CELEX: 61998TJ0043
Megsemmisítés iránti kereset
Kártérítési kereset
Elfogadhatóság

Jogi háttér
1       Az EK‑Szerződés 3. cikkének r) pontja (jelenleg, módosítást követően az EK 3. cikk (1) bekezdésének s) pontja) értelmében
a Közösség tevékenysége magában foglalja a tengerentúli országokkal és területekkel (TOT) való társulását „a kereskedelmi
forgalom növelése és a gazdasági és társadalmi fejlődés közös elősegítése érdekében”.
2       Aruba a TOT része.
3       Az EK‑Szerződés negyedik része rendelkezik a TOT és a Közösség társulásáról.
4       Az EK‑Szerződés 131. cikke második és harmadik bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 182. cikk második és harmadik
bekezdése) ekként rendelkezik:
„A társulás célja az országok és területek gazdasági és társadalmi fejlődésének előmozdítása, valamint közöttük és a Közösség
egésze között szoros gazdasági kapcsolatok létrehozása.
Az e szerződés preambulumában foglalt elveknek megfelelően a társulás elsődlegesen ezen országok és területek lakosai érdekeinek
és jólétének előmozdítását szolgálja annak érdekében, hogy hozzásegítse őket az általuk kívánt gazdasági, társadalmi és kulturális
fejlődéshez.”
5       E tekintetben az EK‑Szerződés 132. cikkében (jelenleg EK 183. cikk) felsorolt célkitűzések között szerepel, hogy a „tagállamok
az országokkal és területekkel folytatott kereskedelmükben ugyanolyan elbánást alkalmaznak, mint amelyet e szerződés értelmében
egymásnak biztosítanak”.
6       Az EK‑Szerződés 133. cikkének (1) bekezdése (jelenleg, módosítást követően az EK 184. cikk (1) bekezdése) értelmében a tagállamok
közötti vámoknak az e szerződés rendelkezéseinek megfelelő fokozatos megszüntetésével összhangban a TOT‑ból származó áruknak
a tagállamokba történő behozatala esetén fizetendő vámokat teljes egészében meg kell szüntetni.
7       Az EK‑Szerződés 136. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 187. cikk) szerint:
„Az e szerződés hatálybalépését követő ötéves kezdeti időszakban az országok és területek Közösséggel való társulására vonatkozó
részletes szabályokat és eljárást az e szerződéshez csatolt végrehajtási egyezmény határozza meg.
Az előző bekezdésben említett egyezmény lejárta előtt, a szerzett tapasztalatok és az e szerződésben meghatározott elvek alapján
a Tanács egyhangúlag megállapítja a következő időszakra vonatkozó rendelkezéseket.”
8       A Szerződés 136. cikkének második bekezdése alapján a Tanács elfogadta a TOT és az Európai Gazdasági Közösség társulásáról
szóló, 1964. február 25‑i 64/349/EGK határozatot (HL 1964. 93., 1472. o.). E határozatnak kellett 1964. június 1‑jétől, a
közösségi támogatások finanszírozásáról és kezeléséről szóló, Yaoundéban 1963. július 20‑án aláírt belső megállapodás hatálybalépésének
napjától a TOT és a Közösség társulására vonatkozó, a szerződéshez csatolt, ötéves időszakra kötött végrehajtási egyezmény
helyébe lépnie.
9       Ugyanazon tárgyban hozott több határozatot követően a Tanács 1991. július 25‑én elfogadta a tengerentúli országoknak és területeknek
az Európai Gazdasági Közösséggel való társulásáról szóló 91/482/EGK tanácsi határozatot (HL L 263., 1. o.) (a továbbiakban:
TOT‑határozat), amely 240. cikkének (1) bekezdése szerint 1990. március 1‑jétől kezdődően 10 éves időszakra alkalmazandó.
Ugyanezen cikk (3) bekezdésének a) és b) pontja értelmében ugyanakkor a Tanács a Bizottság javaslatára az első ötéves időszak
lejártát megelőzően a közösségi pénzügyi támogatáson kívül szükség esetén egyhangúlag elfogadja a TOT és a Közösség társulása
tekintetében a második ötéves időszak vonatkozásában esetlegesen alkalmazandó módosításokat. Ennek alapján a Tanács 1997.
november 24‑én elfogadta a TOT‑határozat félidőben történő felülvizsgálatáról szóló 97/803/EK tanácsi határozatot (HL L 329.,
50. o.) (a továbbiakban: megtámadott határozat).
10     A TOT‑határozat 101. cikke (1) bekezdésének eredeti változata ekként rendelkezett:
„A TOT‑ból származó termékek a közösségi behozatal esetén mentesek a vámok és a vámokkal azonos hatású díjak alól.”
11     Ugyanezen határozat 102. cikke alapján:
„A Közösség a TOT‑ból származó behozatal esetében nem alkalmaz semmilyen mennyiségi korlátozást vagy azzal azonos hatású intézkedést.”
12     A TOT‑határozat 108. cikke (1) bekezdésének első francia bekezdése a TOT‑ból származó termékek és az ezekhez kapcsolódó közigazgatási
együttműködési eljárások fogalmainak meghatározásához a határozat II. mellékletére (a továbbiakban: II. melléklet) utal. E
melléklet 1. cikke értelmében egy terméket akkor kell a TOT‑ból vagy az afrikai, karibi és csendes‑óceáni államokból (a továbbiakban:
AKCS‑államok) származónak tekinteni, ha azt teljes egészében ott állították elő, vagy kielégítően ott dolgozták fel.
13     A II. melléklet 3. cikkének (3) bekezdése tartalmazza azon megmunkálások vagy feldolgozások listáját, amelyek nem tekinthetők
kielégítőnek ahhoz, hogy egy termék egy adott helyről, nevezetesen a TOT‑ból származónak minősüljön.
14     A II. melléklet 6. cikkének (2) bekezdése azonban ekként rendelkezik:
„Amennyiben teljes egészében […] az AKCS‑államokban előállított termékek a TOT‑ban megmunkáláson vagy feldolgozáson mennek
keresztül, teljes egészében a TOT‑ban előállítottnak kell azokat tekinteni.”
15     A II. melléklet 6. cikkének (4) bekezdése értelmében az előző pontban idézett szabály, az ún. „AKCS‑TOT származási kumuláció”
szabályai alkalmazandók „a TOT területén történő mindenfajta megmunkálásra vagy feldolgozásra, beleértve a 3. cikk (3) bekezdésben
felsorolt műveleteket is”.
16     A megtámadott határozat az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazási körét a TOT‑ból származó cukorra korlátozta.
17     A megtámadott határozat hetedik preambulumbekezdésében a Tanács kifejti:
„mivel a TOT‑ból származó összes termékhez történő szabad hozzáférés, valamint az AKCS‑TOT származási kumulációra vonatkozó
szabály fenntartása ahhoz vezetett, hogy két közösségi politikai célkitűzés, nevezetesen a TOT fejlesztése és a közös agrárpolitika
között konfliktus veszélye áll fenn; mivel a közös piacszervezés hatálya alá tartozó egyes termékek közösségi piacán fellépő
súlyos zavarok több alkalommal eredményezték védintézkedések bevezetését; mivel az újabb zavarokat a rendszeres kereskedelmi
forgalomhoz vezető keret létrehozása érdekében olyan intézkedések meghozatalával kell elkerülni, amelyek egyúttal összeegyeztethetők
a közös agrárpolitikával is”.
18     Ennek érdekében a megtámadott határozat beillesztette a TOT‑határozat szövegébe többek között a 108b. cikket, amely az AKCS‑TOT
származási kumuláció alkalmazását meghatározott évi mennyiségű cukor esetében engedi meg. E 108b. cikk (1) és (2) bekezdése
ekként rendelkezik:
„(1) […] a II. melléklet 6. cikkében foglalt AKCS‑TOT származási kumuláció évi 3000 tonna cukorig alkalmazható.
(2) Az (1) bekezdésben foglalt AKCS‑TOT származási kumuláció szabályainak alkalmazása tekintetében kielégítő a kockacukor
forma, illetve a színezés ahhoz, hogy a termék a TOT‑ból származó terméknek minősüljön.”

A tényállás és az eljárás
19     Az 1997. február 6‑án alapított felperes 1997 áprilisa óta cukorgyárat működtet Aruba szigetén, és a cukrot a Közösség területére
exportálja. A felperes előadása szerint a gyár minimális, évi 34 000 tonna cukor kapacitással működik. Mivel Arubában nincs
cukortermelés, a felperes az AKCS‑államokbeli székhellyel rendelkező nádcukorfinomító‑üzemektől vásárolja a fehér cukrot.
Az így vásárolt cukrot Arubába szállítják, ahol a Közösség területére történő exportálást megelőzően megmunkáláson és feldolgozáson
megy keresztül annak érdekében, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alkalmazható legyen rá.
20     A felperes ilyen körülmények között terjesztette elő az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1998. március 10‑én benyújtott keresetlevelében
a megtámadott határozat megsemmisítése iránti, valamint kártérítési keresetét.
21     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalában 1998. április 10‑én nyilvántartásba vett, önálló beadványban a felperes az EK‑Szerződés 185. cikke
(jelenleg, módosítást követően EK 242. cikk) alapján a megtámadott határozat 1., 28., 30., 32. és 60. pontja végrehajtásának
az Elsőfokú Bíróság érdemi ítélete meghozataláig történő felfüggesztése iránti kérelmet terjesztett elő, másodlagosan pedig
az EK‑Szerződés 186. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 243. cikk) alapján a szükséges ideiglenes intézkedések meghozatalát
kérte.
22     A T‑43/98. R. sz., Emesa Sugar kontra Tanács ügyben 1998. augusztus 14‑én hozott végzésével (EBHT 1998., II‑3055. o.) az Elsőfokú
Bíróság elnöke e kérelmeket elutasította.
23     Az Elsőfokú Bíróság Hivatalához 1998. május 7‑én, június 4‑én és június 15‑én benyújtott beadványaiban a Spanyol Királyság,
a Bizottság és a Francia Köztársaság az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzatának 115. cikke alapján a Tanács kereseti kérelmeinek
támogatása végett való beavatkozása megengedését kérte. Az 1998. július 7‑i végzés helyt adott a Spanyol Királyság kérelmének,
az 1998. július 9‑i végzés pedig a Bizottság, illetve a Francia Köztársaság kérelmének. A Spanyol Királyság és a Bizottság
1998. november 20‑án, illetve december 22‑én beavatkozási beadványt nyújtott be, az alapeljárásban részt vevő feleket pedig
felhívták e beadványokkal kapcsolatos észrevételeik megtételére.
24     A felperes fellebbezése nyomán Bíróság elnöke a C‑363/98. P(R). sz., Emesa Sugar kontra Tanács ügyben 1998. december 17‑én
hozott végzésével (EBHT 1998., I‑8787. o.) megsemmisítette a fenti 22. pontban hivatkozott Emesa Sugar kontra Tanács ügyben
hozott végzést, és az ügyet visszautalta az Elsőfokú Bíróság elé.
25     Az Elsőfokú Bíróság elnöke ezt követően ideiglenes intézkedéseket rendelt el a T‑44/98. R. II. sz. ügyben (az Elsőfokú Bíróság
elnökének a T‑44/98. R. II. sz., Emesa Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. április 30‑án hozott végzése [EBHT 1999., II‑1427. o.]
és a T‑44/98. R. II. sz., Emesa Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. szeptember 29‑én hozott végzése [EBHT 1999., II‑2815. o.]).
Ezen ideiglenes intézkedésekre tekintettel az Elsőfokú Bíróság úgy ítélte meg, hogy a T‑43/98. R. II. sz. ügyben már nem szükséges
határozni (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑43/98. R. II. sz., Emesa Sugar kontra Tanács ügyben 2000. április 6‑án hozott
végzése [az EBHT‑ban nem tették közzé]).
26     Az EK‑Szerződés 177. cikke (jelenleg EK 234. cikk) alapján az Arrondissementsrechtbank te 's‑Gravenhage (Hollandia) elnöke
előzetes döntést kért a Bíróságtól a megtámadott határozat érvényessége tekintetében (a C‑17/98. sz. ügy).
27     Az Elsőfokú Bíróság 1999. február 11‑i végzésével a jelen eljárást felfüggesztette a Bíróság C‑17/98. sz. ügyben folyamatban
lévő eljárást befejező határozatának meghozataláig.
28     A C‑17/98. sz. Emesa Sugar ügyben 2000. február 8‑án hozott ítéletében (EBHT 2000., I‑675. o.; a továbbiakban: Emesa‑ítélet)
a Bíróság kimondta, hogy az előterjesztett kérdések vizsgálata nem tárt fel olyan tényezőket, amelyek érintenék a megtámadott
határozat érvényességét.
29     A felek 2000. szeptember 29‑én felkérést kaptak a jelen ügyben az eljárás folytatásával kapcsolatos észrevételeik megtételére.
30     A felperes 2000. március 31‑i levelében előadja, hogy az Emesa‑ítélet ténybeli tévedéseken alapul. Álláspontja szerint továbbá
az ítélet meghozatalára az emberi jogok és alapvető szabadságok védelméről szóló európai egyezmény 6. cikkének sérelmével
került sor, mivel a Bíróság előtti eljárás során a felperesnek nem volt lehetősége észrevételt tenni a főtanácsnoki indítvány
tekintetében. A felperes azt kérte, hogy az Elsőfokú Bíróság folytassa az írásbeli eljárást, és kérje fel a feleket az Emesa‑ítéletre
vonatkozó érdemi észrevételeik benyújtására.
31     A Tanács és a Bizottság 2000. március 29‑i, illetve 24‑i levelében arra hivatkozott, hogy a kereset okafogyottá vált, tekintve,
hogy a Bíróság az Emesa‑ítéletben megerősítette a megtámadott határozat érvényességét.
32     Az Elsőfokú Bíróság 2000. május 24‑i levelében felkérte a felperest, hogy nyújtson be kiegészítő beadványt az Emesa‑ítélet
érdemi részére vonatkozólag. A felperes 2000. október 9‑én benyújtotta ezen beadványát, amelyre a Tanács és a Bizottság 2001.
február 21‑i külön beadványaiban észrevételeket tett.
33     Az előadó bíró jelentése alapján az Elsőfokú Bíróság (harmadik tanács) az eljárás szóbeli szakaszának megnyitásáról határozott.
Az Elsőfokú Bíróság az eljárási szabályzat 64. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásban kérdéseket tett fel
a feleknek, akik ezeket a kitűzött határidőn belül megválaszolták.
34     A 2001. május 5‑én tartott tárgyaláson az Elsőfokú Bíróság meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a kérdéseire adott válaszait.

A felek kérelmei
35     A felperes keresetében azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       semmisítse meg a megtámadott határozatot, vagy legalábbis annyiban semmisítse meg, amennyiben az egyrészt a TOT‑határozat
101., 102. és 108. cikkének, és a II. melléklet 6. cikkének módosításáról, másrészt az új 108b. cikknek a TOT‑határozatba
történő beillesztéséről rendelkezik (a megtámadott határozat 1. cikkének 27–32. pontja);
–       állapítsa meg a Közösség felelősségét az általa elszenvedett károk miatt, tekintettel arra, hogy a megtámadott határozat 1997.
december 1‑jétől meggátolja, vagy korlátozza a TOT‑ból származó cukor behozatalát a Közösség területére;
–       rendelje el a felek meghallgatását e kár mértékét illetően, és egyet nem értésük esetére az általa meghatározandó határidőn
belül az eljárás folytatását a kár mértékének pontos megállapítása érdekében, de legalábbis kötelezze a Közösséget a keresetlevélben
átmenetileg megbecsült és véglegesen megállapítandó kárösszeg megfizetésére, illetve harmadlagosan, kötelezze a Közösséget
az Elsőfokú Bíróság által méltányos mérlegeléssel meghatározott kár késedelmi kamatokkal növelt összegének megfizetésére;
–       kötelezze a Tanácsot a költségek viselésére.
36     A Tanács azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       a megsemmisítés iránti kérelmet, mint elfogadhatatlant, másodlagosan, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–       a kártérítés iránt kérelmet, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére;
–       abban az esetben, ha az Elsőfokú Bíróság megsemmisítené a megtámadott határozat 1. cikkének 27–32. pontját, jelölje meg, hogy
a megsemmisített rendelkezések mely joghatásai tartandók hatályban e határozatnak a jelen ügyben meghozandó ítélettel történő
összhangba hozataláig.
37     A Bizottság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       a megsemmisítés iránti keresetet, mint elfogadhatatlant, vagy legalábbis, mint megalapozatlant, utasítsa el;
–       a kártérítési keresetet utasítsa el;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.
38     A Spanyol Királyság azt kéri, hogy az Elsőfokú Bíróság:
–       a keresetet utasítsa el;
–       a felperest kötelezze a költségek viselésére.

A megsemmisítés iránti kérelmek elfogadhatóságáról

A felek érvei
39     A Tanács és a Bizottság vitatja a megsemmisítés iránti kérelmek elfogadhatóságát. Álláspontjuk szerint a megtámadott határozat
általános hatályú jogalkotási eszköz, amely valamennyi érintett gazdasági szereplőre alkalmazandó. A megtámadott határozat
semmiképpen sem érinti személyében a felperest az EK‑Szerződés 173. cikke negyedik bekezdése (jelenleg, módosítást követően
az EK 230. cikk negyedik bekezdése) értelmében.
40     A felperes ezzel szemben arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat a Szerződés 173. cikkének negyedik bekezdése szerinti
határozatnak minősül. Hozzáteszi, hogy ugyanezen rendelkezés értelmében őt közvetlenül és személyében érinti a megtámadott
határozat, legalábbis azon rendelkezései, amelyek módosították a TOT‑határozat 101., 102. és 108. cikkét és a II. melléklet
6. cikkét, illetve amelyek e határozatba egy új, 108b. cikket illesztettek.
41     A felperes azért tekinti magát közvetlenül érintettnek, mert a megtámadott határozat, legalábbis annak a fenti pontban említett
rendelkezései szerinte semmilyen mérlegelési mozgásteret nem biztosítanak a határozat végrehajtásával megbízott nemzeti hatóságok
számára. A felperest továbbá személyében is érinti a megtámadott határozat, legalábbis annak fent említett rendelkezései,
mivel állítása szerint olyan helyzetben van, amely minden más vállalkozástól megkülönbözteti őt (a Bíróság C‑309/89. sz.,
Codorniu kontra Tanács ügyben 1994. május 18‑án hozott ítélete [EBHT 1994., I‑1853. o.]) E tekintetben arra hivatkozik, hogy
ő az egyetlen olyan TOT‑beli cukortermelő, aki egyértelműen érdekelt félként vett részt a megtámadott határozat meghozatalát
megelőző közigazgatási eljárásban.
42     Ezt követően a felperes kiemeli, hogy a TOT‑beli székhellyel rendelkező azon nagyon kevés cukoripari vállalkozás közé tartozik,
amelyeknek helyzetét a Tanács köteles lett volna megvizsgálni a TOT‑határozat módosítása előtt. E tekintetben rámutat, hogy
jelentős beruházásokat végzett és hosszú távú kötelezettségeket vállalt az AKCS‑államokbeli cukorszállítókkal szemben (a Bíróság
11/82. sz., Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ügyben 1985. január 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1985., 207. o.]
28. pontja, és az Elsőfokú Bíróság T‑480/93. és T‑483/93. sz., Antillean Rice Mills és társai kontra Bizottság egyesített
ügyekben 1995. szeptember 14‑én hozott ítéletének [EBHT 1995., II‑2305. o.] 74. pontja). A Bizottság egy tagja, Fischer úr,
1997. december 18‑i levelében maga is elismerte, hogy a megtámadott határozat által a TOT‑határozatban eszközölt módosításokat
helyettesítő megoldásként, nem pedig a TOT‑határozat 109. cikke alapján meghozható védintézkedésként fogadták el. Ilyen körülmények
között a Tanácsnak figyelembe kellett volna vennie a felperes érdekeit (a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean RiceMills
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 76. és 77. pontja). Ha ugyanis a Közösség formálisan védintézkedéseket hozott
volna, akkor tekintettel kellett volna lenniük ezek lehetséges következményeire a TOT‑beli székhellyel rendelkező vállalkozások
esetében. A felperes úgy véli, hogy az, hogy a védintézkedések és a strukturális korlátozás között formai különbség van, nem
jelenti azt, hogy a Közösségnek eltérően kellene értékelnie a TOT‑beli székhellyel rendelkező vállalkozások érdekeit.
43     A Közösség azon kötelezettsége, hogy figyelembe vegye az általa kibocsátani kívánt jogi aktus lehetséges következményeit egyes
magánszemélyekre nézve, általánosan következik a Szerződés preambulumából, az Egyesült Nemzetek Alapokmányából, és a Szerződés
131. cikke harmadik bekezdéséből.
44     A felperes ezt követően megjegyzi, hogy a megtámadott határozattal a TOT‑ból származó cukor behozatalára előírt mennyiségi
korlátozás, és a megmunkálás vagy feldolgozás azon fajtáinak korlátozása, amelyekre tekintettel a termék az AKCS‑TOT származási
kumuláció szabályának alkalmazásával a TOT‑ból származónak minősülhet, közvetlenül fenyegeti létezését és gazdasági tevékenységét.
A tárgyaláson kiemelte, hogy a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában ő volt az egyetlen arubai székhellyel rendelkező
cukoripari vállalkozás. Álláspontja szerint a helyzet összehasonlítható azzal a helyzettel, amely a Bíróság C‑358/89. sz.,
Extramet Industrie kontra Tanács ügyben 1991. május 16‑án hozott ítéletének (EBHT 1991., I‑2501. o.) alapjául szolgált.
45     Végül a felperes az Elsőfokú Bíróság T‑135/96. sz., UEAPME kontra Tanács ügyben 1998. június 17‑én hozott ítéletének (EBHT 1998.,
II‑2335. o.) 89. pontjára utalva úgy véli, hogy a megtámadott határozat esetében semmilyen demokratikus kontroll nem érvényesült.
A Tanács ugyanis sem az Európai Parlamenttel, sem a TOT‑tal nem konzultált. Ilyen körülmények között a Tanácsnak figyelembe
kellett volna vennie a TOT sajátos helyzetét (a fent hivatkozott UEAPME kontra Tanács ügyben hozott ítélet 90. pontja).

Az Elsőfokú Bíróság álláspontja
46     Megállapítandó, hogy a megtámadott határozat, bár megnevezése „határozat”, általános hatállyal bír, mivel általánosságban
alkalmazandó az érdekelt gazdasági szereplőkre. Az a tény, hogy a TOT‑határozattal beillesztett 108b. cikk különösen a felperes
helyzetét érinti azáltal, hogy korlátozza az AKCS‑TOT származási kumuláció alkalmazásával a Közösség területére importálható
cukor mennyiségét, nem alkalmas arra, hogy megkérdőjelezze a megtámadott határozat jogszabályi jellegét, mivel a kérdéses
rendelkezés címzettjei általánosságban azok a vállalkozások, amelyek a TOT‑ból származó cukornak a Közösség területére való
exportálásával foglalkoznak. E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy annak lehetősége, hogy többé‑kevésbé pontosan meghatározható
azon gazdasági szereplők száma, esetleg kiléte is, amelyekre egy jogi aktus egy adott időpontban alkalmazandó, nem elegendő
a kérdéses aktus jogszabályi jellegének kétségbe vonásához, amennyiben egyértelmű, hogy erre az alkalmazásra a jogi aktus
által, annak céljára tekintettel meghatározott objektív ténybeli vagy jogi helyzet alapján kerül sor (a fenti 41. pontban
hivatkozott Codorniu kontra Tanács ügyben hozott ítélet 18. pontja, és a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean Rice Mills
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 65. pontja).
47     A megtámadott határozat általános hatálya azonban nem zárja ki annak a lehetőségét, hogy az bizonyos természetes vagy jogi
személyeket közvetlenül és személyükben érintsen a Szerződés 173. cikke negyedik bekezdése értelmében (lásd a fenti 41. pontban
hivatkozott Codorniu kontra Tanács ügyben hozott ítélet 19. pontját, és a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean Rice Mills
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 66. pontját).
48     Le kell szögezni, hogy a felperest közvetlenül érinti a megtámadott határozat, tekintve, hogy az semmilyen mérlegelési mozgásteret
nem biztosít a végrehajtásával megbízott tagállami hatóságok számára (a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean Rice Mills
és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 63. pontja).
49     Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy a felperest személyében érinti‑e a megtámadott határozat, emlékeztetni kell rá, hogy
egy természetes vagy jogi személy csak akkor tekinthető úgy, hogy őt egy általános hatályú jogi aktus személyében érinti,
ha az sajátos jellemzői vagy egy őt minden más személytől megkülönböztető ténybeli helyzet folytán vonatkozik rá (a Bíróság
5/62. sz., Plaumann kontra Bizottság ügyben 1963. július 15‑én hozott ítélete [EBHT 1963., ,197. o., 223. o.]; az Elsőfokú
Bíróság T‑122/96. sz., Federolio kontra Bizottság ügyben 1997. szeptember 30‑án hozott végzésének [EBHT 1997., II‑1559. o.]
59. pontja és a T‑120/98. sz., Alce kontra Bizottság ügyben 1999. április 29‑én hozott végzésének [EBHT 1999., II‑1395. o.]
19. pontja).
50     Az a tény, hogy a megtámadott határozat a felperes gazdasági tevékenységét érinti, még nem egyéníti őt a többi gazdasági szereplőhöz
képest a Szerződés 173. cikke negyedik bekezdésének értelmében, mivel e jogi aktus alkalmazása a felperes objektív módon meghatározott
helyzete alapján történik, amely hasonló minden más TOT‑beli székhellyel rendelkező, vagy korábban ilyen székhellyel rendelkezett,
cukoripari tevékenységet végző vagy végzett gazdasági szereplő helyzetéhez (a fenti 49. pontban hivatkozott Federolio kontra
Bizottság ügyben hozott végzés 67. pontja). E tekintetben megállapítandó, hogy a felperes keresetlevelében (207. pont) saját
maga erősítette meg, hogy a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában két vagy három másik cukoripari vállalkozás
is működött a TOT‑ban (leginkább Curaçaóban). A tárgyaláson pedig előadta, hogy a megtámadott határozat elfogadását követően
újabb cukoripari vállalkozás jött létre Arubában, Rica Foods néven. Ilyen körülmények között a felperes nem bizonyította,
hogy olyan, szokatlanul nagymértékű kára keletkezett, amely őt a fenti 44. pontban hivatkozott Extramet Industrie kontra Tanács
ügyben hozott ítélet értelmében minden más személyhez képest egyéníti.
51     A felperes mindazonáltal fenntartja, hogy a Tanács a megtámadott határozat meghozatala előtt köteles lett volna egyedi helyzetét
megvizsgálni.
52     Emlékeztetni kell rá, hogy az a tény, hogy egy közösségi intézmény különleges rendelkezések alapján köteles figyelembe venni
az általa elfogadni kívánt jogi aktus következményeit egyes magánszemélyek helyzetére nézve, alkalmas arra, hogy ez utóbbiakat
egyénítse (a Bíróság fenti, 42. pontban hivatkozott, Piraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
28–31. pontja, a C‑152/88. sz., Sofrimport kontra Bizottság ügyben 1990. június 26‑án hozott ítéletének [EBHT 1990., I‑2477. o.]
11–13. pontja, és a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean RiceMills és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítéletének
67. pontja).
53     Le kell szögezni azonban, hogy a megtámadott határozat elfogadásának időpontjában a Tanácsot semmilyen közösségi rendelkezés
nem kötelezte a felperes különleges helyzetének figyelembevételére. E tekintetben ki kell emelni, hogy a megtámadott határozat
nem tekinthető a TOT‑határozat 109. cikkének hatálya alá tartozó védintézkedésnek (lásd az alábbi 107–112. pontot). A jelen
esetben tehát nem alkalmazandó az e rendelkezés által a védintézkedést hozó intézmény számára előírt, az érdekelt vállalkozások
különleges helyzetének figyelembe vételére vonatkozó kötelezettség (a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean RiceMills és
társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 72. pontja). Mindenesetre kiemelendő, hogy a TOT‑határozat félidőben történő
felülvizsgálatáról szóló 96/C 139/01 tanácsi határozattervezetet (HL 1996. C 139., 1. o.) a Bizottság 1996. február 16‑án
terjesztette a Tanács elé, illetve hogy ez a tervezet eredetileg az AKCS‑államokból származó cukorra vonatkozóan az AKCS‑TOT
származási kumuláció szabálya teljes eltörlését írta elő (lásd az alábbi 94. pontot). A Bizottság, még ha akarta volna, sem
tudta volna figyelembe venni a felperes különleges helyzetét, tekintve, hogy a felperes – amelyet 1997. február 6‑án alapítottak –
ekkor még nem létezett.
54     Az, hogy a felperes beruházásokat eszközölt és szállítási szerződéseket kötött, a saját üzleti érdekeinek megfelelően hozott
gazdasági döntéseket jelent (az Elsőfokú Bíróság T‑49/00. sz., Iposea kontra Bizottság ügyben 2001. január 30‑án hozott végzésének
[EBHT 2001., II‑163. o.] 34. pontja). Egy bármely ilyen, a cukorfeldolgozás terén működő vállalkozás szokásos működése során
előforduló helyzet nem alkalmas arra, hogy a felperest a Szerződés 173. cikke negyedik bekezdése értelmében egyénítse.
55     A felperesnek a megtámadott határozat meghozatalát megelőző eljárásban való részvételét illetően megjegyzendő, hogy semmilyen
közösségi jogi rendelkezés nem kötelezte arra a Tanácsot, hogy a TOT‑határozat felülvizsgálata során olyan eljárást alkalmazzon,
amelynek keretében a felperesnek meghallgatáshoz való joga volna. Ezért a felperes által hivatkozott részvétel nem alkalmas
arra, hogy biztosítsa számára a Szerződés 173. cikkének negyedik bekezdése szerinti kereshetőségi jogot (az Elsőfokú Bíróság
T‑38/99–T‑50/99. sz., Sociedade Agrícola dos Arinhos és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 2001. február 7‑én hozott
ítéletének [EBHT 2001., II‑585. o.] 48. pontja).
56     Végül az a tény, hogy a megtámadott határozat esetében semmilyen demokratikus kontroll nem érvényesült, nem teszi lehetővé
a Szerződés 173. cikke negyedik bekezdésében foglalt elfogadhatósági feltételek alkalmazásának mellőzését (e tekintetben lásd
a Bíróság C‑345/00. P. sz., FNAB és társai kontra Tanács ügyben 2001. május 10‑én hozott végzésének [EBHT 2001., I‑3811. o.]
40. pontját).
57     A fentiek alapján azt kell megállapítani, hogy a megsemmisítés iránti kérelmek elfogadhatatlanok.

A kártérítési kérelemről

Előzetes megjegyzések
58     A felperes azt állítja, hogy az általa hivatkozott megsemmisítési jogalapok keretében ismertetett közösségi jogsértések kárt
okoztak neki, és megalapozzák a Közösség szerződésen kívüli felelősségét.
59     Emlékeztetni kell rá, hogy a Közösség szerződésen kívüli felelőssége esetében a kártérítéshez való jog három feltétel együttes
kell fennállásakor biztosított, nevezetesen ha a megsértett jogszabály célja, hogy a magánszemélyeket jogokkal ruházza fel,
a jogsértés kellően egyértelmű, és fennáll a közvetlen okozati összefüggés a kötelezettségnek a Közösség általi megsértése
és a jogsérelmet szenvedett személyek kára között (e tekintetben lásd a Bíróság C‑352/98. P. sz., Bergaderm és Goupil kontra
Bizottság ügyben 2000. július 4‑én hozott ítéletének [EBHT 2000., I‑5291. o.] 42. pontját).
60     Azt kell tehát megvizsgálni, hogy a keresetlevélben szereplő megsemmisítési jogalapok a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető
jogszabályok megsértésére vonatkoznak‑e.
61     Megsemmisítés iránti kérelmeinek alátámasztása érdekében a felperes öt jogalapra hivatkozik. Az első az ún. „lezáródási mechanizmus”
megsértésén alapul, amely szerint a TOT részére a Közösséggel való társulásának szakaszos megvalósítása keretében nyújtott
előnyöket a Közösség többé nem vitathatja. A második jogalap az arányosság elvének megsértésén alapul. A harmadik a TOT‑határozat
240. cikkének megsértésén, a negyedik pedig a jogbiztonság elvének és a bizalomvédelem elvének megsértésén alapul. Végül az
ötödik jogalapot a felperes az EK‑Szerződés 190. cikkének (jelenleg EK 253. cikk) megsértésére alapítja.
62     A felperes még csak nem is állítja, hogy a harmadik és ötödik jogalap keretében kifogásolt közösségi jogsértések magánszemélyek
számára jogokat keletkeztető jogszabályok esetében történtek. Keresetlevelében (180. pont) mindössze arra hivatkozik, hogy
a „lezáródási mechanizmus” (első jogalap), az arányosság elve (második jogalap) és a jogbiztonság vagy a bizalomvédelem elve
(negyedik jogalap) ilyen szabálynak minősül.
63     Az ötödik jogalapot illetően a Bíróság már kimondta, hogy a Szerződés 190. cikkének megsértése nem alkalmas arra, hogy a Közösség
szerződésen kívüli felelősségét megalapozza (a Bíróság 106/81. sz., Kind kontra EGK ügyben 1982. szeptember 15‑én hozott ítéletének
[EBHT 1982., 2885. o.] 14. pontja, és a C‑119/88. sz., AERPO és társai kontra Bizottság ügyben 1990. június 6‑án hozott ítéletének
[EBHT 1990., I‑2189. o.] 20. pontja; az Elsőfokú Bíróság T‑489/93. sz., Unifruit Hellas kontra Bizottság ügyben 1994. december
15‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., II‑1201. o.] 41. pontja). A harmadik jogalap tekintetében, amelyet a felperes arra alapít,
hogy a Tanács állítólagosan megsértette a TOT‑határozat 240. cikkét, mivel e rendelkezés alapján a már nem rendelkezett hatáskörrel
a megtámadott határozat elfogadására, e rendelkezés nehezen tekinthető olyannak, mint amely arra irányul, hogy jogokat ruházzon
magánszemélyekre (e tekintetben lásd a Bíróság C‑282/90. sz., Vreugdenhil kontra Bizottság ügyben 1992. március 13‑án hozott
ítéletének [EBHT 1992., I‑1937. o. ] 20–25. pontját). Mindenesetre a Bíróság az Emesa‑ítélet 33. pontjában már megállapította,
hogy a megtámadott határozat meghozatala nem ütközik a TOT‑határozat 240. cikkébe, a felperes pedig 2000. október 9‑i kiegészítő
észrevételeiben a Bíróság ítéletének e pontjával kapcsolatban nem tett semmilyen észrevételt.
64     A második jogalapban hivatkozott arányosság elve (a fenti 63. pontban hivatkozott Unifruit Hellas kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 42. pontja), és a negyedik jogalapban hivatkozott bizalomvédelem elve (a Bíróság C‑104/89. és C‑37/90. sz.,
Mulder és társai kontra Bizottság egyesített ügyekben 1992. május 19‑én hozott ítéletének [EBHT 1992., I‑3061. o.] 15. pontja)
esetében azonban a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabályokról van szó. Az első jogalap tárgyát képező „lezáródási
mechanizmus” esetében először azt kell eldönteni, hogy közösségi jogi alapelvről van‑e szó, majd ezután adott esetben azt
kell vizsgálni, hogy az magánszemélyek számára jogokat keletkeztető szabálynak minősül‑e.
65     Ebből következik, hogy a kártérítési kérelem keretében kizárólag az első, második és negyedik kereseti jogalapot kell vizsgálni.

A „lezáródási mechanizmus” megsértésére alapított jogalap
66     A felperes előadása szerint a Szerződés negyedik része, különösen annak 132., 133. és 136. cikke, valamint az egymást követő
TOT‑határozatok által létrehozott közösségi vívmányok összefüggő rendelkezései „lezáródási elvet” írnak elő. Ez az elv megakadályozza,
hogy a TOT részére a Közösséggel való társulásának szakaszos megvalósítása keretében nyújtott előnyöket a Közösség utólagos
határozatával vitassa.
67     Az Emesa‑ítélet 38. és 39. pontjában a Bíróság kimondta:
„38      [...] noha a TOT‑nak a Közösséggel való társulására jellemző dinamikus és progresszív folyamat megköveteli, hogy a Tanács
vegye figyelembe a korábbi határozatainak köszönhetően megszerzett tapasztalatokat, ettől […] még fennáll az a tény, hogy
amikor a Tanács a Szerződés 136. cikkének második bekezdése alapján fogad el intézkedéseket, úgy mind a Szerződés negyedik
részében megállapított elveket, mind pedig a közösségi jog egyéb elveit figyelembe kell vennie, beleértve azokat, amelyek
a közös agrárpolitikával függnek össze.
39      Amikor a Tanács a Szerződésben rögzített különböző célokat mérlegeli, a korábbi határozatai alapján megszerzett tapasztalatok
figyelembevételével egyidejűleg, mivel a Szerződés 40. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 34. cikk), 41. és 42. cikke
(jelenleg EK 35. és EK 36. cikk), 43. cikke (jelenleg, módosítást követően EK 37. cikk) és 136. cikke alapján részére biztosított
politikai felelősségi köröket tükröző széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, szükség esetén arra kényszerülhet, hogy
korábban a TOT‑nak megadott bizonyos előnyöket csökkentse.”
68     Ebből következik, hogy a Közösség és a TOT viszonylatában nem létezik abszolút „lezáródási mechanizmus vagy lezáródási elv”.
A Tanács ugyanis „szükség esetén arra kényszerülhet”, hogy bizonyos, korábban a TOT‑nak megadott előnyöket csökkentsen (az
Emesa-ítélet 39. pontja).
69     Ezt követően megállapítandó, hogy a Bíróság a rendelkezésére álló iratok alapján megvizsgálta, hogy a TOT társulásának, illetve
a közös agrárpolitika célkitűzéseinek mérlegelését követően a Tanács a jelen ügyben indokoltan tekinthette‑e úgy, hogy szükséges
az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya alkalmazásának korlátozása.
70     Így a Bíróság az Emesa‑ítélet 40–42. pontjában megállapította:
„40      Ebben az esetben, kétségtelen tény, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor évi 3000 tonna mennyiségre történő
csökkentése a TOT‑határozathoz képest korlátozást jelent. Ennek ellenére azonban, feltéve hogy megállapítják, hogy a cukorágazatban
a származási kumulációra vonatkozó szabály alkalmazása alkalmas arra, hogy jelentős zavarokat okozzon a közös piacszervezésben
[…], a Tanács – azt követően, hogy mérlegelte a TOT társulásának célkitűzéseit és a közös agrárpolitika célkitűzéseit – a
mérlegelési jogkörének gyakorlását bekeretező közösségi jogi elvekkel összhangban jogosult volt minden olyan intézkedés meghozatalára
is, amelynek alkalmasak arra, hogy az említett zavaroknak véget vessen, vagy azokat enyhítse, beleértve azt a jogát, hogy
a korábban a TOT‑nak megadott előnyöket megszüntesse vagy korlátozza.
41      Ez különösen igaz akkor […], amikor a kérdéses előnyök rendkívüli jellegűek a közösségi piac működési szabályaihoz képest.
Ez a helyzet annak a szabálynak az esetében is, amely bizonyos műveletek elvégzése után lehetővé teszi az AKCS‑államokból
származó egyes termékek számára a TOT‑származásba történő besorolást.
42      Ezen túlmenően a TOT‑határozat felülvizsgálata a korábban hatályos szabályokhoz képest nem csupán korlátozásokat vagy megszorításokat
hozott, hiszen – amint ezt a Bizottság állítja – anélkül, hogy ennek ellentmondtak volna, különböző előnyöket is biztosítottak
a TOT‑nak a Közösségen belüli letelepedés (a módosított TOT‑határozat 232. és 233a. cikke), a szakképesítések kölcsönös elismerése
(233b. cikk), a közösségi programokhoz való hozzáférés (233c. cikk) tekintetében. Ezenkívül a TOT‑nak nyújtott közösségi pénzügyi
segélyt 21%‑kal növelték (154a. cikk).”
71     Az Emesa‑ítélet e részéből következik, hogy a Bíróság álláspontja szerint a jelen ügy körülményei között a Tanácsnak nemcsak
ahhoz volt joga, hogy korlátozza az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazását, amint azt meg is tette, hanem
teljes egészében meg is szüntethette volna ezen, a TOT‑ból származó cukor vonatkozásában nyújtott előnyt.
72     A felperes szerint viszont a Bíróság az ítélet 40–42. pontjában elismerte, hogy a Tanács a TOT‑nak korábban megadott előnyt
még „szükség esetén” (az Emesa‑ítélet 39. pontja) is csak akkor csökkentheti, ha a kérdéses előny rendkívüli jellegű, és ha
más területen e csökkentést megfelelően ellentételezik. Márpedig az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya nem rendkívüli
jellegű. Annak állítólagosan kivételes jellegét nem „a közösségi piac működési szabályai alapján”, hanem a rendes származási
szabályok, a különböző behozatali szabályok, és a TOT kedvezményezett helyzete fényében kell megítélni. A felperes ezen kívül
bírálja, hogy a Bíróság nem vizsgálta, hogy a más területeken nyújtott ellentételezés valóban ellentételezi‑e a TOT cukoriparának
a megtámadott határozat által okozott megbénulását.
73     Mivel a felperes még csak nem is állítja, hogy a Bíróság értékelése pontatlan vagy hiányos tényeken alapult, az Elsőfokú Bíróságnak
nem feladata a Bíróság értékelésének vitatása.
74     Rögzíteni kell továbbá, hogy a felperes érvelése az Emesa‑ítélet 40–42. pontjának téves olvasatán alapszik. A Bíróság ugyanis
nem azt mondta ki, hogy a Tanács a TOT‑nak megadott előnyt csak akkor csökkentheti, ha a kérdéses előny rendkívüli jellegű,
és ha más területen e csökkentést megfelelően ellentételezik. Az ítéletből az következik, hogy a Tanácsnak jogában állt csökkenteni,
sőt meg is szüntetni a korábban a TOT‑nak megadott előnyöket, a jelen esetben az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának
alkalmazását, mivel „a cukorágazatban [e] szabály alkalmazása alkalmas arra, hogy jelentős zavarokat okozzon a közös piacszervezésben”
(az ítélet 40. pontja).
75     A megtámadott határozat indokolt és kiegyensúlyozott voltát hangsúlyozandó, a Bíróság hozzáteszi, hogy a kérdéses előny rendkívüli
jellegű volt, illetve hogy a Tanács a megtámadott határozatban más területeken különböző előnyöket biztosított (az Emesa‑ítélet
41. és 42. pontja).
76     A Bíróság ezzel szemben az Emesa‑ítéletben sehol nem említ „ellentételezést”. Ezen ítélet 42. pontjában „a TOT‑nak biztosított
különböző előnyöket” említ, a felperes pedig nem vitatta ezek létezését.
77     Továbbá, azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya rendkívüli előnyt biztosít‑e a TOT‑beli
gazdasági szereplők számára, emlékeztetni kell rá, hogy a rendes származási szabályok értelmében egy terméket akkor kell valamely
országból származónak tekinteni, ha azt teljes egészében ott állították elő, vagy kielégítően ott dolgozták fel (az áruk származása
fogalmának közös meghatározásáról szóló, 1968. június 27‑i 802/68/EGK tanácsi rendelet [HL 148., 1. o.] 4. és 5. cikke, és
a II. melléklet 1–3. cikke).
78     Márpedig a felek között nem vitatott, hogy a felperes által exportált cukrot nem teljes egészében a TOT területén állították
elő, mivel az AKCS országokból behozott cukorról van szó. Továbbá az sem vitatott, a felperes által exportált cukor Arubában
nem megy keresztül olyan kielégítő feldolgozáson, amelynek alapján a kérdéses termék a rendes származási szabályok szerint
a TOT‑ból származónak minősülhetne.
79     A felperes által exportált cukor ezért csak az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya alapján minősülhet a TOT‑ból származó
cukornak. E szabály alapján ugyanis a TOT területén az AKCS országokból származó termékeken végzett minimális feldolgozások
– még azok is, amelyeket a II. melléklet 3. cikkének (3) bekezdése kifejezetten mint olyanokat említ, amelyek nem tekinthetők
kielégítőnek ahhoz, hogy egy termék a TOT‑ból származónak minősüljön – kivételesen biztosítják, hogy az érintett termékek
a TOT‑ból származónak minősüljenek. Mivel az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó termékek vámmentesen hozhatók be a
Közösség területére, úgy kell tekinteni, hogy ez a szabály, amint azt a Bíróság kiemeli, rendkívüli előnyt biztosít a TOT‑beli
gazdasági szereplők számára (az Emesa‑ítélet 41. pontja).
80     Az első jogalap keretében a felperes arra is hivatkozik, hogy a Tanács azáltal, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá
tartozó cukor behozatalát évi 3000 tonna mennyiségre csökkentette, megsértette a Szerződés 133. cikkének (1) bekezdését. Szerinte
ugyanis a TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésében meghatározott felső határ módosítása az e rendelkezés által tiltott
mennyiségi korlátozást jelent. Továbbá, még ha a TOT‑határozatból eredő szabályozás más közösségi érdekeket sértene is, a
Tanács a Szerződés 136. cikkének második bekezdése értelmében köteles lett volna figyelembe venni a „szerzett tapasztalatokat”.
81     Meg kell állapítani azonban, hogy a Bíróság az Emesa‑ítéletben már elutasította ezt az érvet, a következőképpen:
„45       Anélkül, hogy szükség lenne azon kérdés megválaszolására, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkében megállapított vámkontingens
mennyiségi korlátozásnak tekinthető‑e, vagy az a kérdés, hogy az AKCS‑TOT kumulációs szabályok az érintett áruknak TOT‑származást
nyújt‑e a Szerződés 133. cikkének (1) bekezdésében meghatározott importrendszer alkalmazása céljából, meg kell jegyezni, hogy
az érintett termékeket a kontingensen túl csak a vám kifizetése ellenében lehet behozni.
46      Ugyanakkor a Szerződés 133. cikkének (1) bekezdése előírja, hogy a TOT‑ból származó, a Közösségbe irányuló behozatalokat terhelő
vámokat teljes mértékben el kell törölni a Szerződés rendelkezéseinek megfelelően a tagállamok között alkalmazandó vámtarifák
fokozatos eltörlésével összhangban.
47       Ebben az összefüggésben meg kell jegyezni – amint ezt a Bizottság is teszi –, hogy a cukorkereskedelem tekintetében a Közösségen
belüli vámtarifa lebontására csak a cukorpiac közös szervezését követően került sor, ami közös külső tarifa egyidejű létrehozásához
és a valamennyi tagállamban alkalmazandó minimálár meghatározásához vezetett, különösen a versenytorzítások kizárása céljából.
Így – a TOT és a Közösség közötti közös agrárpolitika hiányában – a versenytorzítások vagy a közösségi piac zavarainak elkerülésére
irányuló, esetleg vámtarifa formájában megjelenő intézkedéseket pusztán elfogadásuk miatt nem lehet a Szerződés 133. cikkének
(1) bekezdésével ellentétesnek tekinteni.
48      Ami azt a kérdést illeti, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkében rögzített vámkontingens összeegyeztethető‑e a Szerződés
136. cikkének második bekezdésével, elegendő annak megállapítása, hogy ez a rendelkezés kifejezetten kimondja, hogy a Tanácsnak
a megszerzett tapasztalatok és az e Szerződésben megállapított elvek alapján kell eljárnia. Ezen elvek között – amint azt
a Bíróság a fent említett Antillean Rice Mills ügy 37. pontjában megállapította – a közös agrárpolitikára vonatkozó elvek
is szerepelnek.
49      Következésképpen, semmiképpen sem lehet a Tanácsnak felróni, hogy a Szerződés 136. cikke második bekezdésének végrehajtása
során a közös agrárpolitika követelményeit figyelembe vette.
50      Az előbbiekből az következik, hogy a TOT‑határozat 108b. cikkében előírt intézkedés érvényességét a Szerződés 133. cikkének
(1) bekezdése és 136. cikkének második bekezdése alapján nem lehet azzal az indokkal megkérdőjelezni, hogy ez az AKCS‑TOT
származási kumulációra vonatkozó szabályok szerinti cukorbehozatalra kontingenst állapított meg.”
82     A fentiek alapján az első jogalapot teljes egészében el kell utasítani.
83     Anélkül, hogy szükség lenne dönteni abban a kérdésben, hogy az első jogalap a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető
jogszabályra vonatkozik‑e, megállapítandó, hogy e jogalap vizsgálata nem tárt fel a Közösség által tanúsított olyan magatartást,
amely annak felelősségét megalapozhatta volna.

A jogbiztonság elvének és a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalap
84     A felperes arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat sérti a jogbiztonság elvét és a bizalomvédelem elvét. Emlékeztet
arra, hogy a 108b. cikk (1) bekezdésének a TOT‑határozatba történő beillesztésével a Tanács az AKCS‑TOT származási kumuláció
alá sorolható cukor behozatalát évi 3000 tonna mennyiségre korlátozta. A felperes nem számolhatott a TOT‑határozat ilyen módosításával.
E tekintetben kiemeli, hogy a TOT‑határozatot tízéves időszakra fogadták el, illetve hogy annak 240. cikke (3) bekezdése értelmében
csak egyszer, 1995. március 1‑jén kellett módosítani. Továbbá a felperes szerint a határozat kizárólag a Szerződés 132. cikkének
(1) bekezdésében foglalt cél érdekében módosítható.
85     A felperes előadja ezenkívül, hogy a közösségi jog általános elvei arra kötelezik a Tanácsot, hogy figyelembe vegye azon vállalkozások
érdekeit, amelyek a hatályban lévő jogszabályok alapján eszközöltek beruházásokat és végzik tevékenységüket (a Bíróság 90/77. sz.,
Stimming kontra Bizottság ügyben 1979. április 27‑én hozott ítélete [EBHT 1979., 995. o.], a 84/78. sz. Tomadini‑ügyben 1979.
május 16‑án hozott ítélete [EBHT 1988., 1801. o.], a 120/86. sz. Mulder‑ügyben 1988. április 28‑án hozott ítélete [EBHT 1988.,
2321. o.], és a C‑368/89. sz. Crispoltoni‑ügyben 1991. július 11‑én hozott ítélete [EBHT 1991., I‑3695. o.]).
86     Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt arra emlékeztet, hogy amikor a Tanács a Szerződés 136. cikkének második bekezdése alapján
fogad el intézkedéseket, úgy mind a Szerződés negyedik részében – és különösen a 132. cikkben – megállapított elveket, mind
pedig a közösségi jog egyéb elveit figyelembe kell vennie, beleértve azokat, amelyek a közös agrárpolitikával függnek össze
(az Emesa‑ítélet 38. pontja). Arra is emlékeztetni kell, hogy a Tanács, amely a TOT társulása, illetve a közös agrárpolitika
célkitűzéseinek értékelése során széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkezik (az Emesa‑ítélet 39. és 53. pontja), jogosult
arra, hogy a korábban a TOT‑nak megadott előnyöket megszüntesse, vagy korlátozza, amennyiben ezek alkalmasak arra, hogy jelentős
zavarokat okozzanak a közös piacszervezésben (az Emesa‑ítélet 40. pontja).
87     Márpedig, ugyan a bizalomvédelem a Közösség egyik alapvető elve, a gazdasági szereplők nem bízhatnak jogosan olyan létező
helyzet fennmaradásában, amelyet a közösségi intézmények mérlegelési jogkörük gyakorlása során módosíthatnak (lásd többek
között a Bíróság C‑372/96. sz. Pontillo‑ügyben 1998. szeptember 17‑én hozott ítéletének [EBHT 1998., I‑5091. o.] 22. és 23. pontját
és az Emesa‑ítélet 33. pontját).
88     Egy kellő gondossággal eljáró gazdasági szereplőnek tehát számolnia kellett volna a TOT‑határozat esetleges módosításával,
és azzal, hogy az esetleg megszünteti vagy csökkenti a TOT‑nak korábban megadott bizonyos előnyöket. Ez a jelen esetben annál
is inkább így van, mivel a kérdéses előnyök rendkívüli jellegűek (az Emesa‑ítélet 40. és 41. pontja). Ezenkívül a Tanácsot
semmilyen közösségi jogi rendelkezés nem kötelezi a piacon már jelen lévő vállalkozások érdekeinek figyelembevételére (e tekintetben
lásd a Bíróság C‑280/93. sz., Németország kontra Tanács ügyben 1994. október 5‑én hozott ítéletének [EBHT 1994., I‑4973. o.]
79. pontját).
89     A felperes nem hivatkozhat a TOT‑határozat 240. cikkének (3) bekezdésére, amely szerint a Tanácsnak az első ötéves időszak
lejártát megelőzően szükség esetén a TOT és a Közösség közötti társulásra irányadó rendelkezések esetleges módosításait kell
megállapítania. Ez a rendelkezés ugyanis még nem fosztja meg a Tanácsot a közvetlenül a Szerződésből eredő, arra vonatkozó
hatáskörétől, amely szerint annak 136. cikke alapján elfogadott jogi aktusokat a Szerződés 132. cikkében megállapított összes
cél elérése érdekében módosíthatja (az Emesa‑ítélet 33. pontja).
90     A felperes ezt követően megjegyzi, csak azt követően döntött arról, hogy cukorgyárat létesít Arubában, miután 1995‑ben és
1996‑ban konzultált az arubai hatóságokkal és a Holland Királyságnak az Európai Unió melletti állandó képviseletével.
91     A felperes nem láthatta előre, hogy a Tanács mennyiségi korlátozást fog előírni az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó
cukor behozatalára. E tekintetben relevánsnak tartja azt a tényt, hogy a Tanács által alkalmazott döntéshozatali eljárás nem
nyilvános. Előadása szerint az arubai hatóságok csak 1997 júliusától kezdve tájékoztatták őt a vita menetéről.
92     Az Elsőfokú Bíróság azonban megállapítja, hogy a felperes nem ismertetett egyetlen tényt sem, amelyből az következne, hogy
a közösségi intézmények olyan konkrét biztosítékot nyújtottak számára, amelynek alapján joggal számíthatott volna arra, hogy
az AKCS‑TOT származási kumuláció fennálló szabályozása az általa exportálni kívánt cukor tekintetében továbbra is fennmarad.
93     Éppen ellenkezőleg, amint azt a Bíróság az Emesa‑ítéletben helyesen kiemeli, „az ügyiratokból kiderül, hogy [a felperes],
az Arubában eszközölt első beruházásokkor – mint rendesen gondos kereskedő – elegendő információval rendelkezett ahhoz, hogy
előre lássa, a származási kumulációt lehetővé tevő szabályokat szigoríthatják” (az ítélet 36. pontja). A Bíróság e tekintetben
megjegyzi, hogy a „[96/C 139/01 határozati] javaslatot az
Európai Közösségek Hivatalos Lapjának
1996. május 10‑i számában közzétették, tehát közel egy évvel az előtt, hogy [a felperes] Arubában megkezdte volna a termelést”(az
ítélet 36. pontja).
94     Márpedig a 96/C 139/01. sz. javaslat, amelyre a Bíróság utal, az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának eltörléséről rendelkezett,
többek között az AKCS‑államokból származó cukor tekintetében. A II. melléklet esetében ugyanis a Bizottság egy új 6. cikket
javasolt, amely szerint az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya nem alkalmazható „a harmonizált szabályozás 1–24. fejezetében
felsorolt, […] AKCS‑államokból származó termékek esetében”. Márpedig a cukor szerepel a harmonizált szabályozás 17. fejezetében.
95     Ebből következik, hogy az 1996 májusában, tehát kilenc hónappal a felperes megalapítása és tizenegy hónappal cukortermelésének
megkezdése előtt (lásd a fenti 19. pontot) közzétett 96/C 139/01. sz. javaslat olyan szabályozás bevezetését írta elő, amely
a felperesre nézve még erősebben korlátozó hatású lett volna, mint a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdése
szerinti szabályozás, amely évi 3000 tonna mennyiségű cukor esetében megengedi az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának
alkalmazását.
96     A felperes végezetül arra hivatkozik, hogy a megtámadott határozat sérti a bizalomvédelem elvét, mivel a TOT‑határozat felülvizsgálatakor
már meglévő tevékenységek vonatkozásában nem határoz meg semmilyen átmeneti időszakot és átmeneti rendelkezést. A felperes
szerint a jelen esetben nincs olyan feltétlenül érvényesítendő közösségi érdek, amely indokolhatta volna, hogy a TOT‑határozat
felülvizsgálatára átmeneti intézkedések meghozatala nélkül került sor (a Bíróság C‑183/95. sz. Affish‑ügyben 1997. július
17‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑4315. o.] 57. pontja).
97     Az Elsőfokú Bíróság már kimondta, hogy a Tanácsot semmilyen közösségi jogi rendelkezés nem kötelezi a piacon már jelen lévő
vállalkozások érdekeinek figyelembevételére (lásd a fenti 88. pontot).
98     Az Elsőfokú Bíróság ezt követően megállapítja, hogy a felperes még csak nem is állítja, hogy a megtámadott határozat meghozatalának
időpontjában útban lett volna cukorszállítmánya a Közösség felé, aminek alapján joggal feltételezhette volna, hogy korlátozás
nélkül importálhat a Közösség területére (e tekintetben lásd a fenti 52. pontban hivatkozott Sofrimport kontra Bizottság ügyben
hozott ítélet 16–21. pontját és az Elsőfokú Bíróság T‑267/94. sz., Oleifici Italiani kontra Bizottság ügyben 1997. július
11‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., II‑1239. o.] 38–40. pontját).
99     Továbbá meg kell állapítani, hogy 1997. december 17‑én a Bizottság elfogadta a 1701, 1702, 1703 és 1704 KN‑kód alá tartozó
és AKCS‑TOT származású terméknek minősülő bizonyos termékek tekintetében a behozatali engedélyek kiadásának szabályairól szóló,
1997. december 17‑i 2553/97/EK bizottsági rendeletet (HL L 349., 26. o.). A 2553/97 rendelet 8. cikkéből azonban az következik,
hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdése csak 1998. január 1‑jén lépett hatályba, és hogy 1997. december
10. és december 31. között 3000 tonna cukorra vonatkozó behozatali engedélyt adtak ki. Nem vitatott továbbá, hogy az összes
1997. december 10. előtt benyújtott behozatali engedély iránti kérelemnek helyt adtak.
100   Ebből tehát az következik, hogy legalább egy hónapon keresztül létezett átmeneti szabályozás, amely egyébként igen nagyvonalú
volt a tekintetben, hogy az 1997. december 10. és december 31. közötti huszonegy nap vonatkozásában a 3000 tonnás „éves” mennyiség
behozatalát engedélyezte az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukorból.
101   Az átmeneti szabályozás állítólagos hiányára alapított kifogást tehát szintén el kell utasítani.
102   A fentiek alapján a jogbiztonság elvének és a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított jogalapot el kell utasítani. E
jogalap vizsgálata során tehát az sem bizonyosodott be, hogy a Közösség valamely, a magánszemélyek számára jogokat keletkeztető
jogszabályt megsértett volna.

Az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapról
103   A felperes elsősorban arra hivatkozik, hogy a Tanács köteles összehangolni a Szerződés 3. cikkében foglalt különböző célkitűzések
megvalósítását, azonban nem köteles előtérbe helyezni a közös agrárpolitikát (a Bíróság 68/86. sz., Egyesült Királyság kontra
Tanács ügyben 1988. február 23‑án hozott ítéletének [EBHT 1988., 855. o.] 12. pontja és a Bíróság C‑180/96. R. sz., Egyesült
Királyság kontra Bizottság ügyben 1996. július 12‑én hozott végzésének [EBHT 1996., I‑3903. o.] 63. pontja). A jelen ügyben
álláspontja szerint a Tanács megsértette az arányosság elvét, mivel a közös agrárpolitikát előtérbe helyezte a TOT érdekeinek
rovására.
104   Az Emesa‑ítéletben a Bíróság kimondta egyrészt, hogy „amikor a Tanács a Szerződés 136. cikkének második bekezdése alapján
fogad el intézkedéseket, úgy mind a Szerződés negyedik részében megállapított elveket, mind pedig a közösségi jog egyéb elveit
figyelembe kell vennie, beleértve azokat, amelyek a közös agrárpolitikával függnek össze” (az ítélet 38. pontja), másrészt
pedig, hogy „amikor a Tanács a Szerződésben rögzített különböző célokat mérlegeli, [...] szükség esetén arra kényszerülhet,
hogy bizonyos, korábban a TOT‑nak megadott előnyöket csökkentsen” (az ítélet 39. pontja).
105   Ezt az érvet tehát el kell utasítani. Lentebb sor kerül annak vizsgálatára, hogy a Tanács nem követett‑e el a jelen ügyben
nyilvánvaló mérlegelési hibát, amikor úgy ítélte meg, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor behozatalát
korlátozni „szükséges” (lásd a következő 117–150. pontot).
106   A felperes másodsorban arra hivatkozik, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdése a TOT‑ból származó cukornak
a Közösség területére történő behozatalát illetően strukturális korlátozást alkalmaz. E rendelkezés ugyanis évi 3000 tonnára
csökkenti az AKCS‑ból származó, a II. melléklet 6. cikke szerinti megmunkálást vagy feldolgozást követően a TOT‑ból származóként
behozható cukormennyiséget. A felperes szerint viszont a TOT‑ból származó behozatalok tekintetében a TOT‑határozat 109. cikke
alapján kizárólag ideiglenes korlátozó intézkedések írhatók elő, feltéve hogy ezek az intézkedések „csak kivételesen, részlegesen
és ideiglenesen korlátozzák” a TOT‑ból származó termékek szabad behozatalát a Közösség területére (a Bíróság C‑430/92. sz.,
Hollandia kontra Bizottság ügyben 1994. október 26‑án hozott ítélete [EBHT 1994., I‑5197. o.] és a C‑310/95. sz. Road Air
ügyben 1997. április 22‑én hozott ítéletének [EBHT 1997., I‑2229. o.] 40. és 41. pontja; a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean
RiceMills és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet 95. pontja).
107   Az Emesa-ítélet szerint azonban (40. pont) a Tanács jogosult a TOT‑nak korábban megadott előny, a jelen ügyben az AKCS‑TOT
származási kumuláció szabályának a cukorágazatban történő alkalmazása strukturális csökkentésére, ha bizonyított, hogy „[ennek
a szabálynak] [… ezen] ágazatban történő alkalmazása alkalmas arra, hogy jelentős zavarokat okozzon a közös piacszervezésben”.
Az alábbiakban kerül sor annak vizsgálatára, hogy a Tanács által az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályával kapcsolatban
elvégzett kockázatértékelés a cukorpiac közös szervezése vonatkozásában nem alapul‑e nyilvánvaló hibán (lásd az alábbi 117–150. pontot).
108   A felperes harmadsorban megjegyzi, hogy a Bizottság részéről Fischler úr által 1997. december 18‑án a felperes képviselőjéhez
intézett levélből, illetve Soubestre úr által a Holland Királyság állandó képviseletéhez intézett 1997. június 9‑i levélből
kitűnik, hogy a TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdése szerinti strukturális korlátozást helyettesítő megoldásként került
bevezetésre. Álláspontja szerint egy védintézkedés helyett elfogadott strukturális korlátozásnak legalábbis ugyanazoknak a
követelményeknek kellene megfelelnie, mint a TOT‑határozat 109. cikkében előírt intézkedéseknek. Elfogadhatatlan ugyanis,
hogy egy végleges hatályú strukturális korlátozást könnyebb bevezetni, mint egy védintézkedést. Márpedig a jelen esetben a
felperes szerint nem teljesültek a védintézkedés bevezetésének a TOT‑határozat 109. cikkében foglalt feltételei.
109   Az Elsőfokú Bíróság azonban megállapítja, hogy a felperes által hivatkozott két bizottsági levél nem támasztja alá a felperes
érvelését.
110   Egyrészt, a Soubestre úr által aláírt levélben a Bizottság a holland hatóságok által tett javaslatot utasít el. E hatóságok
a TOT‑ból származó cukor vonatkozásában egy minimális exportár‑szabályozás bevezetésére, valamint a védintézkedésekkel kapcsolatos
eljárásnak a Kereskedelmi Világszervezet (WTO) keretében alkalmazott szabályokkal történő összehangolására tettek javaslatot.
Ebben a levélben azonban semmi nem utal arra, hogy a Tanács által a megtámadott határozatba utólag bevezetett strukturális
korlátozás rejtett védintézkedés lett volna.
111   Másrészt, Fischler úr 1997. december 18‑i levele válasz a felperesi képviselő azon levelére, amelyben az kifejtette, hogy
miért nem volt szükséges a TOT‑ból származó cukor esetében védintézkedéseket bevezetni. Fischler úr osztja ezt az álláspontot.
Kifejti, hogy a Bizottság számára a megtámadott határozat meghozatalára tekintettel akkor szükségtelennek tűnt védintézkedéseket
hozni („safeguard measures seem, for the time being, unnecessary”). Azt azonban semmiképpen nem állítja, hogy a megtámadott
határozat védintézkedés helyett elfogadott helyettesítő megoldás volna. A levélből pusztán az következik, hogy a megtámadott
határozattal bevezetett strukturális megoldás véget vetett a közösségi piacon fellépő súlyos zavaroknak, ezért védintézkedések
meghozatalára nincsen szükség.
112   A felperes által hivatkozott két levél tehát nem bizonyítja, hogy az AKCS‑TOT származási kumulációnak a módosított TOT‑határozat
108b. cikkének (1) bekezdése által történő korlátozása ilyen intézkedés helyett elfogadott rejtett védintézkedés vagy helyettesítő
megoldás volna.
113   Mindenesetre a Bíróság az Emesa‑ítéletben már kimondta, hogy „a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésében szereplő
intézkedés nem olyan védintézkedés, amelynek rendeltetése, hogy kivételesen és ideiglenesen megbirkózzon olyan rendkívüli
nehézségek megjelenésével, amelyek elhárítását a rendesen alkalmazandó kereskedelmi feltételek nem teszik lehetővé, hanem
ez magát a szokásos rendszert módosítja ugyanazon kritériumokkal összhangban, mint amelyeket a TOT‑határozat elfogadásakor
figyelembe vettek”, valamint hogy ilyen körülmények között „a TOT‑határozat 109. cikke szerinti védintézkedések elfogadási
feltételei [...] nem relevánsak a [megtámadott] határozat érvényességének értékelésére” (az ítélet 61. pontja). A Bíróság
szerint tehát „következésképpen a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének elfogadásakor a Tanács nem volt köteles a TOT‑határozat
109. cikke szerinti védintézkedések elfogadásával kapcsolatos különleges követelményeket betartani” (az ítélet 62. pontja).
114   A harmadik érvet tehát szintén el kell utasítani.
115   A felperes negyedsorban azt állítja, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (2) bekezdése összeegyeztethetetlen az
arányosság elvével, mert a cukor őrlése („milling”) ki van zárva az AKCS‑TOT származási kumuláció biztosításához elegendőnek
tekintett megmunkálási és feldolgozási műveletek közül. E tekintetben hangsúlyozza, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének
(2) bekezdése szerint a cukor színezése, amely kevésbé fontos megmunkálás vagy feldolgozás, mint az őrlés, elegendő a TOT‑származás
megadásához.
116   Ez az érv azonban a megtámadott határozat téves értelmezésén alapszik. Amint ugyanis a Bíróság az Emesa‑ítéletben (59. és
60. pont) kiemeli, „a 108b. cikk (2) bekezdése a műveletek vonatkozásában két olyan példát említ, amelyeket elegendőnek lehet
tekinteni a TOT‑ból származó termékek státuszának megadásához, anélkül azonban, hogy e célból kimerítő felsorolást tartalmazna”,
így a felperes „nem állíthatja megalapozottan, hogy [e] cikk […] a származási kumuláció megadása céljából figyelembe vehető
műveletek közül törölte az őrlést.”
117   Ennélfogva ezt az érvet is el kell utasítani.
118   Ötödsorban a felperes azt állítja, hogy a közösségi cukorpiaci helyzet nem teszi szükségessé az AKCS‑TOT származási kumuláció
alá tartozó cukor behozatalának évi 3000 tonna mennyiségre történő csökkentését.
119   E tekintetben a Bíróság az Emesa‑ítéletben (53–58. pont) a következőket állapította meg:
„53 Emlékeztetni kell arra, hogy ehhez hasonló területen, ahol a közösségi intézmények széles körű mérlegelési jogkörrel rendelkeznek,
egy intézkedés jogszerűségét csak az érintheti, hogy az intézkedés az elérni kívánt célkitűzéshez képest nyilvánvalóan nem
megfelelő. A bírósági felülvizsgálatot különösen akkor kell korlátozni, ha a Tanácsnak eltérő érdekeket kell elsimítania,
és ily módon a saját felelősségi köréhez tartozó politikai választásokkal összefüggésben opciók között kell választania (lásd
[a fent hivatkozott] […] Németország kontra Tanács ügyben hozott ítélet 90. és 91. pontját; a C‑44/94. sz., Fishermen's Organisations
és társai ügyben 1995. október 17‑én hozott ítélet [EBHT 1995., I‑3115. o.] 37. pontját, és a C‑150/94. sz., Egyesült Királyság
kontra Tanács ügyben 1998. november 19‑én hozott ítélet [EBHT 1998., I‑7235. o.] 87. pontját).
54       [...] a 108b. cikkben rögzített kontingens bevezetése nem tekinthető úgy, mint ami nyilvánvalóan túllépett azon, ami a Tanács
által elérni kívánt célkitűzések elérése érdekében szükséges volt.
55      Ebben az összefüggésben, a [megtámadott] határozat hetedik preambulumbekezdéséből egyértelmű, hogy a Tanács egyrészt azért
vezette be a 108b. cikket, mert azon a véleményen volt, hogy a TOT‑ból származó termékekhez való szabad hozzáférés és az AKCS‑államokból
és a TOT‑ból származó termékek kumulációjának fenntartása a TOT fejlődésével kapcsolatos közösségi politika célkitűzései és
a közös agrárpolitika közötti konfliktusok veszélyét hordozhatja, és másrészt azon tény figyelembevétele érdekében, hogy a
közös piacszervezés alá tartozó egyes termékek közösségi piacának súlyos zavara több alkalommal is védintézkedések elfogadásához
vezetett.
56      Márpedig meg kell jegyezni, hogy az ügyiratokból kiderül, a [megtámadott] határozat elfogadásakor a répacukor közösségi termelése
meghaladta a Közösségben elfogyasztott mennyiséget, ráadásul a nádcukrot azért hozták be az AKCS‑államokból, hogy kielégítsék
az e termék tekintetében fennálló egyedi keresletet, és a Közösséget olyan kötelezettség terhelte, hogy a WTO‑megállapodások
értelmében harmadik országokból származó cukrot meghatározott mennyiségben hozzon be. Másrészt a Közösség köteles volt arra,
hogy export‑visszatérítések formájában – a WTO‑megállapodásokban megállapított határokon belül – támogassa a cukorexportot.
Ilyen körülmények között a Tanács joggal vélhette úgy, hogy a Közösség piacára bejutó cukor bármekkora többletmennyisége – még
ha minimális is a közösségi termeléshez képest – arra kötelezte volna a közösségi intézményeket, hogy a fent említett határokon
belül növeljék az exportszubvenciók összegét, illetve csökkentsék az európai termelők kontingenseit, ami a cukorpiac közös
szervezését megzavarta volna, amelynek egyensúlya ingatag volt, és ez a közös agrárpolitika céltűzéseivel ellentétes lett
volna.
57      Ezen túlmenően mind az előzetes döntéshozatalra utaló végzésből, mind pedig a Tanács és a Bizottság által közölt számadatokból
egyértelmű, hogy az évi 3000 tonna kontingens nem alacsonyabb, mint a TOT‑ból származó hagyományos cukorbehozatal szintje,
ez utóbbiak nem is állítják maguk elő ezt a terméket. Ezen túlmenően az AKCS‑államokból származó áruk a TOT területén csak
korlátozott hozzáadott értékkel rendelkeznek, a [megtámadott] határozattal érintett ipar csak korlátozottan járulhatott hozzá
ezek fejlődéséhez. Mindemellett nem lehetett kizárni, hogy a származási kumulációra vonatkozó szabály korlátlan alkalmazása
annak veszélyét is magában foglalhatta, hogy az AKCS‑államokból származó termékeket a TOT‑ba mesterségesen térítik el azzal
a céllal, hogy a közösségi piacra olyan cukormennyiségek juthassanak be, amelyek meghaladják az ezen államok által a megállapodás
értelmében e piacra garantáltan vámmentesen behozható mennyiségeket.
58      Következésképpen, a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésében szereplő, az AKCS‑TOT származási kumuláció alá
tartozó cukorbehozatalokkal kapcsolatos intézkedést nem lehet az arányosság elvével ellentétesnek tekinteni.”
120   A felperes 2000. október 9‑i észrevételeiben élesen bírálja az ítéletnek ezt a részét.
121   Először is, az Emesa‑ítélet 55. pontját illetően a felperes úgy véli, hogy a Bíróság értékelését a megtámadott határozat hetedik
preambulumbekezdésében található állításokra alapozta, anélkül hogy vizsgálta volna azok helytállóságát.
122   Ezt az érvet el kell utasítani. Valamely aktus elfogadása jogszerűségének vizsgálata során ugyanis figyelembe kell venni annak
indokait. Így annak megítélésekor, hogy a Tanács megsértette‑e az arányosság elvét, a Bíróság ítéletének 55. pontjában mindenekelőtt
kiemelte a Tanács által a megtámadott határozatban az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukorbehozatal korlátozásának
alátámasztására kifejtett indokolást. A Bíróság azonban nem tekintette bizonyított tényeknek a Tanács állításait. Ítéletének
56. és 57. pontjában ugyanis azt vizsgálta, hogy a megtámadott határozat hetedik preambulumbekezdésében szereplő állítások
nem nyilvánvaló értékelési hibán alapulnak‑e, amiről a Bíróság szerint nem volt szó.
123   Ezt követően a felperes arra hivatkozik, hogy a Bíróság az Emesa‑ítélet 55. pontjában ténybeli hibákat vétett, ami megkérdőjelezi
azt a megállapítását, hogy a megtámadott határozat nem sérti az arányosság elvét.
124   A felperes e tekintetben előadja, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor vonatkozásában a megtámadott határozat
meghozatalát megelőzően soha nem került sor védintézkedések meghozatalára. Továbbá nem igaz az az állítás, miszerint a védintézkedések
„egyes termékeket” érintettek. Ugyanis ezek az intézkedések csak a TOT‑ból származó rizsre vonatkoztak.
125   Mindazonáltal megállapítandó, hogy sem a Tanács a megtámadott határozat hetedik preambulumbekezdésében, sem a Bíróság az Emesa‑ítéletben
nem hivatkozott arra, hogy a Közösség a múltban a cukorbehozatal korlátozására védintézkedéseket fogadott el. A megtámadott
határozat hetedik preambulumbekezdése úgy értendő, hogy hasonlóan a korábbi esetekhez, amikor „a közös piacszervezés hatálya
alá tartozó egyes termékek közösségi piacán fellépő súlyos zavarok több alkalommal eredményezték védintézkedések bevezetését”,
félő, hogy a cukor esetében is fellépnek ilyen zavarok. A Tanács szerint ilyen zavarok igazolják az elfogadott strukturális
intézkedést, a Bíróság pedig az Emesa‑ítéletben osztotta ezt az álláspontot.
126   Továbbá, még akkor is, ha a múltban csak a TOT‑ból származó rizs esetében hoztak védintézkedéseket, a Tanács semmiképpen sem
követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor „egyes termékek” vonatkozásában hozott védintézkedésekre utalt. Ugyanis például
a fenti 42. pontban hivatkozott Antillean RiceMills és társai kontra Bizottság ügyben hozott ítélet alapjául szolgáló védintézkedés
különböző termékekre vonatkozott, vagyis a 1006 30 21–1006 30 48 KN‑kódok alá tartozó különböző rizsfajtákra. Egyébként a
jelen esetben a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdése, amely egyetlen termékre, a cukorra vonatkozik, valójában
szintén különböző termékeket érint, azaz „a HR 1701, 1702, 1703 és 1704 vámtarifaszám alá tartozó termékeket”.
127   Az Emesa‑ítélet 56. pontjával kapcsolatban a felperes úgy véli, hogy a Bíróság e pontban szintén ténybeli hibákat vétett.
128   A tárgyaláson azonban az ezzel kapcsolatban feltett kérdésre azt válaszolta, hogy nem a megállapított tények pontosságát kifogásolja,
hanem a Bíróság azokra vonatkozó értékelését.
129   A felperes megjegyzi e tekintetben, hogy a Bíróság három szempont alapján vizsgálta az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó
cukor behozatala korlátozásának szükségességét és arányosságát, amely szempontok nevezetesen: először a közösségi répacukor‑termelés
többlete a Közösségen belül a megtámadott határozat meghozatalának időpontjában elfogyasztott mennyiséghez képest, másodszor
a jelentős mértékű preferenciális cukorbehozatal megléte, illetve harmadszor a WTO keretében kötött megállapodásokból (a továbbiakban:
WTO‑megállapodások) eredő kötelezettségek.
130   Marpadig, ami a többlettermelést illeti, az a felperes szerint strukturális természetű, és mindig is fennállt, a TOT‑határozat
1991. évi meghozatalakor is. Ezért helytelen azt állítani, amint azt a Bíróság teszi az Emesa‑ítélet 56. pontjában, hogy a
közösségi cukorpiac egyensúlya ingatag volt. Ezenkívül, a preferenciális behozatal mindig nőtt, és a Közösség egészen 2000‑ig
vagy 2001‑ig nem tartotta szükségesnek saját termelése csökkentését. E magatartásnak az a magyarázata, hogy a közös piacszervezés
önfinanszírozási rendszeren alapul, amelynek költségeit a fogyasztók viselik.
131   A felperes szerint téves az a vélekedés, miszerint a TOT‑ból származó cukorbehozatal ugyanilyen mennyiségű, visszatérítés
alá eső cukor behozatalát vonja maga után. A kettő között ugyanis nincs közlekedőedény‑hatás, amint azt egyébként szerinte
a Bizottság és a Tanács is elismerte (a fenti 25. pontban hivatkozott Emesa Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. április 30‑án
hozott végzés).
132   Helytelen továbbá az az állítás, hogy a TOT‑ból származó behozatal, amely előreláthatólag legfeljebb évi 100 000–150 000 tonna
mennyiségű lesz, problémát jelentene a WTO‑megállapodások alapján a Közösséget terhelő kötelezettségeket illetően. A Bizottság
egyébként az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során elismerte, hogy a Közösség visszatérítés alá eső éves cukorexportja
alacsonyabb a WTO‑megállapodások által megengedettnél. Ez a további mozgástér a 1995/1996–1997/1998 gazdasági években 1 120 000
tonnát tett ki (az Elsőfokú Bíróság elnökének a T‑229/97. R. sz., CEFS kontra Tanács ügyben 1997. október 8‑án hozott végzése
[EBHT 1997., II‑1649. o.]. A Bizottság számításai szerint az említett mozgástér 1997. július 1‑jén 998 200 tonna cukrot jelentett
(a fenti 25. pontban hivatkozott Emesa Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. április 30‑án hozott végzés 107. pontja). A 2000/2001‑es
gazdasági év vonatkozásában még mindig 400 000 tonna felett volt. Ezért a TOT‑ból származó behozatal csekély mértéke nem gátolhatta
a Közösséget a WTO‑megállapodásokból eredő kötelezettségei teljesítésében, legalábbis a 2000/2001‑es gazdasági év kezdetéig.
A felperes arra is hivatkozik, hogy a TOT‑ból származó cukor az AKCS‑államokból származó cukor kategóriájába sorolható, mivel
mindkét származást egyesíti. Márpedig preferenciális behozatal hatálya alá tartozó cukorról van szó, amelyre nem vonatkoznak
a Közösség által a WTO‑megállapodások keretében vállalt kötelezettségek (lásd a „Schedule CXL” 1. lábjegyzetét).
133   A közösségi cukoripar számára a felperes szerint a valódi problémát az ott fennálló strukturális túltermelés jelenti. A múltban
soha nem tekintették úgy, hogy ez a túltermelés, amely legalább 1973 óta fennáll, szükségessé tenné a Közösség területére
történő preferenciális cukorbehozatal korlátozását. Ezért aránytalan volt, hogy a megtámadott határozat 1997‑ben évi 3000
tonnára csökkentette a TOT‑ból származó cukor behozatalát, miközben ez a behozatal alig érte el a 10 000 tonnát, és a Közösség
ebben az időpontban a WTO‑megállapodások keretében körülbelül egymillió tonna további kiviteli mozgástérrel rendelkezett.
A felperes rámutat, hogy a Közösség még akkor sem tartotta szükségesnek mennyiségi korlátozás bevezetését, amikor 1999‑ben
a TOT‑ból származó cukor behozatala az AKCS‑TOT származási kumuláció következtében meghaladta az 50 000 tonnát, hanem minimálárakat
állapított meg.
134   Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt emlékeztet arra, hogy a Bíróság az Emesa‑ítélet 40. pontjában a cukoripari ágazat helyzetének
különösen az ítélet 56. pontjában elvégzett értékelése alapján azt állapította meg, hogy a Tanács joggal tekinthette szükségesnek
a cukor esetében az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya hatályának korlátozását, mivel ennek az előnynek az alkalmazása
„alkalmas arra, hogy jelentős zavarokat okozzon a közös piacszervezésben”.
135   Mivel az Elsőfokú Bíróságnak nem feladata, hogy megkérdőjelezze a Bíróság értékelését egy olyan tényállással kapcsolatban,
amelynek helytállóságát nem vitatták (lásd a fenti 128. pontot), kizárólag a teljesség kedvéért vizsgálja az Emesa‑ítélet
56. pontjára, és különösen arra a kérdésre vonatkozó felperesi érveket, hogy a Tanács nem követett‑e el nyilvánvaló értékelési
hibát, amikor 1997‑ben úgy ítélte meg, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának korlátozás nélküli alkalmazása „alkalmas
arra, hogy jelentős zavarokat okozzon a közös piacszervezésben”.
136   E tekintetben mindenekelőtt azt kell kiemelni, hogy a felek között nem vitatott, hogy a megtámadott határozat meghozatalának
időpontjában a közösségi cukorár a világpiaci ár kétszerese volt. A felperes az Elsőfokú Bíróság írásban feltett kérdésére
megerősítette, hogy Arubában nem kell vámot fizetni az AKCS‑országokban vásárolt cukor után. Mivel az AKCS országokból vásárolt,
és a TOT területén feldolgozott cukor az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazása folytán a TOT‑ból származónak
minősül, ennélfogva a Közösség területén vámmentességet élvez, a világpiaci és közösségi cukorár között a megtámadott határozat
meghozatalakor fennálló jelentős különbség az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor Közösség területére történő
exportja megnövekedésének valós veszélyét jelentette.
137   Jóllehet az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor Közösség területére történő exportja 1996‑ban 3000 tonnánál alacsonyabb
volt, a felperes maga is úgy becsülte, hogy ha nem került volna sor a megtámadott határozat meghozatalára, a kivitel a következő
években elérte volna a 100 000–150 000 tonnát. Továbbá ez a becslés a lehetséges exportmennyiséget még csak figyelembe sem
vette, hanem a két létező vállalkozás, valamint azon két másik vállalkozás termelésén alapult, amelyeknek a megtámadott határozat
meghozatalakor kellett volna megkezdeniük a tevékenységüket (lásd a NEI‑jelentés 85. oldalán a 6.5. pontot). A világpiaci
és közösségi cukorár közötti különbségre tekintettel azonban valószínűbb, hogy más vállalkozások is beléptek volna erre a
piacra, ha a Tanács nem korlátozta volna az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának a cukorra való alkalmazását.
138   Továbbá, a megtámadott határozat meghozatalakor, amint azt a Bíróság az Emesa‑ítélet 57. pontjában kiemeli, vitathatatlanul
fennállt annak veszélye, „hogy az AKCS‑államokból származó termékeket a TOT‑ba mesterségesen térítik el azzal a céllal, hogy
a közösségi piacra olyan cukormennyiségek juthassanak be, amelyek meghaladják az ezen államok által a megállapodás értelmében
e piacra garantáltan vámmentesen behozható mennyiségeket.” E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az AKCS‑TOT származási
kumuláció szabálya miatt egészen egyszerű feldolgozási műveletek (még azok is, amelyek főszabály szerint nem alkalmasak arra,
hogy TOT‑származást biztosítsanak a terméknek) is elegendőek ahhoz, hogy a termék TOT‑ból származónak minősüljön, és vámmentesen
behozható legyen a Közösség területére.
139   A fentiek alapján meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat meghozatalakor fennállt a valós veszélye annak, hogy jelentős
mértékben megnő az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor Közösség területére történő exportja.
140   Azzal a kérdéssel kapcsolatban, hogy az azonnali exportnövekedés megzavarhatja‑e a cukorpiac közös szervezését, emlékeztetni
kell rá, hogy a felperes nem vitatta az Emesa‑ítélet 56. pontjában szereplő ténymegállapításokat, amelyek szerint „a répacukor
közösségi termelése meghaladta a Közösségben elfogyasztott mennyiséget”, illetve hogy „a Közösséget olyan kötelezettség terhelte,
hogy a [WTO‑megállapodások] értelmében harmadik országokból származó cukrot meghatározott mennyiségben hozzon be”, valamint
hogy „ráadásul a nádcukrot azért hozták be az AKCS‑államokból, hogy kielégítsék az e termék tekintetében fennálló egyedi keresletet”.
Tekintve, hogy a közösségi ár jelentősen meghaladta a világpiaci árat, „a Közösség [arra is] köteles volt, hogy export‑visszatérítések
formájában – a WTO‑megállapodásokban megállapított határokon belül – támogassa a cukorexportot”.
141   Azon felperesi érvet illetően, miszerint a cukor túltermelés strukturális jellegű, és már 1991‑ben, az AKCS‑TOT származási
kumuláció szabályának elfogadásakor is fennállt, emlékeztetni kell rá, hogy nem a cukor az egyetlen termék, amely e szabály
hatálya alá tartozik. Ellenkezőleg, olyan általános előnyről van szó, amely a TOT területén feldolgozott minden termékre alkalmazandó.
Ha egy ilyen előny alkalmazása egy bizonyos ágazatban zavarokat okoz, vagy ennek kockázatával jár, a Közösségnek jogában áll
e probléma megoldása érdekében célzott vagy strukturális intézkedéseket hozni.
142   A Bíróság álláspontja szerint „a Tanács joggal vélhette úgy, hogy a Közösség piacára bejutó cukor bármekkora többletmennyisége
– még ha minimális is a közösségi termeléshez képest – arra kötelezte volna a közösségi intézményeket, hogy a [WTO‑megállapodások]
határain belül növelje az exportszubvenciók összegét, illetve csökkentse az európai termelők kontingenseit, ami a cukorpiac
közös szervezését megzavarta volna, amelynek egyensúlya ingatag volt, és ez a közös agrárpolitika céltűzéseivel ellentétes
lett volna” (az Emesa‑ítélet 56. pontja).
143   A felperes megkérdőjelezi a tények ilyen értékelését. A felperes szerint nem állt fenn a közösségi cukorpiac megzavarásának
valós kockázata.
144   Ugyanakkor, bár a közösségi cukorpiacon, ahol a védett árak rendszere érvényesül, a kínálat már eleve meghaladja a keresletet,
ésszerűen feltételezhető, hogy a kínálat behozatal által történő növelése zavarokat okozhat. Az ingatag cukorpiaci egyensúly
– amely inkább kontrollált egyensúlyhiány, tekintve, hogy az egyensúly csak exporttámogatással érhető el – fenntartása érdekében
egyrészt vagy az intervenciós árat kell jelentősen csökkenteni a behozatal megfékezése érdekében, ugyanakkor növelni a keresletet,
vagy a közösségi termelést kell mérsékelni, illetve az exportot növelni, amelyet a közösségi és világpiaci ár közötti különbség
miatt támogatni kell.
145   Tekintettel a Közösség területére történő cukorbehozatal jelentős növekedésének közvetlen veszélyére, amelyet az AKCS‑TOT
származási kumuláció szabálya idézett elő (lásd a fenti 139. pontot), a Tanács, miután mérlegelte a TOT, illetve a közös agrárpolitika
érdekeit, indokoltan dönthetett úgy, hogy korlátozza e szabály alkalmazását abból a célból, hogy megfékezze ezen – TOT‑származással
mindössze jogi fikció által rendelkező – terméknek a TOT‑ból való behozatalát.
146   Azon felperesi érvet illetően, miszerint a Közösség a WTO‑megállapodásokban engedélyezettnél alacsonyabb mértékben exportál
export‑visszatérítés alá tartozó cukrot, emlékeztetni kell rá, hogy sem a Tanács, sem a Bíróság nem állította, hogy a vámmentes
behozatalnak a módosított TOT‑határozat 108b. cikke (1) bekezdése által történő csökkentését az a tény igazolná, hogy a Közösség
a WTO‑megállapodások értelmében már nem növelhette tovább a támogatott cukor exportját.
147   Ki kell emelni, hogy a WTO‑megállapodások, különösen a „Schedule CXL”, korlátozást tartalmaznak a támogatott export tekintetében.
Nem tartalmaznak azonban olyan kötelezettséget, miszerint e megítélt mennyiséget ki kell használni. A WTO‑megállapodások ugyanis
azt a célt szolgálják, hogy fokozatosan csökkentsék a támogatott exportot.
148   Tehát nem tekinthető úgy, hogy a Tanács megsértette volna az arányosság elvét azáltal, hogy úgy döntött, korlátozza az AKCS‑TOT
származási kumuláció alá tartozó behozatalt, még abban az esetben sem, ha az e behozatalok által szükségessé tett további
export a WTO‑megállapodások által meghatározott maximum alatt maradt volna.
149   A felperes kifejti ezenkívül, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor behozatalának növekedése nem feltétlenül
befolyásolja a közösségi termelést. Rámutat, hogy az utóbbi években a közösségi termelés mindig a Közösség által meghatározott
kvóta alatt maradt.
150   Emlékeztetni kell azonban arra, hogy az eljárás folyamán a felperes végig a közösségi piacon fennálló strukturális túltermelést
hangsúlyozta. A felperes még a tárgyaláson is a Számvevőszék 20/2000. sz., a cukorágazatban a piacok közös szervezésének kezeléséről
szóló, a Bizottság válaszaival ellátott különleges jelentésére (HL 2001. C 50., 1. o.) utalt, amely szerint ez a túltermelés
1997‑ben körülbelül 2 millió tonna nagyságrendű volt. Ezért, függetlenül e termelési kvóták kihasználtságának kérdésétől,
ésszerűen feltehető, hogy a közösségi cukorpiacon, ahol a kínálat jelentősen meghaladta a keresletet, zavart okozott volna
a cukorbehozatal nagymértékű megnövekedése az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazása következtében.
151   Ilyen körülmények között azt kell megállapítani, hogy a Tanács indokoltan vélhette úgy, hogy a cukorpiac közös szervezésének
stabilitása érdekében szükség van az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor behozatalának korlátozására.
152   Hátravan még annak vizsgálata, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor évi 3000 tonna mennyiségre történő
csökkentése nem sértette‑e az arányosság elvét.
153   Mindenekelőtt megállapítandó, hogy a Bíróság az Emesa‑ítéletben kimondta, hogy a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésével
bevezetett felső határ, azaz az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor évi 3000 tonna mennyiségre történő csökkentése
nem tekinthető az arányosság elvével ellentétesnek. E tekintetben ítéletének 57. pontjában többek közt arra a tényre utal,
hogy „az évi 3000 tonna kontingens nem alacsonyabb, mint a TOT‑ból származó hagyományos cukorbehozatal szintje, ez utóbbiak
nem is állítják maguk elő ezt a terméket”, hogy a megtámadott határozattal érintett ipar „csak korlátozottan járulhatott hozzá
[a TOT] fejlődéséhez”, valamint hogy „a származási kumulációra vonatkozó szabály korlátlan alkalmazása annak veszélyét is
magában foglalhatta, hogy az AKCS‑államokból származó termékeket a TOT‑ba mesterségesen térítik el azzal a céllal, hogy a
közösségi piacra olyan cukormennyiségek juthassanak be, amelyek meghaladják az ezen államok által a megállapodás értelmében
e piacra garantáltan vámmentesen behozható mennyiségeket”.
154   A felperes 2000. október 9‑i észrevételeiben az Emesa‑ítélet e pontját is bírálja. Tekintve, hogy a felperes érvei csupán
a Bíróság nem vitatott tényekre vonatkozó megállapításait érintik, azok vizsgálatára csak a teljesség kedvéért kerül sor (lásd
a fenti 135. pontot).
155   A felperes kitart amellett, hogy nem létezik a TOT‑ból származó hagyományos cukorbehozatal. A TOT‑ban a cukoripar szerinte
az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya miatt jött létre. 1996‑ban az export azért volt 3000 tonnánál alacsonyabb, mert
az érintett vállalkozások működése még nem volt teljes. Ilyen körülmények között érthetetlen, hogy a Bíróság az Emesa‑ítélet
57. pontjában az évi 3000 tonna kontingenst a hagyományos behozatalra hivatkozással igazolja. A felperes jelzi, hogy a 3000
tonna mennyiség alacsonyabb, mint saját havi termelése. Emlékeztet rá, hogy az Elsőfokú Bíróság elnöke a fenti 25. pontban
hivatkozott Emesa Sugar kontra Bizottság ügyben 1999. április 30‑án hozott végzésében megállapította, hogy a TOT‑ból származó
cukor évi 15 000 tonna mennyiségben történő behozatala szükséges volt ahhoz, hogy a felperes fennmaradását biztosítsa. Még
ha szükséges volt is az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor behozatalának korlátozása, a felperes állítja, hogy
a Tanács a megtámadott határozatban köteles lett volna figyelembe venni a TOT‑ban már működő cukoripari vállalkozások érdekeit,
és olyan mértékű kontingenst kellett volna megállapítania, amely lehetővé tette volna e vállalkozások piacon maradását. Véleménye
szerint úgy kellett volna megközelíteni a kérdést, ahogyan azt a Tanács más termékek, például az izoglükóz és az inulin esetében
tette.
156   Az Elsőfokú Bíróság mindenekelőtt megállapítja, hogy a felperes maga ismerte el, hogy a TOT‑ban nincs cukortermelés. Ha azonban
ilyen termelés mégis létezne, azt a megtámadott határozat semmiképpen nem érintené, mivel, tekintve, hogy a termelés teljes
egészében ott zajlik, a II. melléklet 2. cikke alapján a TOT‑ból származónak minősülne.
157   A TOT területén „feldolgozott” cukorral kapcsolatban emlékeztetni kell arra, hogy az a cukor, amelyet a rendes származási
szabályok értelmében kielégítően feldolgoztak (lásd a fenti 77. pontot), a TOT‑ból származó terméknek minősül, amely mennyiségi
korlátozás nélkül, vámmentesen hozható be a Közösség területére.
158   A 108b. cikk (1) bekezdésének a TOT‑határozatba történő bevezetésével a Tanács mindössze felső határt állapított meg az AKCS‑TOT
származási kumuláció alá tartozó cukor behozatalát illetően, tehát azon cukorra vonatkozóan, amely az AKCS‑államokból származik,
és a TOT‑ban dolgozták fel, ami elvileg nem elegendő ahhoz, hogy TOT származást biztosítson a terméknek, azt azonban jogi
fikció folytán mégis ilyennek kell tekinteni.
159   A Tanács a módosított TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésében rögzített első határt körülbelül azonos szinten határozta
meg, mint amekkora az AKCS‑TOT származási kumuláció alá tartozó cukor exportjának mértéke volt a megtámadott határozat meghozatalakor.
160   A felperes megerősíti ugyanis, hogy a megtámadott határozat meghozatalát megelőző évben AKCS‑TOT származási kumuláció alá
tartozó cukor Közösség területére történő exportjának mennyisége 2310 tonna volt, 1997 első hat hónapjában pedig a felperes
szerint 1404,3 tonna. Következésképpen a Tanács nem cselekedett ésszerűtlenül, amikor 1997 novemberében évi 3000 tonna cukorra
csökkentette az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazhatóságát.
161   Azzal az érvvel kapcsolatban, miszerint a közösségi intézmények kötelesek lettek volna figyelembe venni azt a körülményt,
hogy a TOT‑ban a cukoripar kialakulóban van, megjegyzendő, hogy az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya a TOT‑határozat
1991‑es elfogadása óta létezik. A felperest csak 1997. február 6‑án alapították, amikor a Bizottság már javaslatot tett a
Tanács felé az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya cukor esetében történő alkalmazásának teljes megszüntetésére (lásd a
fenti 94. pontot).
162   Továbbá, ha a felperes fennmaradása valóban az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának fenntartásától függne, ahogyan azt
állítja, akkor az elvégzett beruházást teljesen vakmerőnek kellene tekinteni. Az AKCS‑TOT származási kumuláció szabálya ugyanis
kivételes jellegű, és annak megszüntetését a cukor vonatkozásában már a felperes megalapítása előtt bejelentették.
163   A felperes a tárgyaláson is kitartott amellett a tény mellett, hogy a cukorbehozatal az egész 1997. évben mindössze 10 000
tonna volt. Mivel ez a mennyiség nem alkalmas arra, hogy zavarokat okozzon a közösségi cukorpiacon, véleménye szerint teljesen
ésszerűtlen volt a felső határ meghatározása a TOT‑határozat 108b. cikkének (1) bekezdésében.
164   Emlékeztetni kell azonban arra, hogy a felperes saját maga állította, ráadásul olyan becslés alapján, amely a lehetséges exportokat
nem is veszi figyelembe, hogy ha a megtámadott határozat meghozatalára nem került volna sor, az AKCS‑TOT származási kumuláció
alá tartozó cukor exportja elérte volna az évi 100 000–150 000 tonnát (lásd a fenti 137. pontot). Márpedig, amint az már megállapítást
nyert, a Tanács indokoltan vélhette úgy, hogy ez a mennyiség alkalmas a közösségi cukorpiac megzavarására (lásd a fenti 144.
és 145. pontot).
165   A felperes szintén bírálja a Bíróságnak az Emesa‑ítélet 57. pontjában tett megállapítását, miszerint „az AKCS‑államokból származó
áruk a TOT területén csak korlátozott hozzáadott értékkel rendelkeznek, a [megtámadott] határozattal érintett ipar csak korlátozottan
járulhatott hozzá ezek fejlődéséhez”.
166   Komolyan azonban nem tagadható, hogy azok a műveletek, amelyek a rendes származási szabályok szerint TOT‑származást biztosítanak
egy terméknek, nagyobb mértékben növelnék a termékben rejlő értéket, mint azok az egyszerű műveletek, amelyekre az AKCS‑TOT
származási kumuláció alkalmazható. Ez utóbbi műveletek továbbá általában nem is teremtenek sok munkahelyet. Ezért úgy kell
tekinteni, hogy a megtámadott határozattal érintett iparág a TOT fejlődése szempontjából mindössze csekély jelentőséggel bír.
167   Ezt követően a felperes megjegyzi, hogy ellentétben a Bíróságnak az Emesa‑ítélet 57. pontjában szereplő állításával, nincs
bizonyíték arra, hogy a megtámadott határozat meghozatalakor az AKCS‑államokból származó termékeket mesterségesen térítették
volna el a TOT‑ba.
168   Amint azonban a fenti 138. pontban az már megállapítást nyert, az eltérítés veszélye valóságos volt, tekintettel a közösségi,
illetve a világpiaci cukorár közötti különbségre.
169   A felperes végül azt kifogásolja, hogy a TOT‑ból származó cukor behozatala esetén kedvezőtlenebb bánásmódot alkalmaztak, mint
az AKCS‑államokból vagy harmadik országokból történő behozatal esetében. Hangsúlyozza, hogy az AKCS‑államokból és a harmadik
országokból történő preferenciális cukorbehozatal 1,7 millió tonna volt. E behozatalokat az EMOGA évi 0,8 milliárd euró mértékben
támogatta. Ez az összeg jóval meghaladta a TOT‑ból származó cukorra adható exporttámogatás összegét. A felperes azt is hangsúlyozza,
hogy a TOT az élen áll azon országok között, amelyek az Európai Unióval privilegizált kapcsolatban állnak. A TOT‑ból származó
termékek számára tehát kedvezményezett helyzetet kellene biztosítani.
170   Ez az érvelés téves előfeltevésen alapul. A TOT‑ból származó termékek ugyanis továbbra is teljes vámmentességet élveznek.
A Tanács által bevezetett évi 3000 tonnás korlátozás az AKCS‑TOT származási kumuláció szabályának alkalmazására vonatkozik,
amely pusztán egy jogi fikció által biztosít TOT származást olyan termékeknek, amelyek valójában az AKCS‑ból származnak.
171   A fentiek alapján az arányosság elvének megsértésére alapított jogalapot is el kell utasítani.
172   Mivel a megsemmisítési jogalapok vizsgálata nem tárt fel magánszemélyek számára jogokat keletkeztető jogszabály megsértésére
utaló bizonyítékot, megállapítandó, hogy a kártérítési kérelem elutasítandó, anélkül hogy a Közösség szerződésen kívüli felelősségét
megalapozó két további feltétel teljesülését vizsgálni kellene.
173   Ebből következik, hogy a keresetet teljes egészében el kell utasítani.

A költségekről
174   Az Elsőfokú Bíróság eljárási szabályzata 87. cikkének 2. §‑a alapján az Elsőfokú Bíróság a pervesztes felet kötelezi a költségek
viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Tanács kérelmének megfelelően kötelezni kell
a költségek viselésére, ide értve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során felmerült költségeket is.
175   Az eljárási szabályzat 87. cikkének 4. §‑a alapján a Tanács kérelmeinek támogatása végett beavatkozó Bizottság, Spanyol Királyság
és Francia Köztársaság maguk viselik saját költségeiket.
A fenti indokok alapján
AZ ELSŐFOKÚ BÍRÓSÁG (harmadik tanács)
a következőképpen határozott:
1)
A keresetet elutasítja.
2)
A felperest kötelezi saját, valamint a Tanács költségeinek viselésére, ide értve az ideiglenes intézkedés iránti eljárás során
felmerült költségeket is.
3)
A beavatkozók maguk viselik saját költségeiket.
Azizi
Lenaerts
Jaeger
Kihirdetve Luxembourgban, a 2001. december 6‑i nyilvános ülésen.
H. Jung

M. Jaeger
hivatalvezető

elnök
*
Az eljárás nyelve: holland