CELEX: 62005CJ0331
Muutoksenhaku
Sopimussuhteen ulkopuolinen vastuu
Syy-yhteys
Euroopan oikeusasiamiehen tutkimusmenettelyistä aiheutuneet kulut

Internationaler Hilfsfonds eV (jäljempänä IH) vaatii valituksessaan yhteisöjen tuomioistuinta kumoamaan Euroopan yhteisöjen
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen asiassa T-294/04, Internationaler Hilfsfonds vastaan komissio, 11.7.2005 antaman määräyksen
(Kok. 2005, s. II-2719; jäljempänä valituksenalainen määräys), jolla ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi selvästi
perusteettomana IH:n nostaman EY 288 artiklan toiseen kohtaan perustuvan kanteen, jossa vaadittiin Euroopan yhteisöjen komission
velvoittamista korvaamaan väitetty vahinko, joka muodostui Euroopan oikeusasiamiehelle tehtyihin kolmeen kanteluun liittyneistä
asianajokuluista.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan parlamentti teki 9.3.1994 päätöksen 94/262/EHTY, EY, Euratom oikeusasiamiehen ohjesäännöstä ja hänen tehtäviensä
hoitamista koskevista yleisistä ehdoista (EYVL L 113, s. 15).
Päätöksen 94/262 1 artiklan 3 kohdan mukaan oikeusasiamies ei voi osallistua asian käsittelyyn tuomioistuimessa eikä asettaa
oikeuden päätöstä kyseenalaiseksi.
Kyseisen päätöksen 2 artiklan 6 kohdan mukaan oikeusasiamiehelle esitetyt kantelut eivät keskeytä oikeudenkäyntiin tai hallinnolliseen
menettelyyn liittyvän valitusajan kulumista.
Lisäksi kyseisen päätöksen 2 artiklan 7 kohdassa määrätään, että kun oikeusasiamiehen on ilmoitettava, ettei hän voi vastaanottaa
tai käsitellä loppuun asti esiin tuotuja seikkoja sen vuoksi, että niitä käsitellään tai on käsitelty oikeudenkäynnissä, hänen
aikaisemmin mahdollisesti saamansa tutkimustulokset arkistoidaan.

Asian tausta
Asian tosiseikat on esitetty valituksenalaisessa määräyksessä seuraavasti:
”6      Internationaler Hilfsfonds eV (jäljempänä kantaja) on Saksan oikeuden mukaan perustettu kansalaisjärjestö, joka tukee pakolaisia
sekä sotien ja katastrofien uhreja. Se jätti vuosina 1993–1997 komissiolle kuusi hakemusta yhteisrahoituksen saamiseksi toimilleen.
7      Ensimmäisiä hakemuksia tutkiessaan komissio katsoi, että koska kantaja ei täytä hankkeiden yhteisrahoitukselle asetettuja
edellytyksiä, se ei ollut kelpoinen saamaan kansalaisjärjestöille myönnettäviä tukia. Tästä ilmoitettiin kantajalle 12.10.1993
päivätyllä kirjeellä. Komissio selitti 29.7.1996 päivätyssä kirjeessä ne pääasialliset syyt, jotka olivat saaneet sen katsomaan,
ettei kantajaa voitu pitää tuensaantikelpoisena kansalaisjärjestönä.
8      Kantaja esitti 5.12.1996 komissiolle uuden hankkeen. Syyskuussa 1997 se esitti komissiolle tätä hanketta koskevan muutetun
version uudella hakemuksella. Komissio ei lausunut näistä uusista yhteisrahoitushakemuksista, sillä se katsoi, että 12.10.1993
tehty päätös siitä, ettei kantaja ole tuensaantikelpoinen, oli edelleen pätevä.
9      Kantaja teki tämän jälkeen Euroopan oikeusasiamiehelle kolme kantelua, ensimmäisen vuonna 1998 [kantelu nro 338/98/VK] ja
kaksi muuta vuonna 2000 [kantelut nro 1160/2000/GG ja nro 1643/2000/GG]. Nämä kantelut koskivat olennaisilta osiltaan kahta
seikkaa, nimittäin kantajan oikeutta tutustua asiakirjoihin ja sitä, oliko komissio arvioinut kantajan hakemuksia asianmukaisesti.
10      Oikeusasiamies katsoi 30.11.2001 tehdyssä päätöksessä asiakirjoihin tutustumista koskevasta oikeudesta, että asiakirjaluettelo,
jonka komissio oli tarjonnut kantajan nähtäväksi, ei ollut tyhjentävä, että komissio oli jättänyt perusteettomasti näyttämättä
tiettyjä asiakirjoja ja että tämä komission asenne saattoi näin ollen olla hallinnollinen epäkohta. Oikeusasiamies ehdotti
komissiolle, että tämä antaisi kantajan tutustua asiakirjoihin asianmukaisesti. Näin tapahtuikin komission tiloissa 26.10.2001.
Oikeusasiamies havaitsi hallinnollisen epäkohdan myös siinä, ettei kantajalle ollut annettu tilaisuutta tulla virallisesti
kuulluksi tiedoista, jotka komissio oli saanut kolmansilta ja joita se oli käyttänyt kantajalle vastaisen päätöksen tekemiseen.
11      Siitä kysymyksestä, oliko kantajan hakemuksia arvioitu asianmukaisesti, oikeusasiamies totesi toisessa myös 30.11.2001 tehdyssä
päätöksessään, [joka koski sitä, että komissio oli] ottanut huomioon tiettyjä kolmansilta peräisin olevia tietoja, [että näin
ei ollut tapahtunut]. Lisäksi oikeusasiamies arvosteli 11.7.2000 tekemässään päätöksessä sitä, että komissio oli antanut liian
pitkän ajan kulua ennen kuin se oli esittänyt kirjallisesti syyt siihen, miksi se oli vuonna 1993 katsonut, että kantaja oli
tuensaantikelvoton. Siltä osin, että komissio ei ollut tehnyt virallista päätöstä kantajan joulukuussa 1996 ja syyskuussa
1997 jättämistä hakemuksista, oikeusasiamies antoi [19.7.2001 tekemässään päätöksessä] komissiolle suosituksen vastata niihin
ennen 31.10.2001.
12      Oikeusasiamiehen suositusta noudattaakseen komissio lähetti kantajalle 16.10.2001 päivätyn kirjeen, jolla joulukuussa 1996
ja syyskuussa 1997 esitetyt hankkeet hylättiin, koska kantaja ei ollut kelpoinen saamaan yhteisrahoitusta.
13      Kantaja nosti 15.12.2001 jättämällään kannekirjelmällä kanteen 16.10.2001 päivätystä kirjeestä. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
kumosi asiassa T-321/01, Internationaler Hilfsfonds vastaan komissio, 18.9.2003 antamallaan tuomiolla (Kok. 2003, s. II-3225)
16.10.2001 tehdyn komission päätöksen, jolla kantajan joulukuussa 1996 ja syyskuussa 1997 esitetyt hakemukset yhteisrahoituksen
myöntämisestä oli hylätty, ja velvoitti vastaajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
14      Kantaja vaati kanteessaan myös, että vastaaja velvoitettaisiin korvaamaan oikeusasiamiehen suorittamasta menettelystä aiheutuneet
kustannukset. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tuomiossaan, että oikeusasiamiehen suorittamista menettelyistä
aiheutuneita kuluja ei voida pitää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina
välttämättöminä kustannuksina eikä niitä näin ollen voida määrätä korvattaviksi.”

Menettely ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
IH nosti ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 23.7.2004 jättämällään kannekirjelmällä kanteen, jossa se vaati
komission velvoittamista maksamaan sille 54 037 euron suuruinen määrä korvauksena kärsitystä aineellisesta vahingosta, joka
muodostui oikeusasiamiehelle tehtyihin kolmeen kanteluun liittyneistä asianajokuluista.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella määräyksellä IH:n kanteen selvästi perusteettomana.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin perusteli tätä hylkäämistä pääasiassa sillä, että kyseisen toimielimen menettelyn ja
väitetyn vahingon välillä ei ollut syy-yhteyttä, koska yhtäältä IH oli vapaasti päättänyt kääntyä oikeusasiamiehen puoleen
ennen asian saattamista ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi ja koska toisaalta asianajajan palvelut eivät
olleet välttämättömiä oikeusasiamiehen tutkimusmenettelyihin osallistumiseksi.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin aloitti pohdintansa valituksenalaisessa määräyksessä tuomalla esiin ensiksikin, että
kun EY:n perustamissopimuksella perustettiin oikeusasiamiehen virka, sillä avattiin unionin kansalaisille etujensa puolustamiseksi
vaihtoehto kanteen nostamiselle yhteisöjen tuomioistuimissa. Tähän tuomioistuinlaitoksen ulkopuoliseen oikeussuojakeinoon
sovelletaan erityisiä kriteerejä, eikä sillä välttämättä ole samoja tavoitteita kuin tuomioistuimessa nostettavalla kanteella.
Lisäksi näitä kahta keinoa ei voida käyttää samanaikaisesti. Vaikka oikeusasiamiehelle tehdyt kantelut eivät keskeytä kanteen
nostamiselle yhteisöjen tuomioistuimissa asetetun määräajan kulumista, oikeusasiamiehen on kuitenkin päätettävä tutkimuksensa
ja ilmoitettava, ettei hän voi tutkia kantelua, jos kysymyksessä oleva kansalainen on samanaikaisesti nostanut samoja tosiseikkoja
koskevan kanteen yhteisöjen tuomioistuimissa. Kansalaisen on siis harkittava, kumpi käytettävissä oleva keino palvelee hänen
etujaan paremmin.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toi tämän jälkeen esiin, että oikeusasiamiehen tutkimusmenettelyistä aiheutuneita kuluja
ei voida pitää ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdassa tarkoitettuina välttämättöminä
kustannuksina eikä niitä näin ollen voida määrätä korvattaviksi tämän määräyksen perusteella. Se katsoi, että IH yritti nyt
esillä olevassa asiassa vahingonkorvauskannetta käyttäen kattaa nämä samat oikeusasiamiehen tutkimusmenettelystä aiheutuneet
asianajokulut ja että tällaisten kulujen määrääminen maksettavaksi vahingonkorvausvaateen nojalla olisi ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuimen sen oikeuskäytännön vastaista, jonka mukaan näitä kuluja ei voida määrätä korvattaviksi oikeudenkäyntikuluina.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi tässä yhteydessä, että toisin kuin yhteisöjen tuomioistuimissa vireille pannut
oikeudenkäynnit, oikeusasiamiehen luona vireille pantu menettely on järjestetty siten, ettei asianajajan käyttäminen ole tarpeen.
Riittää, että kantelussa esitetään tosiseikat, mutta oikeudellisten perusteiden esittäminen ei ole tarpeen. Jos kansalainen
näin ollen tekee vapaan valinnan ja haluaa käyttää asianajajaa oikeusasiamiehen tutkimusmenettelyssä, hänen on henkilökohtaisesti
vastattava tästä aiheutuvista kuluista.
Lisäksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin päätteli asiassa 54/77, Herpels vastaan komissio, 9.3.1978 annetusta tuomiosta
(Kok. 1978, s. 585, 45–50 kohta), että asianajajan palkkaaminen ennen asian saattamista yhteisöjen tuomioistuinten käsiteltäväksi
on asianomaisten oma valinta, jota ei missään tapauksessa voida lukea vastaajana olevan toimielimen syyksi. Väitetyn vahingon
eli aiheutuneiden asianajokulujen ja toisaalta yhteisön toiminnan väliselle syy-yhteydelle ei näin ollen ole oikeudellista
perustetta.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin korosti lisäksi, että IH oli vapaa kääntymään oikeusasiamiehen puoleen ennen asian saattamista
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi, ettei oikeusasiamiehen tutkimusmenettelystä aiheutuneita asianajokuluja
voi määrätä korvattaviksi vahingonkorvauskanteen perusteella, ja se päätti hylätä kanteen selvästi perusteettomana.

Pyyntö suullisen käsittelyn aloittamisesta uudelleen
IH pyysi yhteisöjen tuomioistuimeen 12.4.2007 saapuneessa kirjeessään yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 61 ja 118
artiklan nojalla, että suullinen käsittely aloitettaisiin uudelleen. Tätä pyyntöä perusteltiin julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksen
väitetyllä epäjohdonmukaisuudella.
Yhteisöjen tuomioistuin voi tältä osin omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta tai myös asianosaisten pyynnöstä
määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen, jos se katsoo, että sillä
ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen väitteen perusteella, josta asianosaiset eivät
ole saaneet tilaisuutta lausua (ks. asia C‑17/98, Emesa Sugar, määräys 4.2.2000, Kok. 2000, s. I-665, 18 kohta ja asia C‑210/03,
Swedish Match, tuomio 14.12.2004, Kok. 2004, s. I-11893, 25 kohta).
Näin ei kuitenkaan ole tässä asiassa. IH tyytyy lähinnä kommentoimaan julkisasiamiehen ratkaisuehdotusta vetoamatta tosiseikkoihin
tai oikeussääntöihin, joihin tämä sen mukaan tukeutui ja joista asianosaiset eivät lausuneet. Toisaalta yhteisöjen tuomioistuin
katsoo, että sillä on käsiteltävänä olevassa asiassa käytettävissään kaikki ne seikat, jotka se tarvitsee asian ratkaisemiseksi.
Suullista käsittelyä ei näin ollen ole määrättävä aloitettavaksi uudelleen.

Valitus
IH vaatii valituksessaan, että yhteisöjen tuomioistuin kumoaa valituksenalaisen määräyksen ja palauttaa asian ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimeen tai velvoittaa komission maksamaan sille 54 037 euroa. IH vaatii myös, että komissio velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että valitus hylätään ja IH velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
IH esittää kolme valitusperustetta, jotka on tutkittava yhdessä, koska ne liittyvät läheisesti toisiinsa. IH:n mukaan ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuin on ennen kaikkea vaatinut liiallista vahvuutta siltä syy-yhteydeltä, joka on edellytyksenä yhteisön
sopimussuhteen ulkopuolisen vastuun syntymiselle. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin ei näin ollen tarkastanut niiden perustelujen
oikeellisuutta, jotka valittaja esitti selvittääkseen aineelliset ja oikeudelliset syyt, jotka pakottivat sen turvautumaan
asianajajan apuun aloittamissaan kantelumenettelyissä.
Kuten IH on perustellusti esittänyt, on totta, että se seikka, että oikeusasiamiehen tutkimusmenettelyihin liittyviä kuluja
ei voida määrätä korvattaviksi ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 91 artiklan b alakohdan nojalla, on
periaatteessa merkityksetön sen kysymyksen kannalta, voidaanko nämä kulut määrätä korvattaviksi EY 288 artiklan toisen kohdan
nojalla. Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on itse todennut valituksenalaisessa määräyksessä, kyseistä artiklaa
voidaan soveltaa ainoastaan oikeudenkäyntikuluihin, jotka aiheutuvat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa käydystä menettelystä,
ei oikeudenkäyntiä edeltävästä menettelystä. Oikeuteen saada korvaus oikeudenkäynnistä aiheutuneista kuluista ja oikeuteen
saada vahingonkorvausta sovelletaan lähtökohtaisesti eri edellytyksiä, ja kyseiset oikeudet ovat toisistaan riippumattomia.
Vaaditun syy-yhteyden osalta on sitä paitsi selvää, että sekä yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksessä että ensimmäisen
oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksessä määrätään, että oikeudenkäynnistä asianosaisille aiheutuneet kulut voidaan määrätä
korvattaviksi vain siinä tapauksessa, että ne ovat asian käsittelystä aiheutuneita välttämättömiä kustannuksia. EY 288 artiklan
toisessa kohdassa edellytetty syy-yhteys on sitä vastoin olemassa silloin, kun vahinko on välitön seuraus kyseessä olevasta
virheellisestä toimenpiteestä (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat 64/76, 113/76, 167/78, 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79, Dumortier
frères ym. v. neuvosto, tuomio 4.10.1979, Kok. 1979, s. 3091, 21 kohta ja yhdistetyt asiat C-363/88 ja C-364/88, Finsider
ym. v. komissio, tuomio 30.1.1992, Kok. 1992, s. I‑359, 25 kohta).
Mitä tulee vaatimukseen korvata aineellinen vahinko, jonka valittaja väitti kärsineensä niiden kulujen takia, jotka sille
aiheutuivat siitä, että se turvautui asianajajaan virkamiehiin sovellettavien henkilöstösääntöjen 90 artiklan mukaisessa oikeudenkäyntiä
edeltävässä menettelyssä, yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että kun otetaan huomioon erityisesti se, että hallinnon on
tulkittava ja ymmärrettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen hallinnollisten valitusten sisältö kaikella sillä huolellisuudella,
jota suuren ja hyvin varustetun organisaation on osoitettava yksityisiä kohtaan, kyseisen organisaation henkilöstö mukaan
lukien, niin vaikka asianomaisia ei voidakaan kieltää jo tuossa vaiheessa turvautumasta asianajajaan, kyse on heidän omasta
valinnastaan, jota ei näin ollen voida lukea kyseessä olevan toimielimen syyksi. Väitetyn vahingon eli asianajokulujen ja
kyseisen toimielimen toimenpiteen välillä ei siten ole syy-yhteyttä (ks. vastaavasti em. asia Herpels v. komissio, tuomion
47–49 kohta).
Lisäksi kulut, jotka aiheutuivat asian saattamisesta oikeusasiamiehen käsiteltäväksi, on erotettava oikeudenkäynnistä aiheutuneista
kuluista.
Asian saattamisella oikeusasiamiehen käsiteltäväksi mahdollistetaan yhtäältä toiminnassa ilmenneiden epäkohtien löytäminen
ja pyrkiminen niiden poistamiseen yleisen edun nimissä, ja sen avulla voidaan toisaalta välttää asian saattaminen tuomioistuimen
käsiteltäväksi, jos oikeusasiamies onnistuu ratkaisemaan kantelijan ja kyseessä olevan toimielimen välisen riidan.
Asian saattaminen oikeusasiamiehen käsiteltäväksi on seurausta asianomaisten vapaasta valinnasta. Kuluja, jotka kantelija
on täten vapaaehtoisesti aiheuttanut, ei näin ollen voida pitää kyseessä olevan toimielimen syyksi luettavana vahinkona.
Asia on toisin niiden kulujen osalta, jotka ovat aiheutuneet kantajalle, joka on päättänyt aloittaa oikeudenkäynnin, joka
mahdollisesti oikeusvoimaisella ratkaisulla johtaa hänen oikeuksiensa tunnustamiseen ja jossa kyseinen toimielin velvoitetaan
kantamaan tästä aiheutuvat seuraukset.
IH:n väitetysti kärsimän vahingon ja komission toimien välillä ei näin ollen ole minkäänlaista oikeudellista syy-yhteyttä.
Näin ollen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin on tällä perusteella ja oikeudellista virhettä tekemättä voinut hylätä IH:n
kanteen määräyksellä, joka lisäksi on riittävästi perusteltu.
Tätä päätelmää ei voida kumota pelkästään sillä IH:n esiin tuomalla seikalla, että valituksenalainen määräys on annettu huolimatta
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen äskettäin antamasta tuomiosta, jossa kyseinen tuomioistuin velvoitti komission korvaamaan
vahingon, joka vastasi muun muassa kuluja, jotka vastapuolelle olivat aiheutuneet oikeusasiamiehelle tehtyihin kanteluihin
liittyen (asia T-160/03, AFCon Management Consultants ym. v. komissio, tuomio 17.3.2005, Kok. 2005, s. II‑981, 104–107 kohta).
Tästä seuraa, että valitus on hylättävä.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen 69 artiklan 2 kohdan mukaan, jota sovelletaan saman työjärjestyksen 118 artiklan
nojalla valitusmenettelyyn, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on
sitä vaatinut. Koska IH on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Valitus hylätään.
2)
Internationaler Hilfsfonds eV velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.