CELEX: 62009CJ0322
Обжалване
Държавни помощи
Жалба от конкурент
Допустимост
Регламент (ЕО) № 659/1999
Членове 4, 10, 13 и 20
Решение на Комисията да не даде по-нататъшен ход на процедурата
Квалифициране от Комисията на мерки, според което те отчасти не представляват държавни помощи, а отчасти са съществуващи помощи, съвместими с общия пазар
Член 230 ЕО
Понятие за обжалваем акт

С жалбата си NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket AB (наричано по-нататък „NDSHT“) иска отмяна на Решение
на Първоинстанционния съд на Европейските общности [понастоящем Общия съд] от 9 юни 2009 г. по дело NDSHT/Комисия (T‑152/06,
Сборник, стр. II‑1517, наричано по-нататък „обжалваното съдебно решение“), с което той е обявил за недопустима жалбата на
NDSHT за отмяна на решението, което това дружество твърди, че се съдържа в писмата на Комисията на Европейските общности от
24 март и 28 април 2006 г., изпратени до NDSHT във връзка с жалба относно държавни помощи, за които последното твърди, че
град Стокхолм ги е предоставил неправомерно на Stockholm Visitors Board AB (наричано по-нататък „спорния акт“).

Правна уредба
Както следва от съображение 2 от Регламент (EО) № 659/1999 на Съвета от 22 март 1999 година за установяване на подробни правила
за прилагането на член [88 ЕО] (OВ L 83, стp. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 1, стр. 41), изменен
с Акта относно условията на присъединяването на Чешката република, Република Естония, Република Кипър, Република Латвия, Република
Литва, Република Унгария, Република Малта, Република Полша, Република Словения и Словашката република и промените в учредителните
договори на Европейския съюз (ОВ L 236, 2003 г., стр. 33, наричан по-нататък „Регламент № 659/1999“), той кодифицира и утвърждава
практиката по въпросите на изследването на държавните помощи, установена от Комисията в съответствие с практиката на Съда.
По смисъла на член 1, буква б), подточка i) от този регламент „съществуваща помощ“ означава, „без да се засягат членове 144
и 172 от Акта за присъединяване на Австрия, Финландия и Швеция и приложение ІV, точка 3 и допълнението към споменатото приложение
към Акта за присъединяване на Чешката република, Естония, Кипър, Латвия, Литва, Унгария, Малта, Полша, Словения и Словакия,
всяка помощ, която съществува в съответната държава членка преди влизането в сила на Договора [за ЕО], т.е. схеми за помощ
и индивидуална помощ, които са били въведени в действие преди и продължават да се прилагат след влизането в сила на Договора“.
Съгласно член 1, буква з) от посочения регламент „заинтересовани страни“ означава всяка държава членка или всяко лице, предприятие
или обединение от предприятия, чиито интереси биха могли да бъдат засегнати от предоставянето на помощ, по-специално получателя
на помощта, конкуриращите се предприятия и търговските обединения“.
Член 4 от Регламент № 659/1999, който се съдържа глава II от него, озаглавена „Процедура относно помощ, за която е отправено
уведомление“, гласи в параграфи 1—4:
„1.      Комисията разглежда уведомлението веднага след получаването му. Без да се засяга член 8, Комисията взема решение съгласно
параграфи 2, 3 или 4.
2.      Когато Комисията след предварително разглеждане установи, че мярката, за която е уведомена, не представлява помощ, тя отбелязва
тази констатация посредством решение.
3.      Когато Комисията след предварително разглеждане констатира, че никакви съмнения не са се породили по отношение на съвместимостта
с Общия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, доколкото попада в рамките на приложното поле на член [87, параграф 1
от ЕО], тя решава, че мярката е съвместима с Общия пазар (наричано по-долу „решение [да не се повдигат] възражения“). Решението
уточнява кое изключение съгласно Договора е било приложено.
4.      Когато Комисията след предварителното разглеждане констатира, че са се породили съмнения по отношение на съвместимостта с
Общия пазар на мярката, за която е отправено уведомление, тя решава да започне производството по член [88, параграф 2 от ЕО]
(наричано по-долу „решение за започване на официална процедура по разследване“).“
Глава III от посочения регламент урежда процедурата по отношение на неправомерна помощ. Член 10, параграф 1 от тази глава
гласи:
„Когато Комисията разполага с информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно
разглежда тази информация.“
Член 13, параграф 1 от глава ІІІ, озаглавен „Решения на Комисията“, предвижда в параграф 1:
„Разглеждането на възможна неправомерна помощ завършва с решение съгласно член 4, параграфи 2, 3 или 4. […]“
Член 20, параграфи 2 и 3 от глава VI от Регламент № 659/1999, озаглавена „Заинтересовани страни“, гласи:
„2.      Всяка заинтересована страна може да информира Комисията за всяка помощ, за която се твърди, че е неправомерна, и за всяко
твърдение за злоупотреба с помощ. Когато Комисията счете, че на базата на информацията, с която разполага, няма достатъчно
основания случаят да бъде разгледан, тя информира заинтересованите страни за това. Когато Комисията вземе решение по даден
случай, отнасящ се до съдържанието на предоставената информация, тя изпраща копие от това решение на заинтересованите страни.
3.      По свое искане всяка заинтересована страна получава копие от всяко решение съгласно членове 4 и 7, член 10, параграф 3 и член 11.“
Съгласно член 25 от Регламент № 659/1999:
„Адресат на решения, взети съгласно глави II, III, IV, V и VII е съответната държава членка […].“

Обстоятелства в основата на спора
NDSHT е дружество по шведското право, което извършва туроператорска дейност в Стокхолм чрез своя интернет сайт. То предлага
обща услуга, обхващаща резервация на хотелски стаи и карта за туризъм, наречена „Stockholm à la carte“, която дава възможност
за достъп на своите притежатели до няколко услуги и инфраструктури в град Стокхолм като например музеи и местния транспорт.
Stockholm Visitors Board AB (наричано по-нататък „SVB“) е дружество, чийто капитал се притежава от град Стокхолм чрез различни
дъщерни дружества. На SVB е възложено предоставянето на туристическа информация и насърчаването на интереса към региона на
Стокхолм. Във връзка с посочения вид дейности SVB извършва и търговска дейност, изразяваща се по-конкретно в резервация на
хотелски стаи на намалени цени в Стокхолм и продажба на всички услуги, свързани с туризма, посредством „Stockholm Card“, която
дава безплатен достъп до места и инфраструктури в град Стокхолм.
През септември 2004 г. NDSHT изпраща на Комисията сведения относно годишните субсидии, отпускани от град Стокхолм на SVB за
2003—2005 г., като твърди, че тези субсидии са държавни помощи, предоставяни в нарушение на член 88, параграф 3 ЕО. В своята
жалба NDSHT твърди, че твърдените държавни помощи се състоели в годишни бюджетни средства от бюджета на град Стокхолм, предоставяни
в полза на SVB, в редовното възстановяване от страна на дружеството майка на SVB на загубите на последното преди данъчно облагане
и в преференциалния достъп до обществени инфраструктури като стопанисвания от посочения град платен паркинг. Според NDSHT
SVB можело да използва посочените помощи, за да финансира търговската си дейност, която то извършвало в конкуренция с други
национални и международни предприятия, което да доведе до нарушение на конкуренцията.
Комисията разглежда жалбата на NDSHT в светлината на предоставената от него допълнителна информация и на сведенията, представени
от шведските власти в отговор на изпратено им от Комисията искане за иформация.
На 24 март 2006 г. директорът на дирекция „Държавни помощи 1: Сближаване и конкуренция“ към генерална дирекция „Конкуренция“
на Комисията, който отговаря за преписката (наричан по-нататък „отговарящият за преписката директор на служба на Комисията“),
изпраща на NDSHT писмо със следния текст:
„[…]
Бих искал да Ви съобщя, че въз основа на наличните данни компетентните служби на генерална дирекция „Конкуренция“ са достигнали
до извода, че няма достатъчно основания за по-нататъшно разглеждане на Вашата жалба.[…]
Нашият анализ доведе до извода, че дейностите, свързани със „Stockholm Card“ и с резервациите на хотелски стаи (с изключение
на включените в „Stockholm Card“ места за паркиране), са извършени в съответствие с пазарните условия. Следователно тези дейности
не са финансирани с държавна помощ по смисъла на член 87, параграф 1 ЕО. Относно безплатното използване на някои места за
паркиране може да се поддържа, че не е налице засягане на търговията, но дори случаят да беше такъв, тази помощ е включена
в „Stockholm Card“ много преди присъединяването на Швеция към Европейския съюз през 1995 г., поради което би представлявала
съществуваща помощ. Освен това след 1 януари 2006 г. тази услуга вече не е включена в „Stockholm Card“.
Относно другите дейности (предоставяне на туристическа информация и т.н.) изглежда, че те попадат в приложното поле на разпоредбите,
уреждащи услугите от общ икономически интерес (УОИИ). Не изглежда да е налице кръстосано субсидиране в полза на икономически
дейности. В хипотезата, при която компенсацията за УОИИ би била квалифицирана като държавна помощ, подобна помощ все пак би
била предоставена при същите условия още отпреди 1995 г. и поради това би представлявала съществуваща помощ.
В обобщение задълбочените проучвания, проведени във връзка с тази жалба, сочат, че не е налице неправомерна, а съществуваща
помощ, която е във всички случаи съвместима с общия пазар. Тъй като не следва да се прилага производството по подходящите
мерки, предвидени в член 88, параграф 1 ЕО, не възнамеряваме да приемаме друга мярка по тази преписка.
[…]“
С писмо от 5 април 2006 г. NDSHT уведомява Комисията, че от писмото от 24 март 2006 г. заключава, че жалбата му е била отхвърлена
и че в приложение на член 13 и на член 4, параграфи 2 и 3 от Регламент № 659/1999 е прието решение да не се повдигат възражения
срещу спорните финансови мерки. NDSHT отправя и искане до Комисията да му изпрати препис от това решение по силата на член 20
от същия регламент.
С писмо от 28 април 2006 г. отговарящият за преписката директор на служба на Комисията отговаря на NDSHT, като му напомня,
че от предоставената информация следва, че оспорените мерки не представляват неправомерни държавни помощи и че при това положение
не може да му бъде изпратено решение на Комисията, взето в приложение на член 20 от Регламент № 659/1999.

Производството пред Общия съд и обжалваното съдебно решение
На 6 юни 2006 г. с жалба, подадена в секретариата на Общия съд, NDSHT иска отмяната на спорния акт, както и започване на официалната
процедура по разследване, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО.
С отделна молба Комисията прави възражение за недопустимост по член 114, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд,
на което NDSHT отговаря на 9 ноември 2006 г.
В своето становище относно възражението за недопустимост NDSHT поддържа, че спорният акт представлява както окончателен отказ
на Комисията да започне предвидената в член 88, параграф 2 ЕО официална процедура по разследване, така и решение за прекратяване
на преписката. Ето защо трябвало да се приеме, че спорният акт е решение, което поражда последици за правното положение на
NDSHT. При това положение то представлявало обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
С обжалваното съдебно решение Общият съд отхвърля жалбата на NDSHT като недопустима и го осъжда да заплати съдебните разноски.
Общият съд постановява, че за да реши дали спорният акт представлява обжалваем акт, следва с оглед на неговата същност да
се определи дали става дума за решение по смисъла на член 4 от Регламент № 659/1999, или просто за неформално съобщение съгласно
член 20, параграф 2, второ изречение от посочения регламент.
В точка 44 от обжалваното съдебно решение той потвърждава, че Комисията не е длъжна да приема решение по смисъла на член 4
от Регламент № 659/1999 в отговор на всяка жалба. Такова задължение съществува единствено в хипотезата, в която се прилага
член 13 от посочения регламент. Не е такъв обаче случаят, когато жалбата се отнася до съществуваща помощ. В точка 64 от същото
решение Общият съд постановява, че задължението да се приеме решение по смисъла на член 4 от посочения регламент в отговор
на жалба относно съществуваща помощ е в противоречие със структурата на процедурата за контрол на държавните помощи.
От същността на писмата от 24 март и 28 април 2006 г. (наричани по-нататък заедно „спорните писма“) е видно, че Комисията
е решила да не дава ход на жалбата с мотива, че разглежданите помощи представляват съществуващи помощи, за които се прилага
производството по член 88, параграф 1 ЕО. В точка 57 от обжалваното съдебно решение Общият съд постановява, че в този случай,
предвид постоянната съдебна практика, Комисията не може да бъде задължена посредством подадена пред нея жалба да издаде препоръка,
предлагаща подходящи мерки на съответната държава членка съгласно член 18 от Регламент № 659/1999. Освен това никоя от неговите
разпоредби, които се прилагат при съществуващи помощи, не предвижда възможността Комисията да приеме акт, който има характер
на решение след предварителната фаза на разглеждане на тези помощи.
Накрая, в точка 63 от обжалваното съдебно решение Общият съд уточнява, че тъй като след първоначално разглеждане на спорните
финансови мерки Комисията е приела, че те трябва да се разглеждат като съществуващи помощи, спорните писма не могат да представляват
отказ за започване на официалната процедура по разследване по член 88, параграф 2 ЕО.
Следователно Общият съд стига до извода, че спорните писма трябва да бъдат разглеждани не като решение по смисъла на член 4
от Регламент № 659/1999, а като неформално съобщение по смисъла на член 20 от него. Следователно те не представляват обжалваем
акт по смисъла на член 230 ЕО.

Искания на страните пред Съда
Като оспорва извършената от Комисията квалификация на спорните мерки, в жалбата си NDSHT иска от Съда да отмени изцяло обжалваното
съдебно решение, а след това иска главно Съдът да уважи формулираното от него в първоинстанционното производство искане и
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, или, при условията на евентуалност, да обяви за допустима неговата жалба
за отмяна, да върне делото на Общия съд и да спре изпълнението на решението в частта относно разноските по двете производства.
Комисията иска да се отхвърли жалбата и да се осъди NDSHT да заплати съдебните разноски.

По жалбата
В подкрепа на жалбата си NDSHT изтъква четири правни основания.
Първото правно основание е изведено от явно изопачаване на съдържанието на спорните писма. Във второто правно основание жалбоподателят
счита, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че спорният акт е подготвителен акт и не представлява
окончателно решение, което може да бъде предмет на жалба за отмяна. С третото си правно основание NDSHT упреква Общия съд,
че е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че изразяването на позиция от Комисията трябва да бъде разглеждано
като отхвърляне на искане да бъдат взети подходящи мерки по смисъла на член 88, параграф 1 ЕО. Накрая, в четвъртото си правно
основание NDSHT приема, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото и като е постановил, че квалифицирането от
страна на Комисията на спорните финансови мерки като съществуващи помощи е пречка пред възможността да бъде оспорено отхвърлянето
на жалбата на NDSHT от Комисията. Това решение се основавало на грешка при тълкуването на членове 4, 10, 13 и 20 от Регламент
№ 659/1999.
Тъй като второто, третото и четвъртото правно основание на жалбата са тясно свързани, те следва да бъдат разгледани заедно.

По второто, третото и четвъртото правно основание
Доводи на страните
Като се позовава по-специално на Решение от 17 юли 2008 г. по дело Athinaïki Techniki/Комисия (C‑521/06 P, Сборник, стр. I‑5829),
NDSHT упреква Общия съд, че е нарушил членове 4, 10, 13 и 20, параграф 2 от Регламент № 659/1999, като е постановил, че отхвърлянето
на неговата жалба от Комисията няма характеристиките на решение, произвеждащо задължително правно действие, което може да
засегне интересите му, и при това положение не е обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
Всъщност в своето второ правно основание жалбоподателят приема, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото,
като е потвърдил, че спорният акт представлява не окончателно решение, а подготвителен акт. Жалбоподателят изтъква, че Комисията,
напротив, приключила разглеждането на случая и приела решение, без обаче да го изрази формално, и това решение имало за предмет
отхвърляне на жалбата от Комисията, с мотива че предоставената финансова помощ е съвместима с общия пазар.
В това отношение в третото си правно основание жалбоподателят счита, че в точка 57 и сл. от обжалваното съдебно решение Общият
съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е квалифицирал изразяването на позиция от Комисията като отхвърляне на
искането да бъдат взети подходящи мерки по смисъла на член 88, параграф 1 ЕО, а не като отказ за започване на официална процедура
по разследване по параграф 2 от посочения член. Също така Общият съд неправилно приел, че даден жалбоподател не може да задължи
Комисията да вземе решение при приключване на предварителната фаза на разглеждане.
Освен това в четвъртото си правно основание жалбоподателят твърди, че членове 4, 10 и 13 от Регламент № 659/1999 налагат на
Комисията, когато разглежда жалба, в която се твърди, че е налице неправомерна помощ, да приключи предварителната фаза на
разглеждане с приемането на решение, съгласно постановеното в точка 40 от Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено
по-горе.
Това задължение за произнасяне с решение се прилагало и когато в резултат на предварителната фаза на разглеждане Комисията
приеме, че е налице съществуваща помощ. Всъщност възможността да се обжалва писмо на Комисията, в което тя отказва да започне
официалната процедура по разследване с мотива, че оспорената помощ е съществуваща помощ, била потвърдена от Съда в неговото
Решение от 24 март 1993 г. по дело CIRFS и др./Комисия (C‑313/90, Recueil, стр. I‑1125). Така според жалбоподателя тълкуването
на Общия съд в точка 64 и сл. от обжалваното съдебно решение — според което е в противоречие със структурата на процедурата
по контрол на държавните помощи да се счита, че Комисията непременно приема решение по смисъла на член 4 от Регламент № 659/1999,
когато тя уведомява подалото жалба лице, че неговото оплакване се отнася до съществуваща помощ — свидетелства за дълбоко погрешно
разбиране на тази процедурна система. Това тълкуване означавало, че като квалифицира спорните финансови мерки като съществуващи
помощи, Комисията може да избегне всякакъв контрол от съда на Съюза, което било явно неприемливо.
Преди всичко Комисията приема, че в спорните писма не са разгледани всички оспорвани финансови мерки и че с тези писма тя
не е взела решение за съществуваща помощ. Напротив, посочените писма съдържали редица хипотетични и поради това неокончателни
изводи, които освен това не квалифицирали по идентичен начин тези различни по характер мерки. В тези писма Комисията в най-добрия
случай обобщила позицията на службата, натоварена с разглеждането на подадената пред тази институция жалба, според която към
момента не се предвижда предприемане на по-нататъшни действия.
След това, изтъкнатият от NDSHT довод, според който Комисията приела решение, без дори да го изрази формално, бил недопустим,
тъй като не бил изложен в хода на първоинстанционното производство.
Във всеки случай Комисията изтъква, че тя не е приела решение, а е направила само предварителна преценка, тъй като преписката
по жалбата е приключена едва през декември 2006 г. Освен това при съществуващи помощи тя не би могла незабавно да приеме решение,
а когато счита, че дадени мерки са несъвместими с общия пазар, би трябвало първо да уведоми съответната държава членка, преди
евентуално да предложи подходящи мерки. Тъй като Регламент № 659/1999 не предвижда особена процедура, която би трябвало да
се следва в подобен случай, възможно средство за обжалване на спорния акт би могло да бъде единствено искът за установяване
на неправомерно бездействие.
Накрая, Комисията твърди, че позоваванията на Решение по дело CIRFS и др./Комисия, посочено по-горе, както и на Решение по
дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, са ирелевантни, тъй като, след като установи наличието на съществуващи
помощи, Комисията вече не би могла да започне предвидената в член 88, параграф 2 ЕО официална процедура по разследване.
Съображения на Съда
–       По допустимостта на изтъкнатия от NDSHT довод, свързан с липсата на формално решение на Комисията
Според Комисията довода на жалбоподателя, според който тя приключила разглеждането на спорните финансови мерки с решение,
което не било формално изразено, не е изтъкван пред Общия съд и при това положение е недопустим.
В това отношение следва да се отбележи, че от член 58 от Статута на Съда във връзка с член 113, параграф 2 от Процедурния
правилник на Съда следва, че в производството по обжалване жалбоподателят е свободен да изтъква всички относими доводи, като
единственото ограничение е жалбата да не изменя предмета на спора пред Общия съд (Решение от 18 януари 2007 г. по дело PKK
и KNK/Съвет, C‑229/05 P, Сборник, стр. І‑439, точка 66, както и Решение от 29 ноември 2007 г. по дело Herrero Romeu/Комисия,
C‑8/06 P, Сборник, стр. I‑10333, точка 32).
Налага се обаче изводът, че обратно на изтъкнатото от Комисията в действителност посоченият довод фигурира в подадената от
NDSHT пред Общия съд жалба, в която в точка 29 се поддържа, че „според постоянната съдебна практика формата на приетите актове
или взетите решения не оказва влияние върху правото да бъдат оспорвани“. Следователно, дори да се предположи, че в жалбата
пред Съда този довод не е формулиран по същия начин, както в посочената жалба пред Общия съд, той не изменя предмета на спора
пред Общия съд.
Следователно този довод е допустим.
–       По съществото на спора
Със своето второ, трето и четвърто правно основание жалбоподателят цели по същество да докаже, че Общият съд е допуснал грешка
при прилагане на правото, като е постановил, че спорните писма нямат характеристиките на обжалваем акт по смисъла на член 230
ЕО.
В това отношение Съдът многократно е постановявал, че жалбата за отмяна по смисъла на член 230 ЕО може да се подава срещу
всички приети от институциите актове, независимо от техния характер или форма, които целят да произведат задължително правно
действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено неговото правно положение (вж. по-специално
Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 29 и цитираната съдебна практика, както и Решение от 26 януари
2010 г. по дело Internationaler Hilfsfonds/Комисия, C‑362/08 P, все още непубликувано в Сборника, точка 51).
От постоянната съдебна практика относно допустимостта на жалбите за отмяна следва също, че за квалифицирането на обжалваните
актове е уместно придържане към самата им същност (вж. по-специално Решение от 11 ноември 1981 г. по дело IBM/Комисия, 60/81,
Recueil, стр. 2639, точка 9 и Решение от 22 юни 2000 г. по дело Нидерландия/Комисия, C‑147/96, Recueil, стр. I‑4723, точка 27).
Обратно, формата, в която е приет даден акт или е взето решение, по принцип е без значение за допустимостта на жалба за отмяна.
Ето защо за квалифицирането на съответния акт по принцип е без значение дали той отговаря на някои формални изисквания, а
именно дали е надлежно наименуван от автора си или дали посочва разпоредбите, които съставляват неговото правно основание.
Така е без значение, че този акт не е означен като „решение“ или че не се позовава на член 4, параграфи 2, 3 или 4 от Регламент
№ 659/1999. Без значение е също, че той не е бил съобщен от Комисията на съответната държава членка в нарушение на член 25
от този регламент, тъй като такъв порок не може да промени същността на този акт (вж. Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия,
посочено по-горе, точки 43 и 44, както и цитираната съдебна практика).
Освен това обжалваеми актове по смисъла на член 230 ЕО по принцип представляват мерките, които определят окончателно позицията
на Комисията в края на дадена административна процедура и целят да произведат задължително правно действие, което може да
засегне интересите на жалбоподателя, с изключение на междинните мерки, чиято цел е да подготвят окончателното решение, но
нямат такова действие (вж. Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 42 и цитираната съдебна практика).
Що се отнася до евентуалния окончателен и обжалваем характер на мерките, взети от Комисията в процедура за контрол на държавните
помощи, следва първо да се напомни, че съгласно член 10, параграф 1 от Регламент № 695/1999, когато Комисията разполага с
информация от какъвто и да е източник относно твърдения за неправомерна помощ, тя незабавно трябва да разгледа тази информация.
На основание на тази разпоредба вследствие на разглеждането на жалбата Комисията започва предвидената в член 88, параграф 3
ЕО предварителна фаза и е длъжна да разгледа незабавно евентуалното наличие на помощ и съвместимостта ѝ с общия пазар (вж.
в този смисъл Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 37).
Член 13, параграф 1 от Регламент № 659/1999, приложим при разглеждане на жалба до Комисията срещу помощ, за която се твърди,
че е неправомерна, задължава тази институция да приключи фазата на предварителното разглеждане с приемане на решение съгласно
член 4, параграфи 2, 3 или 4 от този регламент, а именно решение, установяващо несъществуването на помощ, решение да не се
повдигат възражения или решение за започване на официална процедура по разследване, тъй като посочената институция няма право
да бездейства през фазата на предварителното разглеждане. Следователно, когато настъпи моментът, тя трябва или да открие следващата
фаза, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО, или да приключи преписката, като вземе решение в този смисъл (вж. в този смисъл
Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точка 40 и цитираната съдебна практика).
При положение че след като разгледа дадена жалба, Комисията констатира, че едно разследване няма да позволи да се приеме,
че е налице държавна помощ по смисъла на член 87 ЕО, тя косвено отказва да започне процедурата по член 88, параграф 2, ЕО
(вж. в този смисъл Решение от 2 април 1998 г. по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, C‑367/95 P, Recueil, стр. I‑1719,
точка 47).
Що се отнася до констатацията на Комисията, че оспорваните мерки представляват съществуващи помощи, следва да се приеме, че
съществуващата помощ несъмнено е обект на предвиденото в член 88, параграф 1 ЕО постоянно наблюдение и трябва да се счита
за правомерна, докато Комисията не установи несъвместимостта ѝ с общия пазар (вж. Решение от 9 август 1994 г. по дело Namur-Les
assurances du crédit, C‑44/93, Recueil, стр. I‑3829, точка 34 и Решение от 9 октомври 2001 г. по дело Италия/Комисия, C‑400/99,
Recueil, стр. I‑7303, точка 48). Когато обаче е сезирана с жалба, в която се твърди, че е налице неправомерна помощ, като
квалифицира мярката като съществуваща помощ, Комисията я разглежда по реда на предвидената в член 88, параграф 1 ЕО процедура
и така косвено отказва да започне процедурата, предвидена в член 88, параграф 2 ЕО (вж. в този смисъл Решение по дело CIRFS
и др./Комисия, посочено по-горе, точки 25 и 26, както и Решение от 16 май 2002 г. по дело ARAP и др./Комисия, C‑321/99 P,
Recueil, стр. I‑4287, точка 61).
Такова решение за отказ да се започне предвидената в член 88, параграф 2 ЕО процедура има окончателен характер и е невъзможно
да се квалифицира просто като предварителна мярка (Решение по дело CIRFS и др./Комисия, посочено по-горе, точка 26, както
и в този смисъл Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия, посочено по-горе, точки 54 и 58).
При това положение лицата, които се ползват от предвидените в посочената разпоредба процесуални гаранции, могат да осигурят
тяхното спазване само ако имат възможността да оспорят това решение пред юрисдикциите на Съюза в съответствие с член 230,
четвърта алинея ЕО. Този принцип се прилага както в случай, че решението е взето, тъй като Комисията приема, че помощта е
съвместима с общия пазар, така и когато тя е на мнение, че самото съществуване на помощ трябва да се отхвърли (Решение по
дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе, точка 47), или още когато тя счита, че става дума за съществуваща
помощ (вж. в този смисъл Решение по дело CIRFS и др./Комисия, посочено по-горе, точка 27, както и Решение по дело ARAP и др./Комисия,
посочено по-горе, точка 62).
Тази констатация се потвърждава от член 20 от Регламент № 659/1999, който урежда правата на заинтересованите страни. Съгласно
второто и третото изречение на параграф 2 от този член, след като е получила от такава заинтересована страна информация за
помощи, за които се твърди, че са неправомерни, или твърдение за злоупотреба с помощ, Комисията или приема, че няма достатъчно
основания случаят да бъде разгледан, и информира посочената заинтересована страна за това, или взема решение по случая, отнасящ
се до съдържанието на предоставената информация. От това следва, че след като Комисията е разгледала такава информация и е
изразила позиция по нея, тя е взела решение.
При това положение следва да се счита за допустима жалбата за отмяна на решение, с което се отказва започване на процедурата,
предвидена в член 88, параграф 2 ЕО, подадена от заинтересовано лице по смисъла на този член, когато по този начин авторът
на тази жалба цели да защити процесуалните права, които черпи от последната разпоредба (вж. Решение по дело Athinaïki Techniki/Комисия,
посочено по-горе, точка 36 и цитираната съдебна практика).
В конкретния случай е безспорно, че Комисията е разгледала жалбата на NDSHT предвид предоставената от него допълнителна информация
и предвид сведенията, представени от шведските власти в отговор на изпратено им от Комисията искане за информация. След като
разглежда жалбата, в писмото си от 24 март 2006 г. Комисията стига до извода, че няма достатъчно основания за по-нататъшното
ѝ разглеждане, и допълва, че не възнамерява да приема друга мярка по тази преписка. Освен това в своето писмо от 28 април
2006 г. тя напомня, че спорните финансови мерки не представляват неправомерни помощи.
След като Комисията стига до извода, че не са налице достатъчно основания за по-нататъшно разглеждане на жалбата, от същността
на спорния акт е видно, че тази институция е изразила окончателно становище по разглежданите мерки, като така е изтъкнала
желанието си да приключи предварителното разглеждане. Така с това изявление, както произтича от цитираната в точка 52 от настоящото
съдебно решение практика, тя косвено отказва да започне официална процедура по разследване по член 88, параграф 2 ЕО.
Тъй като обаче жалбоподателят е предприятие, конкурентно на дружеството, което получава помощите, той несъмнено е сред заинтересованите
страни по смисъла на член 88, параграф 2 ЕО (вж. Решение по дело Комисия/Sytraval и Brink’s France, посочено по-горе, точка 41,
както и Решение от 9 юли 2009 г. по дело 3F/Комисия, C‑319/07 P, Сборник, стр. I‑5963, точка 32) предвид определението за
това понятие, съдържащо се в член 1, буква з) от Регламент № 659/1999.
Следователно трябва да се приеме, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че спорният
акт няма характеристиките на решение, произвеждащо задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя,
и в частност, че този акт не представлява решение по член 4 от Регламент № 659/1999. От това следва, че спорният акт трябва
да се разглежда като обжалваем акт по смисъла на член 230 ЕО.
От предходните съображения следва, че изтъкнатите от NDSHT второ, трето и четвърто правно основание следва да бъдат уважени.
Освен това, тъй като в точки 52 и 60 от настоящото съдебно решение Съдът напомня, че решение като взетото от Комисията представлява
обжалваем акт дори когато тя констатира, че оспорваните от жалбоподателя мерки представляват съществуващи помощи, не е необходимо
произнасяне по първото повдигнато от жалбоподателя правно основание, изведено от изопачаването на съдържанието на спорните
писма.
При тези обстоятелства обжалваното съдебно решение следва да се отмени.

По връщането на делото за ново разглеждане от Общия съд
Съгласно член 61, първа алинея от Статута на Съда на Европейския съюз в случай на отмяна на решението на Общия съд Съдът може
сам да постанови окончателно решение по делото, когато фазата на производството позволява това, или да върне делото на Общия
съд за постановяване на решение.
Съдът обаче не е в състояние да се произнесе по същество по подадената от NDSHT жалба за отмяна. Този аспект на жалбата, и
особено въпросът дали Комисията неправилно е отказала да започне официалната процедура по разследване по член 88, параграф 2
ЕО с мотива, че разглежданите помощи представляват съществуващи помощи, съвместими при всички случаи с общия пазар, предполага
изследване на фактически въпроси въз основа на доказателства, които не са били преценени от Общия съд, нито разисквани пред
Съда. За сметка на това Съдът разполага с необходимите доказателства, за да се произнесе с окончателно решение по повдигнатото
от Комисията в хода на производството пред първата инстанция възражение за недопустимост.
Поради посочените в точки 44—62 от настоящото решение съображения възражението за недопустимост, изведено от това, че спорният
акт не може да бъде предмет на жалба за отмяна, трябва да бъде отхвърлено.
Следователно делото трябва да бъде върнато на Общия съд, за да се произнесе по исканията на NDSHT за отмяна на съдържащото
се в спорните писма решение на Комисията да не разглежда по-нататък подадената от NDSHT жалба относно държавните помощи, за
които последното твърди, че град Стокхолм ги е предоставил неправомерно на SVB.

По съдебните разноски
Тъй като делото е върнато на Общия съд за ново разглеждане, Съдът не следва да се произнася по разноските, свързани с настоящото
производство по обжалване.
По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:
1)
Отменя Решение на Първоинстанционния съд на Европейските общности от 9 юни 2009 г. по дело NDSHT/Комисия (T‑152/06).
2)
Отхвърля повдигнатото от Комисията на Европейските общности пред Общия съд възражение за недопустимост.
3)
Връща делото на Общия съд на Европейския съюз за произнасяне по исканията на NDSHT Nya Destination Stockholm Hotell & Teaterpaket
AB за отмяна на съдържащото се в писмата от 24 март и 28 април 2006 г. решение на Комисията на Европейските общности да не
разглежда по-нататък жалбата, подадена от посоченото дружество по повод държавни помощи, за които последното твърди, че град
Стокхолм незаконосъобразно ги е предоставил на Stockholm Visitors Board AB.
4)
Съдът не се произнася по съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: английски.