CELEX: 62002CJ0157
Maanteiden tavarakuljetukset
Tiemaksut
Brennerin moottoritie
Syrjintäkielto
Liikenteenharjoittajan kansallisuuteen tai kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän perustuva syrjintä

Oberster Gerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 22.3.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 29.4.2002, EY 234 artiklan nojalla neljä ennakkoratkaisukysymystä tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen
tarkoitettujen ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta
jäsenvaltioissa 25 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/89/ETY (EYVL L 279, s. 32) ja verojen ja maksujen
kantamisesta raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17 päivänä kesäkuuta 1999 annetun
Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY (EYVL L 187, s. 42) tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa itävaltalainen kuljetusyritys Rieser Internationale Transporte GmbH (jäljempänä
Rieser) on vaatinut, että sille on palautettava sen Brennerin moottorintien käytöstä kyseisen moottoritien hallinnoimisyritykselle
Autobahnen- und Schnellstraßen-Finanzierungs-AG:lle (ASFINAG) maksamista tiemaksuista se osa, jonka Rieser katsoo maksaneensa
liikaa.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivin 93/89/ETY 2 artiklan mukaan ”tiemaksulla” tarkoitetaan direktiivissä ”tietyn summan maksamista siitä, että ajoneuvolla
kuljetaan kahden paikan välinen matka käyttäen 7 artiklan d alakohdassa tarkoitettuja infrastruktuureja; summan suuruus perustuu
kuljettuun matkaan ja ajoneuvoluokkaan” ja ”ajoneuvolla” puolestaan tarkoitetaan ”yksittäistä moottoriajoneuvoa tai ajoneuvoyhdistelmää,
joka on tarkoitettu ainoastaan maanteiden tavarakuljetukseen ja jonka suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia”.
Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltiot voivat edelleen säilyttää tiemaksut tai ottaa käyttöön tiemaksuja ja/tai käyttömaksuja seuraavien edellytysten
mukaan:
a)
tie- ja käyttömaksuja ei saa periä samanaikaisesti saman tieosuuden käytöstä.
Jäsenvaltiot voivat kuitenkin soveltaa tiemaksuja tieverkoilla, joilla peritään käyttömaksuja siltojen, tunneleiden tai vuoristosolien
käytöstä;
b)
tie- ja käyttömaksuja sovelletaan syrjimättä suoraan tai epäsuorasti liikenteenharjoittajan kansallisuuden tai kuljetuksen
lähtöpaikan taikka määränpään perusteella, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan 2 kohdan e alakohtaa ja 9 artiklaa;
– –
d)
tie- ja käyttömaksuja peritään ainoastaan moottoriteiden käytöstä ja muiden sellaisten monikaistaisten teiden käytöstä, joilla
on vastaavat ominaispiirteet kuin moottoriteillä, sekä siltojen, tunneleiden ja vuoristosolien käytöstä.
– –
h)
tiemaksut perustuvat kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin.”
Direktiivin 93/89/ETY 13 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait,
asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 1.1.1995. Itävallan tasavallan, Suomen tasavallan ja Ruotsin kuningaskunnan
liittymisehdoista ja niiden sopimusten mukautuksista, joihin Euroopan unioni perustuu, tehdyn asiakirjan (EYVL 1994, C 241,
s. 21 ja EYVL 1995, L 1, s. 1) nojalla tämä täytäntöönpanomääräaika velvoitti myös Itävallan tasavaltaa.
Yhteisöjen tuomioistuin kumosi asiassa C-21/94, parlamentti vastaan neuvosto, 5.7.1995 antamallaan tuomiolla (Kok. 1995, s. I-1827)
direktiivin 93/89/ETY sen vuoksi, että se oli annettu kuulematta Euroopan parlamenttia sääntöjenmukaisella tavalla; yhteisöjen
tuomioistuin määräsi kuitenkin samalla, että kumotun direktiivin vaikutukset pysyvät voimassa siihen asti kun Euroopan unionin
neuvosto antaa uuden direktiivin.
Parlamentti ja neuvosto antoivat 17.6.1999 direktiivin 1999/62/EY. Sen neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että sillä
korvataan kumottu direktiivi 93/89/ETY.
Direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 ja 9 kohdassa, jotka vastaavat direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohtaa, säädetään
seuraavaa:
”4. Tietullit ja käyttäjämaksut eivät saa olla suoraan tai välillisesti syrjiviä liikenteenharjoittajan kansallisuudesta tai
ajoneuvon alkuperästä tai määräpaikasta johtuvin perustein,
– –
9. Keskimääräisten tietullien on perustuttava kyseisen infrastruktuuriverkon rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin.”
Kyseisen direktiivin 13 artiklan sanamuodon mukaan direktiivi tuli voimaan 20.7.1999.
Tämän direktiivin 12 artiklan mukaan jäsenvaltioiden on saatettava kyseisen direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset
ja hallinnolliset määräykset voimaan ennen 1.7.2000.
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut asiassa C-205/98, komissio vastaan Itävalta, 26.9.2000 antamassaan tuomiossa (Kok. 2000,
s. I-7367) seuraavaa:
”Itävallan tasavalta ei ole noudattanut direktiivin [93/89/ETY] 7 artiklan b alakohdan eikä tämän direktiivin 7 artiklan h alakohdan
mukaisia velvoitteitaan, koska se ensinnäkin on 1.7.1995 ja 1.2.1996 nostanut tiemaksuja koko Brennerin moottoritien tieosuudelta,
joka on Itävallan läpiajoväylä, jota enimmäkseen käyttävät muissa jäsenvaltioissa rekisteröidyt tavarakuljetukseen käytettävät
ajoneuvot, joiden suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia, ilman että se olisi korottanut tiemaksuja tämän moottoritien
osittaisilla tieosuuksilla, joita valtaosin käyttävät Itävallassa rekisteröidyt samanlaisiin tavarakuljetuksiin käytettävät
ajoneuvot, joiden suurin sallittu kokonaispaino on vähintään 12 tonnia, ja koska se toisekseen ei ole soveltanut näitä tiemaksuja
vain siltä osin kuin se on tarpeen Brennerin moottoritien rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskulujen kattamiseksi.”
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymykset
ASFINAGille siirrettiin sen ja Itävallan valtion, joka on ASFINAGin ainoa osakas, välillä kesäkuussa 1997 tehdyllä käyttö-
ja nautintasopimuksella (Fruchtgenussvertrag) 1.1.1997 takautuvasti alkavin vaikutuksin vastuu Itävallan moottoriteiden ja
pikateiden, joihin myös Brennerin moottoritie kuuluu, rakentamisesta, suunnittelusta, käytöstä, ylläpidosta ja rahoituksesta.
Lisäksi sille annettiin kyseisen sopimuksen sanamuodon mukaan oikeus periä omissa nimissään ja omaan lukuunsa tie- ja käyttömaksuja
kulujensa kattamiseksi.
Rieser harjoittaa kansainvälistä tavarakuljetusliikennettä ja käyttää toiminnassaan vähintään 12 tonnin painoisia, yli kolmiakselisia
kuorma-autoja. Se käyttää kuljetuksiin säännöllisesti Brennerin moottoritietä, jonka käytöstä peritään tiemaksu. Rieser katsoo,
että se oli maksanut ASFINAGille liian korkeita tiemaksuja erityisesti 1.1.1997–31.7.2000. Se on vaatinut täten itävaltalaisessa
tuomioistuimessa, että sille oli palautettava osa näistä sen ASFINAGille maksamista tiemaksuista.
Rieser on vedonnut edellä mainittuun asiassa komissio vastaan Itävalta annettuun tuomioon. Se katsoo, että direktiivin 93/89/ETY
7 artiklan b ja h alakohta ovat riittävän täsmällisiä, jotta niillä on välitön oikeusvaikutus. Koska direktiivin täytäntöönpanolle
varattu määräaika oli päättynyt, se voi vedota välittömästi näihin säännöksiin. Sama pätee ASFINAGiin, koska vaikka ASFINAG
on yksityisoikeuden alainen oikeussubjekti, se on kuitenkin valtion valvonnassa.
ASFINAG oli päinvastaista mieltä. Se katsoo, että itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat eivät voi vedota syrjintäkiellon
sisältävään direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan. Sitä oikeutta, johon Rieser vetoaa, ei missään tapauksessa ollut
olemassa 17.6.1999–1.7.2000, koska direktiiviä 93/89/ETY sovellettiin 17.6.1999 asti ja direktiivin 1999/62/EY täytäntöönpanolle
varattu määräaika jatkui 1.7.2000 saakka.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistui hylkäsi Rieserin kanteen sillä perusteella, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohta
ei ole säännös, jota voitaisiin soveltaa välittömästi, ja kantaja ei voi vedota direktiivin 7 artiklan b alakohtaan.
Valitustuomioistuin katsoi, että Rieserin Rekurs-muutoksenhaku oli otettavaksi tutkittavaksi, mutta totesi sitten, että tiemaksuja
ei ole palautettava 17.6.1999, joka on direktiivin 1999/62/EY antamispäivä, ja 1.7.2000, jolloin direktiivin täytäntöönpanolle
varattu määräaika päättyy, väliseltä ajalta. Jäsenvaltiot olivat tänä aikana velvollisia pelkästään pidättäytymään antamasta
säännöksiä, joilla voitaisiin vakavasti vaarantaa direktiivissä 1999/62/EY säädetyn tavoitteen toteuttaminen. Asiassa ei ole
tullut esille mitään sellaista, jonka perusteella voitaisiin päätellä, että tätä velvollisuutta ei olisi noudatettu.
Asiaa muutoksenhakutuomioistuimena käsittelevän Oberster Gerichtshofin mukaan on epäselvää, onko direktiivien 93/89/ETY ja
1999/62/EY riidanalaisilla säännöksillä välitöntä oikeusvaikutusta. Kyseisen tuomioistuimen mukaan asiassa on selvitettävä
myös yhtäältä kumotun direktiivin 93/89/ETY ja sen aikaansaamien vaikutusten ja toisaalta tämän direktiivin 17.6.1999 korvanneen
direktiivin 1999/62/EY, jonka täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi vasta 1.7.2000, välinen yhteys.
Oberster Gerichtshof on päättänyt lykätä 22.3.2002 tekemällään päätöksellä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle
seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1.
Onko myös vastaaja Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen ’funktionaalista valtiokäsitettä’ koskevan oikeuskäytännön takia tienkäyttäjien
kanssa sopimuksia tehdessään velvollinen noudattamaan direktiivin [93/89/ETY] ja direktiivin [1999/62/EY] välittömästi sovellettavia
(’self-executing’) säännöksiä sillä seurauksella, että vastaaja ei saa vaatia maksettavaksi korkeampaa tiemaksua kuin näiden
säännösten mukaan on mahdollista?
2)
Jos kysymykseen 1 vastataan myöntävästi:
Ovatko direktiivin [93/89/ETY] 7 artiklan b ja h alakohta ja direktiivin [1999/62/EY] 7 artiklan 4 ja 9 kohta yhteisöjen tuomioistuimen
oikeuskäytännössä tarkoitettuja välittömästi sovellettavia säännöksiä siten, että jos näitä direktiivejä ei ole saatettu osaksi
Itävallan oikeusjärjestystä tai ne on pantu siinä puutteellisesti täytäntöön, niihin voidaan vedota sen selvittämiseksi, mikä
on yli kolmeakselisilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta koko Itävallan Brennerin moottoritien tieosuuden osalta
perittävä direktiivin mukainen tiemaksu?
3)
Jos kysymykseen 2 vastataan myöntävästi:
a)
Millä tavalla ja minkä muuttujien mukaan on kussakin tapauksessa laskettava, mikä on sallittu tiemaksu koko tieosuuden pituisen
yksittäisen ajomatkan osalta?
b)
Voivatko myös itävaltalaiset kuljetusalan yritykset vedota siihen, että niitä syrjitään koko tieosuuden (ylisuuren) tariffin
takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia?
4)
Jos kysymyksiin 1 ja 2 vastataan myöntävästi:
a)
Onko edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto annettua tuomiota, jossa yhteisöjen tuomioistuin katsoi, että siinä
kumotun direktiivin [93/89/ETY] vaikutukset pidetään voimassa siihen asti, kunnes neuvosto on antanut uuden direktiivin, tulkittava
siten, että vaikutukset pysyvät voimassa niin kauan kunnes jäsenvaltiot ovat saattaneet uuden direktiivin säännökset osaksi
kansallista oikeusjärjestystään vai niin kauan kunnes täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt?
b)
Jos kysymykseen 4 a) vastataan kieltävästi:
Ovatko jäsenvaltiot velvollisia ottamaan huomioon uuden direktiivin 17.6.1999 ja 1.7.2000 välisenä aikana esimerkiksi sen
pakottavasti huomioitaviksi tulevien esivaikutusten vuoksi?”
Ensimmäinen kysymys
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Rieser ja komissio katsovat, että direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välitön oikeusvaikutus, voidaan vedota ASFINAGin
kaltaista kokonaisuutta vastaan siksi, että tämän yhtiön ja valtion välillä on läheisiä sidoksia Itävallan moottoriteiden
hallinnoimisen osalta.
ASFINAG katsoo sen sijaan, että sitä vastaan ei voida vedota direktiivin säännöksiin, koska se on yksityisoikeuden mukaan
järjestetty osakeyhtiö, sen hallitus ei ole sidottu Itävallan valtion elinten antamiin ohjeisiin ja se ei huolehti valtiollisen
tehtävän suorittamisesta ja se perii tiemaksut omaan lukuunsa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tässä on syytä palauttaa mieliin yhteisöjen tuomioistuimen vakiintunut oikeuskäytäntö (ks. asia 8/81, Becker, tuomio 19.1.1982,
Kok. 1982, s. 53, Kok. Ep. VI, s. 295, 23–25 kohta ja asia C-188/89, Foster ym., tuomio 12.7.1990, Kok. 1990, s. I-3313, Kok. Ep. X,
s. 499, 16 kohta), jonka mukaan silloin, kun yhteisön toimielimet ovat direktiivillä velvoittaneet jäsenvaltiot toimimaan
tietyllä tavalla, tällaisen säädöksen tehokas vaikutus heikentyisi, jos yksityiset oikeussubjektit eivät voisi vedota siihen
tuomioistuimessa ja jos kansalliset tuomioistuimet eivät voisi ottaa sitä huomioon osana yhteisön oikeutta. Tämän johdosta
jäsenvaltio, joka ei asetetussa määräajassa ole toteuttanut direktiivissä säädettyjä täytäntöönpanotoimenpiteitä, ei voi vedota
yksityisiä oikeussubjekteja vastaan siihen, että se on itse jättänyt täyttämättä direktiivissä säädetyt velvoitteet. Näin
ollen aina kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään ehdottomia ja riittävän täsmällisiä ja kun toimenpiteitä direktiivin
täytäntöönpanemiseksi ei ole toteutettu määräajassa, näihin direktiivin säännöksiin voidaan vedota kaikkia direktiivin vastaisia
kansallisia säännöksiä vastaan tai siltä osin kuin näissä direktiivin säännöksissä määritellään oikeuksia, joihin yksityiset
voivat vedota suhteessa valtioon.
Yhteisöjen tuomioistuin on todennut edelleen (asia 152/84, Marshall, tuomio 26.2.1986, Kok. 1986, s. 723, Kok. Ep. VIII, s. 457,
49 kohta ja em. asia Foster ym., tuomion 17 kohta), että jos yksityiset oikeussubjektit voivat vedota direktiiviin valtiota
vastaan, he voivat tehdä tämän riippumatta siitä, toimiiko valtio työnantajana vai julkisen vallan käyttäjänä. Molemmissa
tapauksissa on tarpeen välttää tilanne, jossa valtio voisi hyötyä siitä, että se ei ole noudattanut yhteisön oikeutta.
Elin, joka oikeudellisesta muodostaan riippumatta on valtion toimenpiteen nojalla ja valtion valvonnan alaisuudessa velvollinen
tarjoamaan yleisen edun mukaisia palveluja ja jolla tästä syystä on erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat niistä oikeuksista,
jotka johtuvat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä, kuuluu joka tapauksessa
sellaisten kokonaisuuksien joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä
oikeusvaikutuksia (em. asia Foster ym., tuomion 20 kohta ja asia C-343/98, Collino ja Chiappero, tuomio 14.9.2000, Kok. 2000,
s. I-6659, 23 kohta).
Ennakkoratkaisupyynnön tiedoista käy ilmi, että Itävallan valtio on ASFINAGin ainoa osakas. Sillä on oikeus valvoa kaikkia
tämän yhtiön ja sen tytäryhtiöiden toimenpiteitä ja vaatia milloin tahansa tietoja yhtiön ja sen tytäryhtiöiden toiminnasta.
Sillä on oikeus asettaa liikenteen, turvallisuuden ja rakentamisen järjestämistä koskevia tavoitteita. ASFINAGin on laadittava
vuosittain moottoriteiden ja pikateiden kunnostussuunnitelma ja esitettävä valtiolle tätä koskeva kustannuslaskelma. Lisäksi
sen on esitettävä vuosittain valtion talousarvion laatimisen edellyttämässä määräajassa moottoriteiden ja pikateiden suunnittelua,
rakentamista, ylläpitoa ja hallintoa koskevat kustannusarviolaskelmat.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy vielä ilmi, että ASFINAGilla ei ole oikeutta vahvistaa kulloinkin perittävää tiemaksua itse.
Tiemaksun määrästä säädetään laissa. ASFINAG-laiksi kutsutun lain (BGBl. 1982/591) 4 ja 8 §:ssä säädetään, että Bundesminister
für wirtschaftliche Angelegenheiten (liittovaltion talousministeri) vahvistaa yhdessä Bundesminister für Finanzenin (liittovaltion
valtiovarainministerin) kanssa vastikkeen suuruuden tiettyjen kriteereiden, joihin kuuluu muun muassa ajoneuvolaji, perusteella.
Näistä seikoista käy ilmi, että ASFINAG on elin, joka on valtion toimenpiteen nojalla ja valtion valvonnan alaisuudessa velvollinen
tarjoamaan yleisen edun mukaisia palveluja (eli Itävallan moottoriteiden ja pikateiden rakentaminen, suunnittelu, käyttö,
ylläpito ja rahoitus ja tie- ja käyttömaksujen periminen) ja jolla tästä syystä erityisiä toimivaltuuksia, jotka poikkeavat
niistä oikeuksista, jotka johtuvat yksityisten oikeussubjektien välisiin suhteisiin sovellettavista oikeussäännöistä.
Tämän tuomion 24 kohdassa mainitun oikeuskäytännön mukaan tällainen elin kuuluu oikeudellisesta muodostaan riippumatta sellaisten
kokonaisuuksien joukkoon, joita vastaan voidaan vedota sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia.
Ensimmäiseen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan voidaan vedota
silloin, kun se tekee sopimuksia tienkäyttäjien kanssa, sellaisiin direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia,
jos valtio on antanut tämän oikeushenkilön tehtäväksi julkisen tieverkoston käytöstä suoritettavien tiemaksujen kantamisen
ja kyseinen oikeushenkilö on välittömästi tai välillisesti valtion valvonnassa.
Toinen ennakkoratkaisukysymys
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Rieser katsoo, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdan säännökset
ovat riittävän selviä ja ehdottomia, jotta niillä olisi välitön oikeusvaikutus ja niiden perusteella voidaan antaa yksityisille
oikeussubjekteille oikeus liikaa maksetun määrän palautukseen. Nämä säännökset sisältävät kriteerit, joiden perusteella voidaan
tutkia, onko kansallisella lainsäädännöllä käyttöön otettu tiemaksujärjestelmä laillinen. Tämä käy ilmi edellä mainitussa
asiassa komissio vastaan Itävalta annetun tuomion 102–115 kohdasta, joissa yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että käyttäjiä
on syrjitty kuljetuksen lähtöpaikan tai määränpään perusteella. Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohta ja direktiivin
1999/62/EY 7 artiklan 9 kohta ovat myös tarkkuudeltaan riittävän täsmällisiä, jotta niiden osalta syntyy välitön oikeusvaikutus.
ASFINAGin mukaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b ja h alakohta ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 ja 9 kohta eivät
täytä välittömälle oikeusvaikutukselle asetettuja vaatimuksia, koska säännösten sisältö ei ole riittävän tarkka.
Itävallan hallitus katsoo lisäksi, että se, että kaikilla jäsenvaltioilla on hyvin suuri harkintavalta yksittäisten tienkäyttäjien
osalta laskettavan tiemaksun vahvistamisessa, on esteenä sille, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaa ja direktiivin
1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaa voitaisiin soveltaa välittömästi. Koska nämä säännökset ovat epätarkkoja, tiemaksua ei voida
arvostella pelkästään syrjintäkieltoa koskevan yhteisön oikeuden periaatteen perusteella. Näin ollen direktiivin 93/89/ETY
7 artiklan b alakohdalla ja direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohdalla ei voida katsoa olevan välitöntä oikeusvaikutusta.
Komissio katsoo puolestaan, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaa ja direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohtaa
voidaan soveltaa direktiivien mukaisten tiemaksujen laskemiseen, vaikka direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne
on saatettu puutteellisesti osaksi Itävallan oikeusjärjestystä. Sen sijaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaa ja
direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 9 kohtaa ei voida soveltaa direktiivien mukaisten tiemaksujen laskemiseen silloin, kun
direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on saatettu puutteellisesti osaksi Itävallan oikeusjärjestystä. Yhteisöjen
tuomioistuimella ei ole toimivaltaa velvoittaa Itävallan tasavaltaa noudattamaan tiettyä tiemaksujen laskemismenetelmää.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Yhteisöjen tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että aina kun direktiivin säännökset ovat sisällöltään
ehdottomia ja riittävän täsmällisiä, yksityiset oikeussubjektit voivat kansallisissa tuomioistuimissa vedota niihin jäsenvaltiota
vastaan, jos jäsenvaltio ei ole saattanut direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystä määräajassa tai jos direktiivi
on saatettu osaksi kansallista oikeusjärjestystä virheellisesti (ks. erityisesti yhdistetyt asiat C-6/90 ja C-9/90, Francovich
ym., tuomio 19.11.1991, Kok. 1991, s. I-5357, Kok. Ep. XI, s. I-467, 11 kohta ja asia C-62/00, Marks & Spencer, tuomio 11.7.2002,
Kok. 2002, s. I-6325, 25 kohta).
Direktiivin 1999/62/ETY 7 artiklan 4 kohdassa säädetään, että liikenteenharjoittajaa ei saa syrjiä millään tavoin suoraan
tai välillisesti kansallisuuden tai kuljetuksen lähtöpaikan tai määräpaikan perusteella tietullien ja käyttäjämaksujen soveltamisen
yhteydessä. Tähän syrjinnän poissulkemiseen ei liity ehtoja, ja se on ilmaistu sellaisin sanamuodoin, jotka eivät ole moniselitteisiä.
Näin ollen säännös on ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voivat vedota siihen kansallisissa
tuomioistuimissa.
Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa ilmaistaan syrjintäkielto samoin sanamuodoin, mutta siihen on lisätty maininta
”sanotun kuitenkaan rajoittamatta 8 artiklan 2 kohdan e alakohtaa ja 9 artiklaa”.
Direktiivin 93/89/ETY 8 artiklan 2 kohdan e alakohdan mukaan jäsenvaltiot saavat soveltaa alennettuja käyttömaksuja huonommassa
asemassa olevissa jäsenvaltioissa rekisteröityihin ajoneuvoihin siinä tapauksessa, että vähintään kaksi jäsenvaltiota laativat
yhteisen käyttömaksujärjestelmän, jota sovelletaan näiden valtioiden alueilla. Direktiivin 9 artiklassa säädetään sitten raja-alueiden
osalta käyttöönotettavasta erityisjärjestelystä. Jäsenvaltiot eivät saa kuitenkaan näiden kahden poikkeuksen takia muuttaa
yksipuolisesti direktiivin 7 artiklan b alakohdassa ilmaistun syrjintäkiellon ulottuvuutta siten, että ne asettaisivat sille
mitä tahansa ehtoja tai rajoituksia. Poikkeukset eivät näin vaikuta syrjintäkiellon ehdottomuuteen. Sitä paitsi tässä asiassa
ei ole väitetty, että jompaa kumpaa näistä poikkeuksista voitaisiin soveltaa pääasiassa.
Tästä seuraa, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohta on ehdoton ja riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit
voivat vedota siihen kansallisissa tuomioistuimissa.
Tässä ei voida hyväksyä Itävallan hallituksen väitettä, jonka mukaan direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin
1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan ei voida vedota siksi, että ei ole olemassa matemaattisesti varmaa tiemaksujen ja käyttömaksujen
laskemismenetelmää. Oikeuskäytännön mukaan syrjintää on nimittäin se, että erilaisia sääntöjä sovelletaan toisiinsa rinnastettaviin
tilanteisiin, tai se, että samaa sääntöä sovelletaan erilaisiin tilanteisiin (ks. erityisesti em. asia komissio v. Itävalta,
tuomion 70 kohta). Tämä arviointiperuste on riittävä sen selvittämiseksi, onko edellä mainituissa säännöksissä olevaa syrjintäkieltoa
rikottu pääasiassa; tässä selvittämisessä verrataan täten kysymyksessä olevilla eri tieosuuksilla sovellettuja tiemaksuja
keskenään (ks. vastaavasti em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 79–88 ja 112–115 kohta).
Direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohdassa säädetään sen sijaan, että tiemaksut perustuvat kyseisen infrastruktuuriverkon
rakentamis-, käyttö- ja kehittämiskuluihin, eikä siinä ole täsmennetty, minkälainen tämä yhteys on. Lisäksi tässä säännöksessä
ei määritellä näitä kolmea kuluerää, eli rakentamista, käyttöä ja kehittämistä, eikä kyseisen infrastruktuuriverkon käsitettä.
Vaikka tässä säännöksessä asetetaankin jäsenvaltioille yleiset suuntaviivat tiemaksujen laskemista varten, siinä ei osoiteta
minkäänlaista konkreettista laskentamenetelmää ja jätetään jäsenvaltioille hyvin laaja harkintavalta laskentamenetelmän suhteen.
Tämän säännöksen ei voida siten katsoa olevan ehdoton tai riittävän täsmällinen, jotta yksityiset oikeussubjektit voisivat
vedota siihen suhteessa valtion viranomaisiin. Sama pätee vastaavasti direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, koska siinä
on käytetty samaa sanamuotoa kuin direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohdassa sitä lukuun ottamatta, että se koskee ”keskimääräisiä
tietulleja” eikä ”tiemaksuja”. Koska tämä käsite on korvattu toisella käsitteellä ilman, että sitä olisi kuitenkaan täsmennetty,
säännös on vielä epätäsmällisempi kuin edellä tarkoitettu 7 artiklan h alakohta.
Tästä seuraa, että yksityinen oikeussubjekti ei voi vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY
7 artiklan 9 kohtaan suhteessa valtion viranomaisiin silloin, kun direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu
puutteellisesti täytäntöön.
Tässä on täsmennettävä, että toinen ennakkoratkaisukysymys koskee yli kolmeakselisia tavarankuljetukseen käytettäviä ajoneuvoja,
kun taas nyt kysymyksessä olevat direktiivit koskevat niiden 2 artiklassa seuraavalla tavalla määriteltyjä ajoneuvoja: ”yksittäinen
moottoriajoneuvo tai ajoneuvoyhdistelmä, joka on tarkoitettu ainoastaan maanteiden tavarakuljetukseen ja jonka suurin sallittu
kokonaispaino on vähintään 12 tonnia”. Näin ollen vaikka yksityiset oikeussubjektit voivat vedota näiden direktiivien säännöksiin
kansallisissa tuomioistuimissa, ne voivat tehdä niin siinä määriteltyjen ajoneuvoluokkien osalta.
Toiseen ennakkoratkaisukysymykseen on siten vastattava, että yksityiset oikeussubjektit voivat vedota suhteessa valtion viranomaisiin
direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, mutta eivät direktiivin 93/89/ETY
7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, mikäli direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty
tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön, laskettaessa vähintään 12 tonnia painavilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä
ajoneuvoilta koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien osalta perittävää tiemaksua.
Kolmannen kysymyksen a kohta
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy siinä tapauksessa, että toiseen kysymykseen vastataan myöntävästi, millä tavalla
ja minkä muuttujien mukaan on kussakin tapauksessa laskettava, mikä on tiemaksu koko tieosuuden pituisen yksittäisen ajomatkan
osalta.
Toiseen kysymykseen annettu vastaus huomioon ottaen tähän kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Kolmannen kysymyksen b kohta
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Rieser katsoo, että se voi vedota itävaltalaisena tavaraliikenteenharjoittajana direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan
ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, koska näiden säännösten tavoitteena ei ole yksinomaan suojata ulkomaalaisia
tavaraliikenteenharjoittajia. Niissä säädetään nimittäin, että tiemaksut ja käyttömaksut eivät saa välittömästi tai välillisesti
johtaa erilaiseen kohteluun kuljetusten lähtöpaikan tai määränpään perusteella, eikä näissä säännöksissä ole otettu huomioon
liikenteenharjoittajan kotipaikan valtiota.
Komissio katsoo samalla tavalla, että näiden säännösten tarkoituksena on suojella koko kauttakulkuliikennettä syrjinnältä
siitä riippumatta, minkä maan kansalaisia liikenteenharjoittajat ovat. Itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat voivat
näin ollen vedota näihin säännöksiin samalla tavalla kuin kaikki muutkin liikenteenharjoittajat tuodakseen esiin sen, että
niitä syrjitään koko Brennerin moottoritien (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät
pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia.
ASFINAGin mukaan itävaltalaiset tavaraliikenteenharjoittajat eivät voi vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan
ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, koska Itävallan kansalaisia ei saateta heikompaan asemaan heidän kansalaisuutensa
takia ja kysymyksessä olevat direktiivit koskevat infrastruktuurikuluja, eikä niiden tavoitteena ole säädellä kuljetusyritysten
välistä kilpailua yhden ja saman jäsenvaltion sisällä. Itävaltalaiset liikenteenharjoittajat eivät voi näin vedota siihen,
että koko Brennerin moottoritien käyttäjiä syrjitään mahdollisesti suhteessa sellaisiin tienkäyttäjiin, jotka käyttävät sen
osittaisia tieosuuksia.
Itävallan hallitus toteaa samoin, että direktiivien 93/89/ETY ja 1999/62/EY tavoitteena on säädellä eri jäsenvaltioihin sijoittautuneiden
liikenteenharjoittajien välistä kilpailua, eikä niissä ole haluttu säännellä yksittäisten tienkäyttäjien subjektiivista oikeutta
käyttää tiettyä osuutta tiettyyn tariffiin. Koska direktiiveillä 93/89/ETY ja 1999/62/EY ei pyritä säätelemään samaan jäsenvaltioon
sijoittautuneiden liikenteenharjoittajien välistä kilpailua, itävaltalainen tavaraliikenteenharjoittaja ei voi vedota näiden
direktiivien syrjintäkieltoa koskeviin säännöksiin.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Tältä osin on syytä palauttaa mieliin, että direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa kielletään siksi, että kaikenlaiset
vääristymät estetään jäsenvaltioiden kuljetusyritysten välillä, käyttö- ja tiemaksujen soveltamisen yhteydessä paitsi suoraan
tai välillisesti liikenteenharjoittajan kansallisuuteen perustuva syrjintä myös kuljetuksen lähtöpaikkaan tai määränpäähän
liittyvä syrjintä (em. asia komissio v. Itävalta, tuomion 109 kohta).
Sama pätee direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdan olennaisilta osin samansisältöisiin säännöksiin.
Tästä seuraa, että myös Itävallan kuljetusyritykset, jotka käyttävät kauttakulkukuljetuksen yhteydessä koko Brennerin moottoritietä
ja jotka ovat epäedullisessa asemassa tiettyjen osittaisten osuuksien käyttäjiin verrattuna kuljetuksen lähtöpaikan tai määränpään
vuoksi, voivat vedota direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohdassa ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohdassa olevaan
syrjintäkieltoon.
Kolmannen ennakkoratkaisukysymyksen b kohtaan on näin ollen vastattava, että itävaltalaiset liikenteenharjoittajat voivat
vedota yhtä hyvin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittuneet liikenteenharjoittajat direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan
ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan tuodakseen esiin sen, että niitä syrjitään itävaltalaisen koko Brennerin moottoritien
(ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia
tieosuuksia.
Neljännen kysymyksen a kohta
Yhteisöjen tuomioistuin on kumonnut edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto antamassaan tuomiossa direktiivin
93/89/ETY sillä perusteella, että se on annettu kuulematta säännönmukaisella tavalla Euroopan parlamenttia. Yhteisöjen tuomioistuin
piti kuitenkin tämän direktiivin vaikutukset voimassa siihen asti, kun neuvosto antaa asiasta uuden säädöksen (ks. kyseisen
tuomion perusteluiden 31 ja 32 kohta ja tuomiolauselman 2 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin kysyy, onko tätä tuomiota tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset
pysyvät voimassa, kunnes jäsenvaltiot ovat saattaneet uuden direktiivin säännökset osaksi kansallista oikeusjärjestystään
vai kunnes täytäntöönpanolle varattu määräaika on päättynyt.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
ASFINAG ja Itävallan hallitus katsovat, että edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetussa tuomiossa on
todettu, että siinä tarkoitettu direktiivin 93/89/ETY vaikutusten voimassapitäminen ulottuu direktiivin 1999/62/EY antamiseen
eli 17.6.1999 asti.
Komissio muistuttaa siitä, että direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan 20.7.1999. Se toteaa, että direktiivi 93/89/ETY on näin
ollen menettänyt sitovuutensa tuona päivänä.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
On myönnettävä, että edellä mainitussa asiassa parlamentti vastaan neuvosto annetun tuomion sanamuodon mukaan direktiivin
93/89/ETY vaikutukset pidetään voimassa sen sijalle tulleen direktiivin 1999/62/EY antamiseen asti.
Sillä, että kumotun lainsäädäntötoimen vaikutukset pysytetään voimassa, pyritään kuitenkin siihen, ettei siihen asti kun kumottu
toimi on korvattu uudella toimella, synny oikeudellisesti sääntelemätöntä tilannetta. Tämä tavoite saavutetaan ainoastaan
silloin kun kumotun lainsäädäntötoimen vaikutukset pidetään voimassa siihen asti, kun uudella toimella on vaikutuksia. Koska
direktiivillä 1999/62/EY on vaikutuksia vasta sitten, kun se tulee voimaan, edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto
annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY vaikutukset pidetään voimassa direktiivin 1999/62/EY voimaantulopäivään
asti, joka on sen 13 artiklan mukaan 20.7.1999. Direktiivillä 93/89/ETY on ollut näin ollen edelleen vaikutuksia 19.7.1999
keskiyöhön asti.
Neljännen ennakkoratkaisukysymyksen a kohtaan on vastattava siis, että edellä mainittua asiassa parlamentti vastaan neuvosto
annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/EY vaikutukset pysyvät voimassa 20.7.1999 asti, jona ajankohtana
direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan.
Neljännen kysymyksen b kohta
Direktiivin 1999/62/EY 12 artiklan sanamuodon mukaan direktiivin täytäntöönpanolle varattu määräaika päättyi 1.7.2000. Ennakkoratkaisua
pyytänyt tuomioistuin haluaa tietää tällä kysymyksellään, voiko Rieser vedota kansallisissa tuomioistuimissa direktiiviin
1999/62/EY 20.7.1999, jona päivänä tämä direktiivi tuli voimaan, ja 1.7.2000, jona päivänä sen täytäntöönpanolle varattu määräaika
päättyi, välisen ajanjakson osalta.
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
ASFINAG katsoo, että jäsenvaltiot olivat velvollisia täyttämään direktiivistä 1999/62/EY esivaikutusten muodossa syntyneet
velvollisuutensa 17.6.1999 ja 1.7.2000 välisenä aikana; näillä esivaikutuksilla ei kuitenkaan tarkoiteta välitöntä oikeusvaikutusta.
Itävallan hallituksen mukaan jäsenvaltioiden on huomioitava direktiivin ennakkovaikutukset siten, että ne eivät saa toteuttaa
toimenpiteitä, joilla vaarannetaan vakavasti direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttaminen. Sen sijaan direktiivillä, jonka
täytäntöönpanolle varattu määräaika ei ole vielä päättynyt, ei ole välitöntä oikeusvaikutusta.
Komission mielestä jäsenvaltiot olivat 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen ajanjakson aikana velvollisia ottamaan huomioon direktiivin
1999/62/EY siten, että niiden oli pidättäydyttävä direktiivissä säädetyn, täytäntöönpanolle varatun määräajan kuluessa antamasta
säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä säädetyn tavoitteen saavuttamisen.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
EY 10 artiklan toisen kohdan, EY 249 artiklan kolmannen kohdan ja direktiivin 1999/62/EY itsensä soveltamisesta seuraa, että
jäsenvaltion, jolle direktiivi on osoitettu, on sen määräajan kuluessa, joka direktiivissä on vahvistettu direktiivin saattamiseksi
osaksi jäsenvaltion oikeusjärjestystä, pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka ovat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä
säädetyn tavoitteen saavuttamisen (asia C-129/96, Inter-Environnement Wallonie, tuomio 18.12.1997, Kok. 1997, s. I-7411, 45 kohta).
Kansalliset tuomioistuimet ovat velvollisia yksityisten oikeussubjektien vireille saattamissa oikeudenkäynneissä, joissa yksityiset
oikeussubjektit vetoavat direktiivin välittömään oikeusvaikutukseen, jättämään soveltamatta entuudessaan voimassa olevia,
tämän direktiivin kanssa ristiriidassa olevia kansallisia oikeussääntöjä vasta direktiivin täytäntöönpanolle varatun määräajan
päättymisen jälkeen (ks. vastaavasti, vaikkakin kyse oli päätöksestä eikä direktiivistä, asia C-156/91, Hansa Fleisch Ernst
Mundt, tuomio 10.11.1992, Kok. 1992, s. I-5567, 20 kohta).
Koska tällä määräajalla on tarkoitus antaa jäsenvaltioille riittävästi aikaa täytäntöönpanotoimenpiteiden toteuttamiseen,
niitä ei voida ennen määräajan päättymistä moittia siitä, etteivät ne ole saattaneet direktiiviä osaksi kansallista oikeusjärjestystään
(em. asia Inter-Environnement Wallonie, tuomion 43 kohta).
Neljännen ennakkoratkaisukysymyksen b kohtaan on vastattava näin ollen, että jäsenvaltioiden oli 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen
ajanjakson aikana pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan vakavasti vaarantamaan direktiivissä 1999/62/EY
säädetyn tavoitteen toteuttamisen, mutta että yksityiset oikeussubjektit eivät voineet vedota kansallisissa tuomioistuimissa
tähän direktiiviin suhteessa jäsenvaltioihin sen aikaansaamiseksi, että tämän direktiivin vastaista, voimassa ollutta sääntöä
ei sovelleta.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut Oberster Gerichtshofin 22.3.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Yksityisoikeudellista oikeushenkilöä vastaan voidaan vedota silloin, kun se tekee sopimuksia tienkäyttäjien kanssa, sellaisiin
direktiivin säännöksiin, joilla voi olla välittömiä oikeusvaikutuksia, jos valtio on antanut tämän oikeushenkilön tehtäväksi
julkisen tieverkoston käytöstä suoritettavien tiemaksujen kantamisen ja kyseinen oikeushenkilö on välittömästi tai välillisesti
valtion valvonnassa.
2)
Yksityiset oikeussubjektit voivat vedota suhteessa valtion viranomaisiin tiettyjen maanteiden tavaraliikenteeseen tarkoitettujen
ajoneuvojen verotuksen sekä tiettyjen infrastruktuurien käytöstä perittävien tie- ja käyttömaksujen soveltamisesta jäsenvaltioissa
25 päivänä lokakuuta 1993 annetun neuvoston direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja verojen ja maksujen kantamisesta
raskailta tavaraliikenteen ajoneuvoilta tiettyjen infrastruktuurien käytöstä 17 päivänä kesäkuuta 1999 annetun Euroopan parlamentin
ja neuvoston direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan, mutta eivät direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan h alakohtaan tai direktiivin
1999/62/EY 7 artiklan 9 kohtaan, mikäli direktiivien täytäntöönpano on laiminlyöty tai ne on pantu puutteellisesti täytäntöön,
laskettaessa vähintään 12 tonnia painavilta tavaraliikenteeseen käytettäviltä ajoneuvoilta koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien
osalta perittävää tiemaksua.
3)
Itävaltalaiset liikenteenharjoittajat voivat vedota yhtä hyvin kuin muihin jäsenvaltioihin sijoittuneet liikenteenharjoittajat
direktiivin 93/89/ETY 7 artiklan b alakohtaan ja direktiivin 1999/62/EY 7 artiklan 4 kohtaan tuodakseen esiin sen, että niitä
syrjitään koko itävaltalaisen Brennerin moottoritien (ylisuuren) tariffin takia sellaisiin tienkäyttäjiin verrattuina, jotka
käyttävät pelkästään tämän moottoritien osittaisia tieosuuksia.
4)
Asiassa C-21/94, parlamentti vastaan neuvosto, 5.7.1995 annettua tuomiota on tulkittava siten, että direktiivin 93/89/ETY
vaikutukset pysyvät voimassa 20.7.1999 asti, jona ajankohtana direktiivi 1999/62/EY tuli voimaan.
5)
Jäsenvaltioiden oli 20.7.1999 ja 1.7.2000 välisen ajanjakson aikana pidättäydyttävä antamasta säännöksiä, jotka olivat omiaan
vakavasti vaarantamaan direktiivissä 1999/62/EY säädetyn tavoitteen toteuttamisen, mutta yksityiset oikeussubjektit eivät
voineet vedota kansallisissa tuomioistuimissa tähän direktiiviin suhteessa jäsenvaltioihin sen aikaansaamiseksi, että tämän
direktiivin vastaista voimassa ollutta sääntöä ei sovelleta.
Skouris
Cunha Rodrigues
Puissochet
Schintgen
Macken
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä helmikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: saksa.