze kellene állítani a kötelezően
figyelembe veendő kritériumok kötelező vagy kimerítő felsorolását (a Bíróság C‑238/99. P., C‑244/99. P., C‑245/99. P., C‑247/99. P.,
C‑250/99. P–C‑252/99. P. és C‑254/99. P. sz., Limburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben
2002. október 15‑én hozott ítéletének [EBHT 2002., I‑8375. o., a továbbiakban: LVM‑ítélet] 464. és 465. pontja).
A jelen ügyben a fenti megfontolásokból az következik, hogy az ítélkezési gyakorlat által támasztott feltételek teljesültek
azzal, hogy a Bizottság megjelölte, hogy a jogsértés súlyát az iránymutatásban szereplő kritériumok alkalmazásával értékelte,
hogy ezt követően a vállalkozásokat a piacon elért forgalom alapján meghatározott piaci jelentőségük szerint osztályozta,
és hogy olyan kiindulási összeget állapított meg, amely figyelembe veszi a szóban forgó földrajzi piac kiterjedését.
Másfelől, a Bizottság eleget tett indokolási kötelezettségének azzal, hogy ahhoz elégségesen szűk irányszámokat adott meg
a forgalom vonatkozásában, hogy az Amann megállapíthassa, hogy a Bizottság milyen módon határozta meg a kiindulási összegeket,
biztosítva egyszersmind az üzleti titkokat is.
Következésképpen a Bizottsággal szemben semmiképp nem róható fel az indokolási kötelezettség megsértése.
Következésképpen, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellért kiszabott bírság kiindulási összegének
téves meghatározásán alapuló jogalapot mint megalapozatlant el kell utasítani.
4.
Az Amann által hivatkozott, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán megvalósult jogsértés időtartamának téves számításán
alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
Az Amann szerint a jogsértés időtartamának kiszámítása téves.
Először is, az általa az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux államokban és a skandináv országokban elkövetett
jogsértés időtartama tizenegy év volt, nem pedig tizenegy év és kilenc hónap. A jogsértésben utoljára a 2001. január 16‑án,
és nem a 2001. szeptember 18‑án tartott találkozón vett részt, amint azt a megtámadott határozat (147) preambulumbekezdése
állítja. Ily módon a bírság kiindulási összegét csak 110%‑kal, és nem 115%‑kal lehetett volna megnövelni.
Az Amann továbbá azt hangsúlyozza, hogy még ha azon kétoldalú kapcsolatok alapján, amelyek létezésére a Bizottság hivatkozik,
azt a következtetést is kellene levonni, hogy 2001. január 16. után részese volt a szóban forgó megállapodásoknak, ez csak
2001 májusáig történhetett. A jogsértés tehát ebben az esetben tizenegy évig és négy hónapig tartott.
Másodsorban, az Amann e tekintetben a Bizottság több határozatára hivatkozva azt állítja, hogy a jogsértés első évét nem kellett
volna figyelembe venni a bírság kiindulási összegének megnövelésekor.
Harmadsorban, a Bizottságnak élnie kellett volna mérlegelési jogkörével, hogy az iránymutatás 1B. pontjának második bekezdésének
alkalmazásával a vele szemben alkalmazandó kiindulási összeg tekintetében a jogsértési évenként 10%‑nál jóval kisebb mértékű
emelést alkalmazzon, mivel a textilipar számára gyártott cérna ára eleve nem, vagy csak csekély mértékben alkalmas arra, hogy
tartósan károsítsa a fogyasztókat, hiszen a cérnára eső költséghányad a végtermék költségének csak 0,15‑át teszi ki.
A Bizottság vitatja e kifogások összességét, és azt kéri, hogy a jogalapot mint megalapozatlant a Törvényszék utasítsa el.
b)     A Törvényszék álláspontja
Az 1/2003  rendelet 23. cikke (3) bekezdésének megfelelően a jogsértés időtartama olyan ténynek minősül, amelyet figyelembe
kell venni a versenyszabályokat megsértő vállalkozásra kiszabandó bírság összegének megállapításakor.
Ami a jogsértés időtartamára vonatkozó tényezőt illeti, az iránymutatás különbséget tesz a rövid időtartamú (általában egy
évnél rövidebb) jogsértések, amelyek esetében a jogsértés súlyára tekintettel meghatározott kiindulási összegét nem kell emelni,
a közepes időtartamú (általában egy–öt évig tartó) jogsértések, amelyek esetében ez az összeg 50%–kal növelhető, és a hosszú
időtartamú (általában öt évnél hosszabb) jogsértések között, amelyek esetében ez az összeg évi 10%–kal növelhető (az 1. B. pont
első bekezdésének első–harmadik francia bekezdése).
A megtámadott határozat (359) preambulumbekezdéséből az következik, hogy az Amann az ipari felhasználásra szánt cérna piacán
a Benelux államokban és a skandináv országokban 1990 januárjától 2001 szeptemberéig vett részt a kartellben. Ez az időszak
hosszú időtartamú jogsértésnek felel meg. Bírságának kiindulási összegét következésképpen a jogsértés időtartamának címén
115%‑kal növelték meg (a megtámadott határozat (360) preambulumbekezdése).
Először is, az a tény, hogy az Amann nem vett részt a 2001. szeptember 18‑i többoldalú találkozón, nem bizonyítja, hogy 2001.
január 16. után felhagyott a jogsértésben való részvétellel, amely az utolsó olyan többoldalú találkozó volt, amelyen részt
vett.
Csak akkor lett volna megállapítható, hogy véglegesen felhagyott a kartellben való részvételével, ha a 2001. január 16‑i találkozón
nyilvánosan elhatárolódott volna a kartell tartalmától, amit nem tett meg (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑141/89. sz.,
Tréfileurope kontra Bizottság ügyben 1995. április 6‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑791. o.] 85. pontját és a fenti
145. pontban hivatkozott BPB de Eendracht kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 203. pontját).
Továbbá, amint arra a megtámadott határozat (99) preambulumbekezdése is utal, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a
Benelux államokban és a skandináv országokban létrehozott kartell többoldalú, de ugyanakkor kétoldalú találkozók útján került
megszervezésre. Márpedig az Amann ténylegesen fenntartotta a kétoldalú kapcsolatokat 2001. január 16‑át követően. A megtámadott
határozat (151) preambulumbekezdéséből ugyanis az következik, hogy az Amann és a Coats az árakra vonatkozó információk kicserélésére
irányuló levelezést folytatott egymással, amit az Amann nem vitat.
Az a tény, hogy az utolsó levelek 2001 májusában keltek, nem elegendő annak megállapításához, hogy az Amann felhagyott a jogsértésben
való részvételével 2001 júniusát követően.
E tekintetben ki kell emelni, hogy – amint az a fenti 27. pontban is megállapításra került – a kartell abból állt, hogy a
résztvevők megosztották egymás között az árakról és az egyedi árakról szóló információkat, továbbá megállapodásokat kötöttek
a jövőbeni árlistákról, az árengedményekről, az egyedi árakról emeléséről, továbbá arra irányuló megállapodásokat, hogy elkerüljék
az árversenyt a szállító javára, és hogy felosszák maguk között az ügyfeleket. Az a puszta tény, hogy az Amann a 2001. májusi
levélváltást követően többé nem továbbította a kartell többi tagjának eladási adatait, nem bizonyítja, hogy megszüntette volna
a kartellben való részvételét (lásd ebben az értelemben a T‑329/01. sz., Archer Daniels Midland kontra Bizottság ügyben 2006.
szeptember 27‑én hozott ítélet [EBHT 2006., II‑3255. o.] 252. pontját).
Ebből következik, hogy a Bizottság semmiféle számítási hibát nem követett el, amikor az Amannra azért kiszabott bírság kiindulási
összegét 5%‑kal emelte, hogy ez a 2001. január 16‑i többoldalú találkozót követően is részt vett a jogsértésben.
Másodsorban, az a számítási mód, miszerint nem kell figyelembe venni a jogsértés első évét a bírságnak a jogsértés időtartama
függvényében történő növelése során, nem mutatja a Bizottság állandó gyakorlatának jellemzőit. Ez ugyanis a Bizottság legutóbbi
határozataiban már nem került alkalmazásra. Meg kell továbbá állapítani – amint azt a Bizottság is teszi – hogy az Amann által
érvelésének alátámasztására hivatkozott határozatok közepes időtartamú (5 évig) jogsértésekre vonatkoznak, tehát egyáltalán
nem igazolják, hogy létezik a Bizottságnak egy feltételezett állandó gyakorlata a hosszú időtartamú jogsértéseket illetően.
Továbbá, a bírságok összegének meghatározása terén a Bizottság széles mérlegelési jogkörrel bír, amelyet nem kötnek a Bizottság
korábbi értékelései (lásd ebben az értelemben a fenti 154. pontban hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet
292. pontját).
Továbbá, az Amann által hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítéletből (fenti 186. pont, 33. pont) éppen
ellenkezőleg az következik, hogy az iránymutatás 1. B. pontjának rendelkezéseiből nem következik, hogy a jogsértés első évét
nem kell figyelembe venni. Ugyanis ebben a tekintetben csak az van előírva, hogy a rövid időtartamú jogsértések esetén, amelyek
általában egy évnél rövidebb időtartamúak, egyáltalán nem kell növelést alkalmazni. Alkalmazni kell azonban növelést az ezt
meghaladó időtartamú jogsértésekre, amely növelést „minden egyes év” vonatkozásában az összeg 10%‑ában lehet meghatározni,
ha a jelen esethez hasonlóan a jogsértés több mint öt évig tartott. A Törvényszék megállapította továbbá, hogy ha ez utóbbi
rendelkezés nem is írja elő a jogsértési évenként történő 10%‑os automatikus növelést a közepes időtartamú jogsértések esetében,
azonban e tekintetben széles mérlegelési mozgásteret hagy a Bizottság számára. Ugyanez vonatkozik az iránymutatásnak a hosszú
időtartamú jogsértésekről szóló 1B. pontjának harmadik bekezdésére is, amely pusztán azt írja elő, hogy az összeg évenként
10%‑kal növelhető (a fent hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 133. és 134. pontja). A fent hivatkozott
Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítéletben az az indok, amely arra a következtetésre vezette a Törvényszéket, hogy
nem kell 10%‑os emelést alkalmazni, kizárólag az ügy sajátos körülményeivel kapcsolatos, tehát azzal, hogy a Bizottság határozatában
indokolás nélkül alkalmazott 40%‑os mértéket egyes vállalkozásokkal szemben egy öt évig tartó jogsértésért, míg a felperessel
szemben 30%‑os növelést alkalmazott egy két év tíz hónapig tartó jogsértésért.
Harmadsorban, az Amann megalapozatlanul hivatkozik arra, hogy a Bizottságnak nem kellett volna mérlegelési jogkörét alkalmazni,
amikor automatikusan alkalmazta jogsértési évenként a 10%‑os növelést, tehát nem vette figyelembe azt a tényt, hogy az ipari
felhasználásra szánt cérna ára eleve nem, vagy csak csekély mértékben alkalmas arra, hogy tartósan károsítsa a fogyasztókat.
Emlékeztetni kell, hogy az iránymutatás 1.B. pontja első bekezdésének harmadik francia bekezdése a hosszú időtartamú jogsértések
tekintetében nem ír elő automatikusan évi 10%‑os növelést, ám e tekintetében széles mérlegelési mozgásteret hagy a Bizottságnak
(a Törvényszék T‑410/03. sz., Hoechst kontra Bizottság ügyben 2008. június 18‑án hozott ítéletének [EBHT 2008., II-881. o.]
396. pontja és a fenti 89. pontban hivatkozottt BPB kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének 362. pontja).
A jelen ügyben a fenti 239. pontból az következik, hogy a Bizottság tiszteletben tartotta az iránymutatásban rögzített szabályokat
a bírság összegének a jogsértés időtartama jogcímén történő emelése során. Mivel figyelembe vette az ügyben a tényezőket,
meg kell állapítani, hogy a Bizottság megfelelően alkalmazta mérlegelési jogkörét, amikor minden egyes olyan év tekintetében
10%‑kal megemelte a bírságot, amelyben a jogsértés fennállt.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik az is, hogy a bírságnak az időtartamra való tekintettel történő emelése nem
korlátozódik arra az esetre, amikor közvetlen kapcsolat áll fent az időtartam és a versenyszabályok által érintett közösségi
célok jelentősebb sérelme között (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑202/98., T‑204/98. és T‑207/98. sz., Tate & Lyle
és társai kontra Bizottság ügyben 2001. július 12‑én hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑2035. o.] 106. pontját és a fenti 154. pontban
hivatkozott Michelin kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 278. pontját).
A jelen ügyben a megtámadott határozat (347)–(351) preambulumbekezdéséből az következik, hogy a Bizottság megvizsgálta, hogy
a kartell milyen tényleges káros hatást gyakorolt az érintett piacra. Arra a következtetésre jutott, hogy ezeket nehéz pontosan
felmérni, de  jogellenes megállapodások hatása valós volt.
Az ítélkezési gyakorlat fényében, és figyelemmel a jelen ügy körülményeire, meg kell állapítani, hogy a Bizottság nem követett
el nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor a bírság összegét jogsértési évenként 10%‑kal növelte.
Következésképpen, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán megvalósult jogsértés időtartamának téves számításán alapuló
jogalapot el kell utasítani.
5.
Az Amann által hivatkozott, egyes, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán elkövetett jogsértésre vonatkozó enyhítő körülmények
figyelmen kívül hagyásán alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
Az Amann az iránymutatás 3. pontjának hetedik bekezdésében előírt enyhítő körülményre hivatkozik, mivel egyoldalúan, saját
kezdeményezésére és a Bizottság első beavatkozását megelőzően felhagyott a jogsértéssel. Azt állítja ugyanis, hogy a 2001.
január 16‑i találkozót követően nem vett részt találkozókon, és 2001 márciusától kezdve véget vetett a kétoldalú kapcsolatoknak.
E tekintetben hangsúlyozza, hogy – mivel nem hivatkozott az iránymutatás 3. pontjának harmadik francia bekezdésére – az ítélkezési
gyakorlat, miszerint a Bizottság beavatkozásának kell rábírnia a szóban forgó vállalkozásokat, hogy felhagyjanak versenyellenes
magatartásukkal, egyáltalán nem tiltja az enyhítő körülmények elismerését. Ezt illetően az Amann azt állítja, hogy versenytársai,
különösen a Coats részéről szankciók veszélyének volt kitéve. A megtorlásnak ezen egyáltalán nem elméleti kockázatát a Coats
képviselőivel folytatott levelezés bizonyítja, amint azt a BST is megerősítette a 2004. július 19‑i és 20‑i meghallgatáson.
A Bizottság nem vizsgálta meg e nyilatkozatokat, és így megsértette a tények tisztázására irányuló kötelezettségét.
Arra hivatkozva egyébiránt, hogy a jogsértéssel való felhagyás már figyelembevételre került ennek időtartama értékelése során,
a Bizottság figyelmen kívül hagyta azt a tényt, hogy a jogsértések objektív időtartamát meg kell különböztetni az ennek a
végére vonatkozó szubjektív nézőponttól. Egy adott magatartás enyhítő körülményként való figyelembevétele nem zárható ki,
mivel ennek pozitív hatásai vannak a vállalkozás tekintetében a jogsértés időtartamának szintjén.
A Bizottság cáfolja ezeket az érveket.
b)     A Törvényszék álláspontja
Először is arra kell emlékeztetni, hogy az iránymutatás 3. pontja előírja az alapösszeg csökkentését „olyan enyhítő körülmények”
hatására, mint például a jogsértés kizárólag passzív módon vagy a vezetőt követő szerepben történő elkövetése, a jogsértő
megállapodások nemteljesítése, a jogsértés beszüntetése a Bizottság beavatkozásával egy időben, illetve egyéb, nem kifejezetten
említett körülmények.
Azt is meg kell állapítani, hogy e szöveg nem sorolja fel kötelező jelleggel azon enyhítő körülményeket, amelyeket a Bizottság
köteles figyelembe venni. Következésképpen a Bizottság bizonyos mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra nézve, hogy
enyhítő körülmény címén átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg esetleges csökkentésének mértékét (a Törvényszék T‑50/00. sz.,
Dalmine kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2395. o.] 326. pontja). Ily módon a Bizottság
egyáltalán nem köteles a mérlegelési jogköre keretében a bírságot a nyilvánvaló jogsértés megszüntetése miatt csökkenteni,
függetlenül attól, hogy erre a beavatkozása előtt vagy után következett be (a fenti 93. pontban hivatkozott „Tokai II”‑ítélet
292. pontja).
Hangsúlyozni kell, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat értelmében versenyjogi szabályok megsértésének a Bizottság beavatkozásával
egy időben történő – az iránymutatás 3. pontjának harmadik francia bekezdésében meghatározott – megszüntetése logikusan csak
akkor képezhet enyhítő körülményt, ha feltételezhető, hogy a szóban forgó beavatkozás késztette az érintett vállalkozásokat
a versenykorlátozó magatartás megszüntetésére, Ugyanis e rendelkezés célja a vállalkozások ösztönzése a versenykorlátozó magatartások
megszüntetésére, amint a Bizottság megindítja azzal kapcsolatos vizsgálatát. Ezen a címen a bírság nem csökkenthető abban
az esetben, ha e vállalkozások már szilárd döntést hoztak a jogsértés megszüntetéséről a Bizottság első beavatkozását megelőzően,
vagy ha a jogsértés ezen időpont előtt véget ért. Ez utóbbi eset kellően figyelembevételre kerül a megállapított jogsértés
időtartamának kiszámításakor (lásd ebben az értelemben a Bíróság C‑407/04. P. sz., Dalmine kontra Bizottság ügyben 2007. január
25‑én hozott ítéletének [EBHT 2007., I‑829. o.] 158. pontját; a Törvényszék T‑44/00. sz., Mannesmannröhren‑Werke kontra Bizottság
ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2223. o.] 280. és 281. pontját, valamint a fenti 91. pontban hivatkozott
BASF kontra Bizottság ügyben 2007. december 12‑én hozott ítélet 128. pontját).
Meg kell tehát állapítani, hogy az Amann az enyhítő körülmény kedvezményéhez való jogát arra a tényre alapítja, hogy a 2001.
január 16‑i találkozót követően egyoldalúan úgy döntött, hogy semmilyen találkozón nem vesz többet részt, és megszünteti a
kétoldalú kapcsolatokat is. Márpedig, amint az a fenti 240. és ezt követő pontokban megállapításra került, az Amann ezen többoldalú
találkozót követően továbbra is részt vett a kétoldalú találkozókon.
Ugyanezen okokból el kell utasítani az Amann azon érvelését is, miszerint a Coats vezető szerepet játszott a kartellben és
a jogsértés megszüntetésére vonatkozó döntését követően megfenyegette. E tekintetben a felperesnek a Bizottságnak a tények
tisztázására irányuló kötelezettsége megszegésén alapuló érvelése hatástalan. Amint ugyanis az a fenti 261. pontból is következik,
a felperes azon kiindulási alapja, hogy a 2001. január 16‑i találkozót követően megszüntette a jogsértést, pontatlan. Nem
hivatkozhat tehát érvényesen arra, hogy a jogsértésnek az e találkozót követő megszüntetése azzal a következménnyel járt,
hogy ki volt téve a Coats megtorlásának, ezért nem hivatkozhat e tekintetben a tények tisztázása kötelezettségének megsértésére.
Meg kell állapítani, hogy e szöveg nem sorolja fel kötelező jelleggel azon enyhítő körülményeket, amelyeket a Bizottság köteles
figyelembe venni. Következésképpen a Bizottság bizonyos mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra nézve, hogy enyhítő
körülmény címén átfogó módon értékelhesse a bírságösszeg esetleges csökkentésének mértékét. Végül, még azt feltételezve is,
hogy az Amann korábban hagyott fel a jogsértésbe való részvétellel, a fent hivatkozott ítélkezési gyakorlatból az következik,
hogy a Bizottság bizonyos mértékű mérlegelési mozgástérrel rendelkezik arra nézve, hogy enyhítő körülmény címén átfogó módon
értékelhesse a bírságösszeg esetleges csökkentésének mértékét, és egyáltalán nem köteles arra, hogy csökkentse a bírságot
a jogsértésnek a nyilvánvalóan a beavatkozását megelőző megszüntetése okán.
Ennélfogva a jelen jogalapot el kell utasítani.
6.
A felperesek által hivatkozott, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértésért kiszabott bírság kiindulási
összegének és alapösszegének téves számításán alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
Először is, a felperesek arra hivatkoznak, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértésért kiszabott
bírság kiindulási összege önkényesen került meghatározásra. A megtámadott határozat ugyanis nem teszi lehetővé azon módszer
megismerését, amellyel a Bizottság a szóban forgó összeget kiszámította, sem azt, hogy mi alapján állapította meg a kategóriákat.
A kiindulási összeg ugyanis (5 millió euró a felperesek tekintetében és 1,3 millió euró a többi szóban forgó vállalkozás tekintetében)
nem felel meg teljességgel a kartell tárgyát alkotó termékekkel elért különböző forgalmaknak.
Továbbá, a Bizottság nem fejtette ki azt az okot, amiért – a Coatsszal és a Barbourral ellentétben – a felpereseket egységes
vállalkozásnak minősítette. E tekintetben a Bizottság azon hivatkozása, miszerint az Amann erős befolyást gyakorolt a Cousinra,
mielőtt ez utóbbi részesedésének nagyobb részét megszerezte volna, nem meggyőzőek. A felperesek szerint a Coats és a Barbour
helyzetét ugyanúgy kellett volna értékelni, mint a felperesekét. Az Oxley által a kifogásközlésre adott válaszok is azt látszanak
bizonyítani, hogy a Bizottság alulbecsülte a „Coats/Barbour” jelentőségét. Márpedig a felperesek azt állítják, hogy nem zárható
ki, hogy ha a Bizottság megfelelően sorolta volna be e vállalkozásokat, más kiindulási összeget állapított volna meg. E megállapítások
vonatkozásába a megtámadott határozat nem tartalmaz indokolást.
A Bizottság válasza alátámasztja logikai hibáját, mivel a Barbour részvételét csak azt követően vette figyelembe, hogy a Coats
ezt 1999 szeptemberében megszerezte, és e megszerzés után csak a Coats forgalmát vette figyelembe, amikor is a Coatsnak kellett
volna beszámítania a Barbour által 1999‑ben elért forgalmat is. E forgalom összege mintegy 6 millió euró volt. A felperesek
tehát azt a tényt kifogásolják, hogy a velük szemben alkalmazott kiindulási összeg, azaz 5 millió euró (halmozott forgalmuk
8,55 millió euró volt), míg a Coatsszal szemben alkalmazott kiindulási összeg 1,3 millió euró volt (forgalma mintegy 6 millió
euró volt). A felperesek azt a tényt is kifogásolják, hogy a Bizottság által végzett besorolás azt eredményezte, hogy halmozott
forgalmuk az időszak egészét tekintve került figyelembevételre, míg a Barbournak a Coats általi megszerzését követő forgalmát
nem vették figyelembe a bírság összegének megállapítása során.
Másodsorban, az alapösszegnek a jogsértés 1998 május/júniusától 2000. május 15‑ig, tehát egy évig és tizenegy hónapig tartó
időtartama függvényében történő számítása és a bírság kiindulási összegének ebből eredő 15%‑os növelése téves.
A felperesek szerint nincs bizonyíték arra nézve, hogy találkozót tartottak 1998 május/júniusában, és arra sem, hogy ezen
részt vettek. Hangsúlyozzák, hogy az egyetlen bizonyíték, amelyre a Bizottság támaszkodik, a Coatsnak az információkérésre
adott válasza. Márpedig a Coats e válasza csak egy egykori munkatárs feljegyzésén nyugszik. E találkozó megtartása tehát csak
szóbeszéden alapul, és a feljegyzés eredetisége kétségeket támaszt, amelyeket a Bizottságnak kellett volna eloszlatnia vizsgálatok
útján. A felperesek szerint az első találkozóra csak 1999 júniusában került sor. Az Oxley nem volt képes arra, hogy bármiféle
információt szolgáltasson e találkozóról, és a Coats nem tudott pontos magyarázatot adni részvételére. Az e találkozót érintő
kétségekre figyelemmel a felperesek azt róják fel továbbá a Bizottságnak, hogy egyáltalán nem próbálta meg tisztázni, hogy
hol került sor e találkozóra. A felperesek tehát azt állítják, hogy a bírság alapösszegét csak 1999. április 15‑től kezdve
kellett volna számítani.
A Bizottság cáfolja ezt a jogalapot.
b)     A Törvényszék álláspontja
Először a bírság kiindulási összegének önkényes meghatározásán alapuló érvelést kell megvizsgálni.
E tekintetben emlékeztetni kell, hogy az iránymutatás először is rendelkezik magának a jogsértés súlyosságának az értékeléséről,
amelynek alapján meghatározható egy „általános kiindulási összeg”. A jogsértés súlyosságát így objektív tényezők alapján kell
megállapítani, mint a jogsértés jellege, a piacra gyakorolt tényleges hatása, ha ez a hatás mérhető, valamint az érintett
földrajzi piac mérete. Másodszor, a súlyosság több szubjektív tényező alapján kerül elemzésre. Így figyelembevételre kerülnek
az érintett vállalkozás sajátosságai, többek között a mérete és az érintett piacon betöltött helyzete tekintettel értékeli,
ami alapot nyújthat a kiindulási összeg súlyozásához, a vállalkozások csoportokba sorolásához, valamint egy „egyedi kiindulási
összeg” megállapításához. Harmadszor, a jogsértés időtartamát veszik figyelembe az alapösszeg megállapításakor, negyedszer
pedig azokat a súlyosító és enyhítő körülményeket, amelyek elsősorban az egyes érintett vállalkozásoknak a jogsértésben való
részvétele súlyossága értékelését teszik lehetővé.
A kiindulási összeg meghatározásakor figyelembe vett szubjektív tényezők tekintetében az iránymutatás úgy rendelkezik, hogy
a jogsértés jellegén, a piacra gyakorolt tényleges hatásán és a piac földrajzi kiterjedésén kívül figyelembe kell még venni,
hogy a jogsértők milyen tényleges gazdasági lehetőségekkel rendelkeznek ahhoz, hogy más piaci szereplőknek, különösen a fogyasztóknak
kárt okozzanak, és a bírságot olyan nagyságrendű összegben kell megállapítani, amely biztosan kellően elrettentő erővel bír
(az 1. A. pont negyedik bekezdése).
Ugyancsak az iránymutatás szerint, amennyiben a jogsértésben több vállalkozás is érintett, így a kartellek esetében, szükségessé
válhat az általános kiindulási összeg súlyozása annak figyelembevétele érdekében, hogy az egyes vállalkozások jogsértő magatartása
milyen súlyú, és ebből következően milyen tényleges hatást gyakorol a versenyre, különösen, ha az azonos típusú jogsértéseket
elkövető vállalkozások mérete között jelentős különbség áll fenn, következésképpen szükségessé válhat, hogy az általános kiindulási
összegeket az egyes vállalkozások jellegéhez igazítsák (a továbbiakban: egyedi kiindulási összeg) (1.A. pont, hatodik bekezdés)
(a fenti 186. pontban hivatkozott Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 81. pontja).
Meg kell állapítani, hogy az iránymutatás nem írja elő, hogy a bírság összegét a teljes forgalom vagy a vállalkozás által
az érintett piacon megvalósított forgalom függvényében kellene kiszámítani. Mindemellett az iránymutatással az sem ellentétes,
hogy a Bizottság a bírság összegének a meghatározásakor a forgalomra vonatkozó mutatószámokat a közösségi jog általános elveinek
tiszteletben tartása érdekében figyelembe vegye, amennyiben a körülmények ezt megkívánják. A forgalom különösen jelentős lehet
a jelen ítélet 269. és 270. pontjában meghatározott különböző tényezők figyelembevétele során (a fenti 186. pontban hivatkozott
Cheil Jedang kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 82. pontja és a fenti 186. pontban hivatkozott „Tokai I”‑ügyben hozott
ítélet 195. pontja).
A jelen ügyben a megtámadott határozat (418) és ezt követő preambulumbekezdéseiből az következik, hogy a Bizottság tiszteletben
tartotta az iránymutatás rendelkezéseit. Figyelembe vette ugyanis a jogsértés jellegét, a piacra gyakorolt tényleges hatását
és az érintett földrajzi piac méretét. E tényezőkre figyelemmel a jogsértést nagyon súlyosnak minősítette, megállapítva a
megtámadott határozat (428) preambulumbekezdésében, hogy a bírság meghatározása során figyelemmel volt az érintett piac kis
méretére.
Továbbá, mint az ipari felhasználásra szánt cérna piacán a Benelux‑államokban és a skandináv országokban létrehozott kartell
esetén, a Bizottság úgy ítélte meg, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán létrehozott kartell esetében eltérő
bánásmódot kell az érintett vállalkozásokkal szemben alkalmaznia, hogy figyelembe tudja venni a jogsértők azon tényleges gazdasági
képességét, amely jelentős kárt okozhat a versenytársaknak, valamint hogy a bírságot olyan szinten határozza meg, amely kellő
elrettentő hatással bír. A Bizottság előadta továbbá, hogy figyelemmel kellett lennie az egyes vállalkozások versenysértő
magatartásának piaci súlyára, tehát ennek a versenyre irányuló valós hatására. Ezen tényezők értékelése tekintetében a Bizottság
a kartell által érintett termékből az érintett piacon elért forgalomra támaszkodott (a megtámadott határozat (430)–(432) preambulumbekezdése).
Következésképpen, a Bizottság a vállalkozásokat két kategóriába sorolta a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett
jogsértést illetően. Az Amannt és a Cousint 8,55 millió eurós forgalmukra tekintettel az első kategóriába sorolta. Az Oxleyt,
a Coats-ot és a Barbourt 1 és 3 millió euró közötti forgalmukra tekintettel a második kategóriába sorolta. A Bizottság a jogsértés
súlyának függvényében az Amann és a Cousin esetében 5 millió euró összeget, a Coats, az Oxley és a Barbour esetében pedig
1,3 millió euró kiindulási összeget határozott meg (a megtámadott határozat (432)–(435) preambulumbekezdése).
Amint az a fenti 216–221. pontban is hangsúlyozásra került, a Törvényszéknek a Bizottság mérlegelési jogköre gyakorlásának
jogszerűségére irányuló vizsgálata keretében annak vizsgálatára kell szorítkoznia, hogy ez az elosztás következetes és objektív
módon igazolt‑e (lásd a fenti 196. pontban hivatkozott BASF kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 157. pontját és az ott hivatkozott
ítélkezési gyakorlatot).
Ebben a tekintetben meg kell állapítani, hogy a vállalkozások négy kategóriába való sorolása nem ésszerűtlen módja annak,
hogy a piacon fennálló viszonylagos jelentőségüket a kiindulási összeg meghatározása céljából figyelembe vegyék, amennyiben
az nem vezet a szóban forgó piacok súlyosan eltorzított bemutatásához. A jelen ügyben a Bizottság azon módszere, hogy a kategóriákat
a szóban forgó piacokon az érintett termékkel kapcsolatosan elért forgalom függvényében határozta meg, eleve nem minősíthető
belső koherenciától mentesnek.
A kiindulási összeg meghatározását illetően meg kell állapítani, hogy az 5 millió euró meghatározása az első kategóriába sorolt
vállalkozások tekintetében nem minősíthető önkényesnek, és nem lép túl a tárgyban rendelkezésére álló széles mérlegelési jogkörön.
Ez a szám a kategóriák figyelembevételével került meghatározásra, amelyek maguk is érvényes módon kerültek felállításra, amint
az a fenti 277. és 278. pontban megállapításra került. Továbbá, az 5 millió eurós kiindulási összeg alacsonyabb, mint a felperes
forgalma, amely az első kategória tekintetében viszonyítási alapként szolgált.
E megfontolásokra figyelemmel a felperesek megalapozatlanul állítják, hogy a Bizottság önkényesen határozta meg e két kategóriát
és számította ki a bírság kiindulási összegét.
Irreleváns továbbá a Bizottsággal szemben felhozott azon kifogás, hogy a Coatsot és a Barbourt nem „egységes vállalkozásnak”
tekintette, és következésképpen, nem adta össze forgalmukat. A megtámadott határozatból ((40) és (67) preambulumbekezdés)
ugyanis az következik, hogy a Coats csak 1999 szeptemberében szerezte meg a Barbourt. Ez utóbbi ily módon jogilag független
vállalkozásnak minősül, és ezen a jogcímen egyénileg felelősségre vonható az 1998 május/júniusától 1999 szeptemberéig tartó
időszakban elkövetett jogsértésért. A megtámadott határozatból az következik, hogy a Coats 1999. június 8‑tól 2000. május
15‑ig vett részt a jogsértésben, ezért egyénileg felelőssé tehető jogsértő magatartásaiért.
A felperesek állításával ellentétben nem kellett összeadni a Coats és a Barbour forgalmát, és ezeket az első kategóriába sorolni.
Meg kell azonban állapítani, hogy a Bizottság csak a Coats 1999‑re vonatkozó forgalmát vette figyelembe. Márpedig indokolt
lett volna ezen összeghez hozzáadni a Barbour 1999 októbere és decembere között elért forgalmát, vagyis a Barbour éves forgalmának
3/12 részét. A Coats forgalmát így 250 000 és 750 000 euró közötti összegre kellett volna emelni. Ugyanakkor e számítási hiba
egyáltalán nem teszi vitathatóvá a felpereseknek az első kategóriába történt besorolását, sem a velük szemben alkalmazott
kiindulási összeget. A felperesek ugyanis nem vitatják a Bizottságnak a megtámadott határozat (323) és (433) preambulumbekezdésében
tett azon megállapítását, miszerint ezeket „egységes vállalkozásnak” kellett volna tekintetni, és e címen – joggal – összeadni
forgalmukat.
Végül, el kell utasítani az EK 253. cikk megsértésén alapuló érvelést, miszerint egyfelől a Bizottság nem indokolta meg, hogy
a Coatsszal és a Barbourral ellentétben a felpereseket miért minősítette „egységes vállalkozásoknak”, másfelől pedig, hogy
a kiindulási összeg meghatározása és kiszámítása érthetetlen.
Egyfelől ugyanis a Bizottság világosan rámutatott a megtámadott határozat (323) és (433) preambulumbekezdésében azokra az
indokokra, amiért a felpereseket „egységes vállalkozásnak” kell minősíteni. Másfelől, amint az a fenti 226. pontban is megállapításra
került, az indokolási kötelezettség nem kötelezi a Bizottságot arra, nem kötelezik arra a Bizottságot, hogy határozatában
megjelölje a bírság kiszámításának módszerére vonatkozó számszerűsített tényezőket, mindenesetre a Bizottság nem fosztható
meg mérlegelési jogkörétől számtani képletek kizárólagos és mechanikus alkalmazása révén.
A jelen ügyben, amint az a fenti 276–278. pontból is következik, a Bizottság tökéletesen eleget tett indokolási kötelezettségének,
amikor a megtámadott határozat (418) és ezt követő preambulumbekezdéseiben felsorolta azokat az értékelési tényezőket, amelyek
lehetővé tették számára a jogsértés súlyának meghatározását.
Másodsorban, a bírság alapösszegének a jogsértés időtartama téves meghatározása miatti téves megállapításán alapuló jogalapot
illetően, az ügy irataiból az következik, hogy a gépjárműipar számára gyártott cérna piacára vonatkozó első találkozót a felperesek
állításával ellentétben nem 1999 júniusában, hanem 1998 május/júniusában tartották.
A kifogásközlésre adott válaszában az Amann kifejezetten említést tesz erről a találkozóról, és előadja, hogy ez lehetővé
tette a résztvevők számára az első kapcsolatfelvételt, bizonyos árakra vonatkozó információk cseréjét, valamint azt, hogy
kinyilvánítsák azon szándékukat, hogy az árakat egy legfeljebb hat hónapos időszakra rögzítik.
Meg kell tehát állapítani, hogy ez az érvelés nem tényszerű.
Továbbá, a Bizottsággal szemben felhozott azon kifogás, miszerint nem tudta pontossággal meghatározni, hogy a találkozóra
májusban vagy júniusban került sor, nem releváns, mivel a jogsértés időtartamának számítása júniustól kezdődött, amely a felperesek
számára kedvezőbb időpont.
E megfontolásokra figyelemmel a bírság alapösszegének és kiindulási összegének téves meghatározásán alapuló jogalapot el kell
utasítani.
7.
A felperesek által hivatkozott, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacára vonatkozó kartell végrehajtásának elmaradása
figyelmen kívül hagyásán alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
A felperesek azt állítják, hogy a Bizottságnak a jogsértés piacra vonatkozó hatásaival kapcsolatos megállapításai tévesek.
A megtámadott határozat ugyanis nem állapította meg a gépjárműipar számára gyártott cérna piacára vonatkozó kartell keretében
létrejött megállapodások tényleges végrehajtását. Azok a dokumentumok, amelyekre a Bizottság alapozta a kartell tényleges
végrehajtására vonatkozó megállapításait, csak a résztvevők közötti találkozók bizonyítékaként kerülnek hivatkozásra. A Bizottság
maga is elismeri a megtámadott határozat (427) preambulumbekezdésében, hogy nehézségekkel találta magát szembe a kartell végrehajtásának
megállapítása tekintetében.
A Bizottság többek között megalapozatlanul állítja, hogy a Cousin Johnson Controls nevű ügyfelével szemben áremeléseket alkalmazott.
A felperesek hangsúlyozták, hogy ez az emelés megfelelt saját árpolitikájuknak, és semmi köze a megállapodásokhoz. E tekintetben
a felperesek nem élhettek a meghallgatás jogával e ponttal kapcsolatban, amely először a megtámadott határozatban került említésre,
következésképpen úgy vélik, hogy ez nem alkalmazható a kartell végrehajtásának bizonyítékaként.
A felperesek a Bizottság azon kötelezettségére hivatkoznak, hogy a jogsértés súlyosságának értékelése során valamennyi, a
jogsértésnek a piacra gyakorolt tényleges hatásával kapcsolatos valamennyi tényezőt figyelembe kell vennie. E tekintetben
a Bizottság megállapította, hogy létezik egy enyhítő körülmény, amely igazolja a bírság csökkentését még azokban az ügyekben
is, amelyekben a kartell csak részlegesen került végrehajtásra. A végrehajtás elmaradása a jelen ügyben jelentősebb volt,
a felperesek úgy ítélik meg, hogy a Bizottságnak ezt határozathozatali gyakorlatának megfelelően kellett volna figyelembe
vennie, és velük szemben az iránymutatás 3. pontjának második francia bekezdése értelmében elismerni az enyhítő körülmény
fennállását, vagy ezt a jogsértés súlya meghatározása során figyelembe venni.
LA Bizottság cáfolja ezt a jogalapot.
b)     A Törvényszék álláspontja
Előzetesen meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat (233) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy az 1999. július 9‑i
találkozó során a Cousin megjegyezte, hogy megkísérli felemelni a Johnson Controls nevű ügyféllel szemben alkalmazott árakat.
A Barbour észrevételeiből is az következik, hogy a Cousin egyik képviselője telefonon felhívta a Barbour egyik képviselőjét,
az áremelés megtörténtének megerősítése céljából. Végül meg kell állapítani, hogy a Cousin elismeri az áremelést, de azt állítja,
hogy ez egyáltalán nem valamely megállapodásból következett.
Először is, a felperesek megalapozatlanul állítják, hogy a Johnson Controlsszal szemben alkalmazott áremelésre történő utalás
soha nem került hivatkozásra a kifogásközlésben, és következésképpen nem volt lehetőségük, hogy erre válaszoljanak. Ez az
érvelés nem tényszerű, mivel a Bizottság kifejezetten hivatkozott erre a kifogásközlés 192. és 201. pontjában.
Másodsorban, a Bizottság jogosan jutott arra a következtetésre, a Johson Controlsszal szembeni, hivatkozott áremelés alapján
a megállapodás végrehajtására. Ugyanis, a Cousinnak az 1999. július 9‑i találkozókon tett, a Johnson Controlsszal szembeni
áremelésre irányuló szándékára vonatkozó nyilatkozatai, a telefonbeszélgetések közte és a Barbour között e szándék konkretizálódását
jelentik, és a Cousinnak az ezen áremelésre vonatkozó megerősítése a közigazgatási eljárás keretében e tekintetben elégséges
bizonyítékot szolgáltatnak. A felpereseknek kell tehát bizonyítaniuk, hogy ez az áremelés egyáltalán nem valamely megállapodás
végrehajtásának minősül, ezt azonban nem tették meg, megelégedve azzal, hogy „saját árpolitikájukra” hivatkoztak.
Harmadsorban, a jogsértés hatásait illetően a Bizottság a megtámadott határozat (427) preambulumbekezdésében megállapította,
hogy a jogsértő megállapodásokat végrehajtották, ezeknek hatása volt az érintett piacra és az érintett termékre, még akkor
is, ha „e hatást nehéz pontosan meghatározni.” Emlékeztetni kell arra, hogy a versenyjog területén az a bizonyítási teher,
amely a jogsértés által az érintett piacra gyakorolt hatás fennállásával kapcsolatban hárul a Bizottságra, amennyiben a bírságoknak
a jogsértés súlya alapján történő kiszámításakor figyelembe veszi, kevésbé súlyos, mint az, ami akkor terheli a Bizottságot,
amikor a kartell esetében kell magának a jogsértésnek a megtörténtét bizonyítania. Ezen ítélet szerint a kartell piacra gyakorolt
konkrét hatásának figyelembevételéhez elegendő, ha a Bizottság „jó okokkal” támasztja alá ezek figyelembevételét (a fenti
171. pontban hivatkozott Jungbunzlauer kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 161. pontja). A Johnson Controlsszal szembeni
áremelés így önmagában „jó oknak” minősül a jogsértésnek a piacra gyakorolt tényleges hatása figyelembevételéhez.
Negyedsorban, a fenti megfontolásokból az következik, hogy a felperesek semmiképp nem követelhetik a megállapodások alkalmazása
tényleges végre nem hajtásának enyhítő körülménye figyelembevételét.
Ebből következően a jogalapot el kell utasítani.
8.
A meghallgatáshoz és a védelemhez való jog megsértésén alapuló jogalapról
a)     A felek érvei
E jogalap alátámasztására a felperesek két jogalapra hivatkoznak. Az első kifogás a meghallgatáshoz való jog megsértésén,
a második pedig a védelemhez való jog megsértésén alapul.
Először is, az Amann azt állítja, hogy megsértették az 1/2003 rendelet 27. cikkének (1) bekezdésében előírt, meghallgatáshoz
való jogát. A Bizottság ugyanis határozatának egy jelentős, bizonyos árengedményekre vonatkozó részét a megtámadott határozat
(116) preambulumbekezdésében hivatkozott dokumentumokra alapozta. Márpedig e dokumentumokat és az ezekből a Bizottság által
levont következtetéseket e szövegkörnyezetben a kifogásközlésben nem hozták az Amann tudomására. E dokumentumokat tehát nem
lehet az EK 81. cikk és az EGT‑Megállapodás 53. cikke megsértésének bizonyítékaiul felhasználni. Az Amann ugyanis azt állítja,
hogy e dokumentumok puszta jelenléte a Bizottságnál lévő iratok között, valamint ezek tanulmányozásának lehetősége az ezen
iratokhoz való hozzáférés keretében nem elégséges a meghallgatáshoz való jog tiszteletben tartásának biztosításához.
A Bizottság az Amann meghallgatáshoz való jogát azzal is megsértette, hogy olyan kifogásokra támaszkodott, amelyek tekintetében
nem volt utóbbinak alkalma észrevételeket benyújtani. A megtámadott határozat ugyanis egy 2000. szeptember 19‑én történt,
a svédországi árengedményekre vonatkozó megbeszélésre hivatkozik, az árengedményekről való információcsere és a további engedményekről
szóló megállapodás tekintetében tett kifogás alátámasztására. Márpedig a kifogásközlés semmilyen hivatkozást nem tartalmaz
a Svédországra vonatkozó, ilyen jellegű megállapodásokat illetően, ugyanakkor az ilyen megállapodásokra Finnország vonatkozásában
tesz utalást. Az Amann azt állítja, hogy maga a Bizottság is elismerte a megtámadott határozat (116) preambulumbekezdésében,
tévedésből említette Finnországot Svédország helyett a kifogásközlésben. Tehát úgy ítélik meg, hogy e tekintetben nem hallgatták
meg. A Bizottság megalapozatlanul állítja, hogy az Amann a kifogásközlésben hivatkozott dokumentumból ki tudta következtetni,
hogy Svédországra vonatkozó kifogásról volt szó. A kérdéses dokumentum, azaz egy 2000. október 10‑i e‑mail ugyanis egy, az
engedményekre vonatkozó megállapodásokétól eltérő szövegkörnyezetben került említésre. Ráadásul a dokumentum tartalma egyáltalán
nem valamely, az engedményekre vonatkozó konkrét megállapodásra engedett következtetni. Az Amann arra hivatkozik, hogy az
ítélkezési gyakorlat értelmében nem maguk a dokumentumok mint olyanok számítanak, hanem azok a következtetések, amelyeket
ezekből a Bizottság levont. Ez az ítélkezési gyakorlat a jelen ügyben is alkalmazható, még akkor is, ha a megtámadott határozat
a hivatkozott e‑mailről tett említést, mivel ez egy más szövegkörnyezetben történt.
Továbbá, a Bizottság ellentmond önmagának, amikor azt állítja, hogy valójában Svédországra akart hivatkozni Finnország helyett,
ugyanakkor azt állította, hogy e két országban léteznek megállapodások.
Másodsorban, a felperesek szerint a Bizottság megsértette védelemhez való jogukat, azt követelve, hogy adjanak választ a 2003.
március 6‑i és 24‑i információkérésben szereplő, a versenytársakkal fenntartott kapcsolatokra vonatkozó kérdésekre, anélkül
hogy közölte volna, „vádlottként” kérdezi ki őket. A felperesek arra hivatkoznak, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében
a felperesektől nem követelhető meg, hogy részletesen beszámoljanak az érintett kérdésekről és a versenytársakkal fenntartott
kapcsolat keretében hozott döntésekről, és még kevésbé lehet azt kérni a vállalkozásoktól, hogy a tények puszta és egyszerű
leírásán és a létező dokumentumok benyújtásán kívül felvilágosításokat adjanak a versenytársakkal fenntartott kapcsolatok
céljáról, lefolyásáról és eredményeiről, míg a Bizottság nyilvánvalóan azt feltételezi, hogy e találkozók célja a verseny
korlátozása volt. Márpedig a felperesek szerint a jelen ügyben ez a helyzet, és e tekintetben a fent hivatkozott információkérések
4.1. pontjára hivatkoznak.
Tekintettel arra, hogy a felperesek a Bizottság valamennyi kérdésére részletesen válaszoltak, annak ellenére, hogy joguk lett
volna ezt megtagadni, a velük szemben kiszabott bírság tekintetében alkalmazott 15%‑nál nagyobb csökkentésére hivatkoznak
az engedékenységi közlemény D2. pontjának értelmében. Úgy ítélik meg, hogy már így is jóval túlmentek azon, amit a Bizottságnak
joga lett volna követelni.
A felperesek a hivatkozott 15%‑os csökkentést is elégtelennek ítélik a Coatsnak adott 50%‑kal összehasonlítva. Szerintük ugyanis
a Bizottságnak figyelembe kellett volna vennie azt a tényt, hogy a vizsgálata keretében már talált olyan lényeges dokumentumokat,
amelyek lehetővé tették számára, hogy minden nehézség nélkül megállapítsa a jogsértést az érintett területeken. A Coats továbbá
előnyben volt versenytársaival szemben, mivel már értesült az eljárás fenyegető közelségéről, ily módon önmaga határozott
az engedékenységi kérelem benyújtásáról. Továbbá, a Coats vezető szerepet játszott, amit több érintett vállalkozás is megerősít.
E tényezőkre figyelemmel a felperesek úgy vélik, hogy a Coatsszal azonos bánásmódban kellett volna részesülniük.
A Bizottság cáfolja ezt a jogalapot.
b)     A Törvényszék álláspontja
A meghallgatáshoz való jog feltételezett megsértéséről
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a kifogásközlésnek tartalmaznia kell a kifogások megfelelően egyértelműen megfogalmazott,
akár összefoglaló jellegű leírását, hogy lehetővé tegye az érdekeltek számára azt, hogy ténylegesen megismerhessék azokat
a magatartásokat, amelyeket a Bizottság részükről kifogásol, és hogy megfelelően védekezhessenek még a Bizottság végső határozatának
meghozatala előtt. Ez a követelmény teljesül akkor, ha a hivatkozott határozat az érintetteket nem teszi felelőssé a kifogásközlésben
ismertetettektől eltérő jogsértésekért, és csak olyan tényeket állapít meg, amelyekről az érdekeltek kifejthették álláspontjukat
(a Törvényszék T‑352/94. sz., Mo och Domsjö ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1989. o.] 63. pontja,
a fenti 196. pontban hivatkozott CMA CGM és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 109. pontja, és a fenti 93. pontban
hivatkozott „Tokai II”‑ítélet 138. pontja).
Ilyeténképpen a védelemhez való jog csak akkor sérül, ha a végleges határozat olyan kifogást tartalmaz, amely a kifogásközlésben
nincs leírva olyan módon, hogy az alapján a határozat címzettjei meg tudnák védeni magukat (a Törvényszék T‑48/00. sz., Corus
UK kontra Bizottság ügyben 2004. július 8‑án hozott ítéletének [EBHT 2004., II‑2325. o.] 100. pontja).
Az ítélkezési gyakorlatból továbbá az következik, hogy nem maguk a dokumentumok mint olyanok a lényegesek, hanem a Bizottság
által az ezekből levont következtetések, és ha e dokumentumokra a kifogásközlésben nem hivatkoztak, az érintett vállalkozás
joggal vélhette úgy, hogy az ügy tekintetében ezek nem bírtak jelentőséggel. Ha a Bizottság nem tájékoztat egy vállalkozást
arról, hogy bizonyos dokumentumokat felhasznál határozatában, akkor a Bizottság megakadályozza, hogy e vállalkozás megfelelő
időn belül kifejtse véleményét e dokumentumok bizonyító erejéről. Ebből következik, hogy e dokumentumok nem tekinthetők e
vonatkozásban érvényes bizonyítékoknak (lásd ebben az értelemben a Bíróság 107/82. sz., AEG‑Telefunken kontra Bizottság ügyben
1983. október 25‑én hozott ítéletének [EBHT 1983., 3151. o.] 27. pontját és C‑62/86. sz., AKZO kontra Bizottság ügyben 1991.
július 3‑án hozott ítéletének [EBHT 1991., I‑3359. o.] 21. pontját, valamint a Törvényszék T‑11/89. sz., Shell kontra Bizottság
ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑757. o.] 55. pontját).
Ugyanakkor, a Bizottság által valamely kifogás alátámasztására a végleges határozatban felhasznált dokumentum, még akkor is,
ha e dokumentumot a kifogásközlésben ugyanazon vállalkozással szemben egy másik kifogás alátámasztása érdekében használták,
csak akkor használható az érintett vállalkozással szemben a határozatban, ha ez utóbbi ésszerűen levonhatta a kifogásközlésből
és az okiratok tartalmából azokat a következtetéseket, amelyeket a Bizottság azokból le szándékozott vonni (lásd ebben az
értelemben a fenti 314. pontban hivatkozott Shell kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 62. pontját).
A fent hivatkozott ítélkezési gyakorlat fényében kell tehát megvizsgálni az Amann által hivatkozott kifogást.
Emlékeztetni kell, hogy a megtámadott határozat (116) preambulumbekezdésében a Bizottság elismerte, hogy a kifogásközlés 104.
és 126. pontjában tévesen állította, hogy Finnországban alkalmazandó engedményről született megállapodás a 2000. szeptember
19‑én Budapesten tartott találkozón. A Bizottság e tévedést a (116) preambulumbekezdésben kiigazította, és hangsúlyozta, hogy
az engedmény által érintett ország valójában Svédország volt.
Először is meg kell állapítani, hogy a kifogásközlés 125. és 126. pontjának előző címe: „Találkozó a Mercure hotelban Budapesten,
2000. szeptember 19‑én” a 244. lábjegyzetre utal, amely a 2000. október 10‑i, az e találkozón érintett témákat, köztük a svédországi
engedmények csökkentését tartalmazó e‑mailre hivatkozik.
Azt is meg kell állapítani, hogy az Amann‑nak tudomása volt e dokumentumról, amit a kifogásközlésre adott válasza is alátámaszt.
Ez utóbbi ugyanis megemlíti, hogy a dokumentum J. L.‑nek (Coats) F. S.‑hez (Coats) írt 2000. október 10‑i e‑mailjét tartalmazza,
amely a budapesti találkozó tartalmáról szóló részletes beszámolót foglal magában.
Ezen e‑mailből világosan kitűnik, hogy az engedmény csökkentésében érintett egyetlen ország Svédország volt, és egyetlen Finnországra
vonatkozó elem sem volt félrevezető a tekintetben, hogy esetlegesen létezik erről a csökkentésről szóló megállapodás ez utóbbi
ország vonatkozásában.
Továbbá, az Amann állításával ellentétben, ez az e‑mail nem eltérő szövegkörnyezetben került hivatkozásra, mivel felsorolja
a 2000. szeptember 19‑én tartott találkozón létrejött megállapodásokat, amely találkozón való részvételét az Amann nem vitatja.
Ilyeténképpen, a hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően meg kell állapítani, hogy az Amann ésszerűen levonhatta a
kifogásközlésből és az okiratok tartalmából azokat a következtetéseket, amelyeket a Bizottság azokból le szándékozott vonni,
és ezért kiigazíthatta az engedmények csökkentése által érintett egyetlen országra vonatkozó tévedést.
E tekintetben irreleváns az Amann azon érvelése, miszerint az e‑mailben szereplő azon mondat, hogy „Svédország: […] az egyedi
árakat 3,5%‑kal kell emelni 2001. április 1‑jén, vagy csökkenteni az engedményeket” nem tette számára lehetővé, hogy tudja
azt, hogy a Bizottság e mondatra akarja‑e alapozni annak megállapítását, hogy létezett megállapodás az engedmények csökkentéséről
Svédország vonatkozásában. A fenti megfontolásokból ugyanis az következik, hogy az Amann számíthatott arra, hogy a Bizottság
erre az elemre fog támaszkodni.
Következésképpen meg kell állapítani, hogy az Amann meghallgatáshoz való jogát nem sértették meg.
A védelemhez való jog és különösen az önvád tilalmának feltételezett megsértésén alapuló jogalapról
Az azzal kapcsolatos ítélkezési gyakorlatból, hogy az előzetes vizsgálati jogosítványok és a közigazgatási eljárások tekintetében
milyen terjedelmű a Bizottság hatásköre, az következik, hogy a Bizottság – adott esetben, határozat útján – arra kötelezheti
a vállalkozást, hogy az ezen intézmény által ismert tényekről minden szükséges információt megadjon, de nem kötelezheti a
vállalkozást olyan válaszadásra, amely révén ez utóbbi kénytelen lenne elismerni azon jogsértés tényét, amelynek bizonyítása
a Bizottság feladata (a 374/87. sz., Orkem kontra Bizottság ügyben 1989. október 18‑án hozott ítélet [EBHT 1989., 3283. o.]
34. és 35. pontja, a C‑204/00. P., C‑205/00. P., C‑211/00. P., C‑213/00. P., C‑217/00. P. és C‑219/00. P. sz., Aalborg Portland
és társai egyesített ügyekben 2004. január 7‑én hozott ítélet [EBHT 2004., I‑123. o.] 61. és 65. pontja, valamint a fenti
260. pontban hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 34. pontja).
Ily módon nem ismerhető el a hallgatáshoz való abszolút jog egy olyan vállalkozás tekintetében, a 17. rendelet 11. cikkének
(5) bekezdése szerinti információkérést tartalmazó határozat címzettje. Az ilyen jog elismerése ugyanis túlmenne azon, ami
a vállalkozások védelemhez való jogának biztosításához szükséges, és szükségtelen korlátozást jelentene a Bizottság azon feladatának
végrehajtása során, amely szerint biztosítania kell a közös piacon a versenyszabályok betartását. A hallgatáshoz való jog
csak annyiban ismerhető el, amennyiben az érintett vállalkozást olyan válaszadásra kötelezik, amelyekkel elismerné az olyan
jogsértés fennállását, amelynek bizonyítása a Bizottság feladata (a fenti 186. pontban hivatkozott „Tokai I”‑ítélet 402. pontja).
A 17. rendelet 11. cikke hatékony érvényesülésének biztosítása érdekében ezért a Bizottság kötelezheti a vállalkozásokat arra,
hogy minden számukra ismeretes, a tényekre vonatkozó információt közöljenek, és amennyiben az szükséges, bocsássák a Bizottság
rendelkezésére az ezekre vonatkozóan birtokukban lévő okiratokat még abban az esetben is, ha ezek felhasználhatók versenyellenes
magatartás bizonyítására. A Bizottságnak az információkérésre vonatkozó hatásköre nem sérti sem az EJEE 6. cikkének (1) és
(2) bekezdését, sem az Emberi Jogok Európai Bíróságának ítélkezési gyakorlatát (a fenti 186. pontban hivatkozott „Tokai I”‑ítélet
403. és 404. pontja).
Mindenesetre önmagában a Bizottság által feltett tisztán ténybeli kérdésekre való válaszadás, valamint már létező dokumentumok
benyújtására vonatkozó felhívás teljesítésének kötelezettsége nem jelentheti a védelemhez való jog vagy a tisztességes eljáráshoz
való jog megsértését, amelyek a versenyjog sajátos területén az EJEE 6. cikke által biztosítottal egyenrangú védelmet biztosítanak.
Semmi nem akadályozza ugyanis az információkérés címzettjét abban, hogy később, a közigazgatási eljárás vagy a közösségi bíróságok
előtt folyó eljárásban a védelemhez való jogának gyakorlása során bizonyítsa azt, hogy a válaszaiban foglalt tények, illetve
az általa benyújtott dokumentumok más jelentéssel bírnak, mint amelyet a Bizottság azoknak tulajdonít (a fenti 186. pontban
hivatkozott „Tokai I”‑ítélet 406. pontja).
Végül, ha a Bizottság a 17. rendelet 11. cikke szerinti információkérésben a tisztán ténybeli kérdéseken kívül és a már meglévő
dokumentumokon felül kíván felvilágosítást, és azt kéri a vállalkozástól, hogy írja le több olyan találkozó tárgyát, lefolyását
és eredményét vagy végkövetkeztetését, amelyen részt vett, és nyilvánvalóan azt feltételezi, hogy e találkozók esetén versenykorlátozásokról
volt szó, az ilyen kérelem alkalmas lehet arra, hogy a kérdőre vont vállalkozást arra kényszerítse, hogy ismerje el a közösségi
versenyjogi jogszabályok megsértésében való részvételét; az érintett vállalkozás ezért nem köteles az ilyen jellegű kérdésekre
választ adni. Ilyen esetben, ha a vállalkozás mégis információkat szolgáltat e pontok tekintetében, azt önkéntes együttműködésnek
kell tekinteni, amely az engedékenységi közlemény értelmében a bírság csökkentésének alapjául szolgálhat (a Törvényszék T‑48/02. sz.,
Brouwerij Haacht kontra Bizottság ügyben 2005. december 6‑án hozott ítéletének [EBHT 2005., II‑5259. o.] 107. pontja). Az
ítélkezési gyakorlatból továbbá az következik, hogy ugyanezen esetben a vállalkozások nem hivatkozhatnak arra, hogy a Bizottság
megsértette az önvádra kötelezés tilalmát azon tény okán, hogy az ilyen kérdésre önként válaszoltak (a fenti 259. pontban
hivatkozott Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 46. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlat fényében kell megvizsgálni, hogy a Bizottság megsértette‑e az önvádra kötelezés tilalmát.
Elsősorban azt kell hangsúlyozni, hogy a Bizottsága információkérések (2003. március 6‑i és 24‑i levelek), és nem határozatok
útján kért információkat.
Maguknak a kért információknak a tartalmát illetően a fent hivatkozott kérdésekből az következik, hogy a Bizottság többek
között a versenytársakkal tartott találkozókról, ezek időpontjáról, helyéről, a résztvevőkről, valamint e találkozók tárgyáról
és lefolyásáról, továbbá a kétoldalú kapcsolatokról akart információkat kapni. A felperesek egyáltalán nem lettek volna kötelesek
a kérdésekre válaszolni, amennyiben tudható lett volna, hogy a válaszok a feltételezett jogsértésben való részvételük megállapításához
vezetnek. Ugyanakkor önként válaszoltak a kérdésekre, ezért nem hivatkozhatnak arra, hogy a Bizottság megsértették az önvád
tilalmára vonatkozó kötelezettségét.
Másodsorban, a felpereseknek a Bizottsággal szemben felhozott azon kifogását illetően, miszerint a Bizottság nem tájékoztatta
őket a velük szembeni feltételezésekről, előzetesen emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság által a 17. rendelet 11. cikkének
értelmében kért információk és a keresett jogsértés közötti összefüggés követelménye szerepel az információkérésben. A 17. rendelet
11. cikke ugyanis felhatalmazza a Bizottságot, hogy – elsősorban – a vállalkozásoktól beszerezzen „minden szükséges információt”
ahhoz, hogy ezen intézmény alkalmazni tudja az EK 81. cikkben és az EK 82. cikkben rögzített elveket. Továbbá, a 17. rendelet
11. cikkének (3) bekezdése előírja, hogy a Bizottság a kérésben feltünteti – többek között – „a kérés jogalapját és célját”.
A 17. rendelet 11. cikke (1) és (3) bekezdésének együttes olvasatából, valamint az érintett vállalkozások védelemhez való
joga tiszteletben tartásának kötelezettségéből tehát az következik, hogy a szükségességnek a 17. rendelet 11. cikkében előírt
feltételét a vizsgálat céljával összefüggésben kell értékelni, amint azt kötelező jelleggel maga az információkérés is tartalmazza.
Amint ugyanis azt a Bíróság már kimondta egy, a Bizottságra a 17. rendelet 14. cikke értelmében ruházott vizsgálati hatáskörre
vonatkozó, a 17. rendelet 11. cikkéhez hasonló rendelkezést illetően a 46/87. és 227/88. sz., Hoechst kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1989. szeptember 21‑én hozott ítéletének (EBHT 1989, 2859. o.), 29. pontjában, a Bizottság azon kötelezettsége, hogy
meg kell jelölnie a vizsgálat tárgyát és célját, alapvető követelménynek minősül nemcsak azért, hogy az érintett vállalkozások
területén tervezett vizsgálat indokoltsága kitűnjön, hanem azért is, hogy e vállalkozások megérthessék együttműködési kötelességük
mértékét védelemhez való joguk megtartása mellett. Ebből következik, hogy a Bizottság kizárólag olyan információk közlését
kérheti, amelyek alkalmasak arra, hogy lehetővé tegyék azon feltételezett jogsértéseket, amelyek a vizsgálatot indokolják,
és amelyek feltüntetésre kerültek az információkérésben (a Törvényszék T‑39/90. sz., SEP kontra Bizottság ügyben 1991. december
12‑én hozott ítéletének [EBHT 1991., II‑1497. o.] 25. pontja és T‑34/93. sz., Société Générale kontra Bizottság ügyben 1995.
március 8‑án hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑545. o.] 40., 62. és 63. pontja).
Ezen ítélkezési gyakorlatból az következik, hogy információkérésében a Bizottság nem köteles kifejezett módon felróni az érintett
vállalkozásoknak a feltételezett jogsértést, következésképpen ebben a szakaszban nem köteles tájékoztatni a vállalkozást érintettségéről.
Feltéve ugyanis, hogy a Bizottság világosan megjelöli kérésének jogi alapjait és célját, meg kell állapítani, hogy az érintett
vállalkozás védelemhez való joga nem sérült.
A jelen ügyben a Bizottság tökéletesen teljesítette kötelezettségeit, amikor a fent hivatkozott információkérésekben világosan
megjelölte a kérés tárgyát és célját.
E tekintetben, és harmadsorban, a felpereseknek a Bizottsággal szemben felhozott azon kifogása, hogy a Bizottság nem közölte
velük a már birtokában lévő információkat, nem releváns. A versenyjogra vonatkozó közigazgatási eljárás keretében ugyanis
a védelemhez való jogot és a tisztességes eljárást egyrészt éppen a kifogásközlés megküldése, másrészt az aktába való betekintés
biztosítja, amely a hivatkozott kifogásközlés címzettjének lehetővé teszi, hogy megismerhesse a Bizottság aktájában szereplő
bizonyítékokat. Az érintett vállalkozás tulajdonképpen a kifogásközlésben szerezhet tudomást mindazokról a lényeges bizonyítékokról,
amelyre a Bizottság az eljárás e szakaszában támaszkodik. Következésképpen az érintett vállalkozás csak a hivatkozott kifogásközlés
megküldése után élhet teljes mértékben a védelemhez való jogával. Amennyiben a fentiekben ismertetett jogokat – a felperes
által javasoltak szerint – a kifogásközlést megelőző időszakra is kiterjesztenék, az veszélyeztethetné a Bizottság vizsgálatának
sikerességét, mivel az érintett vállalkozások már a Bizottság vizsgálatának első szakaszában azonosíthatnák, mely információk
vannak már a Bizottság birtokában, és mely információk tarthatók előtte titokban (a Bíróságnak a fenti 260. pontban hivatkozott
Dalmine kontra Bizottság ügyben hozott ítélete 58–60. pontja).
Negyedsorban, a felperesek megalapozatlanul hivatkoznak a bírság összegének az együttműködés jogcímén történő csökkentésére
azért, mert válaszoltak az információkérésre, olyan válaszokat adva, amelyek „jóval túlmennek” azon, amit a 17. rendelet 11. cikke
értelmében meg lehetne követelni.
A felperesek által a két kartellre vonatkozó vizsgálat során nyújtott együtt működés okán mindkét kiszabott bírságot 15%‑kal
csökkentették az engedékenységi közlemény D2. pontjának első és második francia bekezdése értelmében. A Bizottság ugyanis
megállapította, hogy a felperesek olyan információkat és dokumentumokat szolgáltattak, amelyek ténylegesen hozzájárultak a
jogsértés fennállásának megállapításához, különösen pedig elismerték a versenytársaikkal tartott találkozókon való részvételüket,
hogy itt tájékoztassák egymást, és megvitassák, azaz fenntartsák az árakat. Következésképpen, a felperesek nem vitatták lényegileg
azon tények valódiságát, amelyekre a Bizottság velük szemben kifogásait alapozta (a megtámadott határozat (390)–(397) és (460)–(463) preambulumbekezdése).
Egyfelől emlékeztetni kell arra, hogy a bírságnak a közigazgatási eljárás során végzett együttműködés alapján történő csökkentése
csak akkor igazolt, ha az érintett vállalkozás magatartása lehetővé tette a Bizottság számára a jogsértés könnyebb megállapítását,
és adott esetben annak megszüntetését (a Törvényszék T‑327/94. sz., SCA Holding kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én
hozott ítéletének [EBHT 1998., II‑1373. o.] 156. pontja, valamint T‑45/98. és T‑47/98. sz., Krupp Thyssen Stainless és Acciai
speciali Terni kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. december 13‑án hozott ítéletének [EBHT 2001., II‑3757. o.] 270. pontja).
Másfelől, a vállalkozásnak a vizsgálat alatti együttműködése nem jogosít fel a bírság csökkentésére, ezen együttműködés nem
haladja meg azt, amire a vállalkozása a 17. rendelet 11. cikkének (4) és (5) bekezdése szerint köteles (lásd ebben az értelemben
a Törvényszék T‑12/89. sz., Solvay kontra Bizottság ügyben 1992. március 10‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., II‑907. o.]
341. és 342. pontját). Ha azonban a vállalkozás a 11. cikk szerinti információkérésre olyan információt szolgáltat, amely
messze meghaladja azt, amit a Bizottság e rendelkezés alapján követelhet, akkor csökkenthető a vállalkozással szemben kiszabott
bírság (lásd ebben az értelemben a Törvényszék T‑308/94. sz., Cascades kontra Bizottság ügyben 1998. május 14‑én hozott ítéletének
[EBHT 1998., II‑925. o.] 262. pontját).
Az is igaz, hogy a Bizottsággal közölt információk tartalma alapján határozható meg, hogy a felperesek ténylegesen olyan információkat
közöltek‑e, amelyek messze meghaladják azt, amit a Bizottság követelhet.
Márpedig a felperesek nem bizonyították, hogy a közölt információk mennyiben haladták meg tartalmukban messzemenően azt, amit
a Bizottság követelhet.
Meg kell továbbá állapítani, hogy a felperesek nem ismerték el azon tényezők összességét, amelyekre a Bizottság a megtámadott
határozatot alapozta. Hangsúlyozni kell ugyanis, hogy a Cousin továbbra is folytatta termékajánlatai megtételét, figyelmen
kívül hagyva a megbeszélések valamennyi részét, az Amann pedig vitatta a jogsértés időtartamát.
Következésképpen, a bírság 15%‑os csökkentése a felperesek tekintetében az ügy körülményeire figyelemmel indokoltnak tűnik.
A 15%‑os csökkentésnek a Coats tekintetében alkalmazott 50%‑os csökkentéssel történő összehasonlításából eredő elégtelen jellegén
alapuló jogalapot is el kell utasítani.
Következésképpen e jogalapot el kell utasítani.
A fenti megállapodások összességéből az következik, hogy a felperesek keresetét el kell utasítani.

A költségekről
Az eljárási szabályzat 87. cikkének 2. §‑a alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a
pernyertes fél ezt kérte. A felpereseket, mivel pervesztesek lettek, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek
viselésére.
A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (ötödik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
Az Amann & Söhne GmbH & Co. KG‑t és a Cousin Filterie SAS‑t kötelezi a költségek viselésére.
Vilaras
Prek
Ciucă
Kihirdetve Luxembourgban, a 2010. április 28‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
Tartalomjegyzék
A jogvita előzményei
A –  A jogvita tárgya
B –  Közigazgatási eljárás
C –  A megtámadott határozat
1.  Az érintett piacok meghatározása
a)  Termékpiacok
b)  Földrajzi piacok
2.  Az érintett piac mérete és szerkezete
3.  A jogsértő magatartások leírása
4.  A megtámadott határozat rendelkező része
Az eljárás és a felek kereseti kérelmei
A jogkérdésről
A –  A felperesek által hivatkozott, a megtámadott határozat megsemmisítésére irányuló, az 1/2003 rendelet 7. cikke (1) bekezdése
első mondatának megsértésén alapuló jogalapról
1.  A felek érvei
2.  A Törvényszék álláspontja
a)  A termékpiacok és a földrajzi piacok megkülönböztetéséről
b)  Az „átfogó terv” hivatkozott létezéséről
B –  A bírság csökkentésére irányuló jogalapról
1.  A felperesek által hivatkozott, a szankciónak a 17. rendelet 15. cikke (2) bekezdésében és az 1/2003 rendelet 23. cikke
(2) bekezdésében előírt felső határa megsértéséről
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
A nulla poena sine lege elvének megsértésén és a 17. rendelet 15. cikkének (2) bekezdése és az 1/2003 rendelet 23. cikkének
(2) bekezdése jogellenességére vonatkozó kifogáson alapuló jogalapról
A több jogsértésért egységes büntetés kiszabásának kötelezettségén alapuló jogalapról
A szankció törvényi céljainak megsértésén alapuló kifogásról
2.  A felperesek által hivatkozott, az egyenlő bánásmód és az arányosság elvének a bírság kiszabása során történt megsértésén
alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
Az arányosság elvének megsértéséről
–  A piac méretének figyelmen kívül hagyásán alapuló érvelésről
–  A kizárólag a jogsértések által érintett piacon elért forgalom figyelembevételén alapuló érvelésről
–  Az iránymutatásban előírt „átalányosítási rendszerről”
–  A felperesek mint „középvállalkozások” helyzetének figyelmen kívül hagyásáról
Az egyenlő bánásmód elvének megsértéséről
3.  Az Amann által hivatkozott, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán létrehozott kartellért kiszabott bírság kiindulási
összegének téves meghatározásán alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
4.  Az Amann által hivatkozott, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán megvalósult jogsértés időtartamának téves számításán
alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
5.  Az Amann által hivatkozott, egyes, az ipari felhasználásra szánt cérna piacán elkövetett jogsértésre vonatkozó enyhítő
körülmények figyelmen kívül hagyásán alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
6.  A felperesek által hivatkozott, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacán elkövetett jogsértésért kiszabott bírság
kiindulási összegének és alapösszegének téves számításán alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
7.  A felperesek által hivatkozott, a gépjárműipar számára gyártott cérna piacára vonatkozó kartell végrehajtásának elmaradása
figyelmen kívül hagyásán alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
8.  A meghallgatáshoz és a védelemhez való jog megsértésén alapuló jogalapról
a)  A felek érvei
b)  A Törvényszék álláspontja
A meghallgatáshoz való jog feltételezett megsértéséről
A védelemhez való jog és különösen az önvád tilalmának feltételezett megsértésén alapuló jogalapról
A költségekről
*
Az eljárás nyelve: német.