CELEX: 62006TJ0277
Ochranná známka Společenství
Námitkové řízení
Přihláška slovní ochranné známky Společenství OMNICARE
Starší národní obrazová ochranná známka OMNICARE
Zamítnutí žádosti o navrácení do původního stavu

Právní rámec
Článek 78 odst. 1 až 5 nařízení Rady (ES) č. 40/94 ze dne 20. prosince 1993 o ochranné známce Společenství (
Úř. věst. 1994, L 11, s. 1
; Zvl. vyd. 17/01, s.146), ve znění pozdějších předpisů stanoví:
„1.   Přihlašovateli nebo majiteli ochranné známky Společenství nebo i každému jinému účastníku řízení před úřadem, který při prokazatelném zachování péče vyžadované okolnostmi nebyl schopen dodržet vůči úřadu lhůtu, budou na žádost jeho práva navrácena, pokud zmeškání lhůty mělo za následek přímo na základě ustanovení tohoto nařízení ztrátu práva nebo opravného prostředku.
2.   Žádost se podává písemně ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy pominula příčina zmeškání. V této lhůtě musí být učiněn zmeškaný úkon. Žádost lze podat pouze do jednoho roku od uplynutí zmeškané lhůty. V případě nepodání žádosti o obnovu zápisu nebo nezaplacení poplatku za obnovu se šestiměsíční dodatečná lhůta uvedená v čl. 47 odst. 3 třetí větě od této roční lhůty odečte.
3.   Žádost musí být odůvodněna a musí v ní být uvedeny skutečnosti, o které se opírá. Žádost se považuje za podanou až po zaplacení poplatku za navrácení práv.
4.   O žádosti rozhoduje oddělení, které je příslušné rozhodnout o zmeškaném úkonu.
5.   Tento článek se nevztahuje na lhůty uvedené v odstavci 2, v čl. 42 odst. 1 a 3 a článku 78a.“
Podle článku 78a nařízení č. 40/94:
„1.   Přihlašovateli nebo majiteli ochranné známky Společenství nebo jinému účastníkovi řízení před úřadem, který nedodržel lhůtu ve vztahu k úřadu, může být na žádost umožněno pokračovat v řízení za předpokladu, že v době podání žádosti byl zmeškaný úkon proveden. Žádost o pokračování v řízení je přípustná pouze tehdy, pokud je podána do dvou měsíců po uplynutí nedodržené lhůty. Žádost se nepovažuje za podanou, dokud není zaplacen poplatek za pokračování v řízení.
2.   Tento článek se nepoužije na lhůty uvedené v čl. 25 odst. 3, článku 27, čl. 29 odst. 1, čl. 33 odst. 1, čl. 36 odst. 2, článku 42, článku 43, čl. 47 odst. 3, článku 59, článku 60a, čl. 63 odst. 5, článku 78, článku 108 nebo na lhůty stanovené v tomto článku nebo na lhůty stanovené prováděcím nařízením uvedeným v čl. 157 odst. 1 pro uplatnění práva přednosti ve smyslu článku 30, výstavní priority ve smyslu článku 33 nebo seniority ve smyslu článku 34 po podání přihlášky.
3.   O žádosti rozhoduje oddělení příslušné rozhodovat ve věci zmeškaného úkonu.
4.   Vyhoví-li úřad žádosti, má se za to, že následky nedodržení lhůty vůbec nenastaly.
5.   Zamítne-li úřad žádost, poplatek se vrací.“
Skutečnosti předcházející sporu
Dne 26. června 1996 podala společnost Omnicare, Inc., která je žalobkyní v projednávané věci, přihlášku slovní ochranné známky OMNICARE pro výrobky a služby spadající do tříd 16 a 42 ve smyslu Niceské dohody o mezinárodním třídění výrobků a služeb pro účely zápisu známek ze dne 15. června 1957, ve znění změn a doplňků.
Přihláška byla zveřejněna ve
Věstníku ochranných známek Společenství
č. 90/1999 ze dne 15. listopadu 1999.
Dne 3. února 2000 společnost Yamanouchi Pharma GmbH – jejíž právní nástupkyní se stala společnost Astellas Pharma GmbH, která je vedlejší účastnicí tohoto řízení – podala proti zápisu přihlašované ochranné známky podle článku 42 nařízení č. 40/94 námitky na základě německého zápisu obrazové ochranné známky č. 39401348 zapsané dne 19. července 1995 pro služby spadající do tříd 35, 41 a 42 ve smyslu Niceské dohody, která je vyobrazena níže:
Námitky byly založeny na všech službách, na které se vztahuje dřívější zápis, a směřovaly proti všem výrobkům a službám uvedeným v přihlášce.
Námitky byly založeny na takovém nebezpečí záměny mezi přihlašovanou ochrannou známkou a starší ochrannou známkou, které je uvedeno v čl. 8 odst. 1 písm. b) nařízení č. 40/94.
Dne 30. listopadu 2005 námitkové oddělení přijalo rozhodnutí, kterým byla přihláška k zápisu v plném rozsahu zamítnuta, a uložilo žalobkyni nést náklady řízení.
Rozhodnutí ze dne 30. listopadu 2005 bylo účastnicím řízení oznámeno téhož dne.
Dne 23. března 2006 předložila žalobkyně vyjádření uvádějící důvody odvolání, které podala k OHIM proti rozhodnutí námitkového oddělení na základě článků 57 až 62 nařízení č. 40/94, přičemž odkázala na odvolání, které údajně proti uvedenému rozhodnutí podala dne 30. ledna 2006.
Dne 27. března 2006 informovala kancelář odvolacích senátů žalobkyni o tom, že odvolání obdrženo nebylo.
Dne 30. března 2006 podala žalobkyně odvolání, jakož i znovu vyjádření uvádějící důvody svého odvolání.
Dne 12. května 2006 kancelář odvolacích senátů žalobkyni oznámila, že její odvolání bude pravděpodobně posouzené jako nepřípustné, jelikož odvolání nebylo podáno ve lhůtě dvou měsíců od oznámení rozhodnutí námitkového oddělení. Žalobkyně byla vyzvána k předložení vyjádření, jakož i veškerých důkazů na podporu těchto vyjádření ve lhůtě dvou měsíců.
Dne 30. května 2006 podala žalobkyně na základě článku 78 nařízení č. 40/94 žádost o navrácení do původního stavu.
Na podporu své žádosti o navrácení do původního stavu žalobkyně předložila kopie odvolání, které podle ní bylo odesláno OHIM faxem dne 30. ledna 2006 a vyjádření uvádějící důvody odvolání podané dne 23. března 2006. Krom toho žalobkyně připomněla, že ihned po oznámení o nepřijetí odvolání OHIM dne 27. března 2006 byla odvolání a vyjádření uvádějící důvody znovu podána dne 30. března 2006.
Žalobkyně krom toho vysvětlila, že nedodržení lhůty pro podání odvolání bylo způsobeno lidským nebo technickým selháním při odesílání dokumentu faxem a na podporu svých tvrzení poskytla dvě svědecké výpovědi.
Rozhodnutím ze dne 24. července 2006 (dále jen „napadené rozhodnutí“) druhý odvolací senát žádost o navrácení do původního stavu zamítl.
Odvolací senát v tomto ohledu uvedl:
„20.
Žadatelka uznává, že ji OHIM dne 27. března 2006 informoval o tom, že neobdržel odvolání údajně odeslané faxem dne 30. ledna 2006, tedy poslední den lhůty pro podání odvolání. Odvolání bylo po všech nezbytných ověřeních podáno znovu dne 30. března 2006. V důsledku toho žadatelka musela před tímto datem o zmeškaném úkonu vědět.
21.
Žádost o navrácení do původního stavu byla podána dne 30. května 2006, tedy ve lhůtě dvou měsíců od pominutí příčiny zmeškání (tedy nevědomosti o neodeslání odvolání faxem dne 30. ledna 2006). Je tudíž přípustná.
[…]
24.
Z ustanovení čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94, ve znění pozdějších předpisů, ve spojení s článkem 78a nařízení č. 40/94 zavedeným nařízením Rady (ES) č. 422/2004, a zvláště z jeho odst. 2 totiž vyplývá, že navrácení do původního stavu se nepoužije, jestliže je nedodrženou lhůtou lhůta pro podání odvolání uvedená v článku 59 nařízení č. 40/94. Zdá se, že zákonodárce těmito novými ustanoveními chtěl vyplnit mezeru v ustanoveních čl. 78 odst. 5 před jeho změnou, která navrácení do původního stavu vylučovala pouze v případě, kdy nedodrženou lhůtou byla lhůta pro podání námitek uvedená v článku 42 nařízení č. 40/94 (viz v tomto ohledu rozhodnutí ze dne 22. května 2003, ve spojených věcech R-388/2002-2 a R-393/2002-2, CosmoOne Hellas MarketSite v. Cosmopolitan Television, a další). Vzhledem k tomu, že lhůta pro podání námitek (podle článku 42 nařízení č. 40/94) a lhůta pro podání odvolání (podle článku 59 nařízení č. 40/94) jsou propadnými lhůtami, které jsou stanoveny nařízením 40/94, zdálo se, že dřívější systém, který navrácení do původního stavu vylučoval v prvním případě, ale nikoli ve druhém případě, postrádá vnitřní soudržnost a vzbudil pochybnosti senátů (viz rozhodnutí ze dne 22. května 2003 ve věci R-194/2003-2, Met-L-Chek v. Met-L-Check, a rozhodnutí ze dne 24. října 2003 ve věci R-937/2002-2, Paragon v. Paragon). Tato nesoudržnost byla zákonodárcem opravena v nařízení č. 422/2004, které zavádí, buď přímo v čl. 78 odst. 5, ve znění pozdějších předpisů, anebo nepřímo odkazem na ustanovení nového článku 78a nařízení č. 40/94, propadné lhůty stanovené nařízením č. 40/94, kdy navrácení do původního stavu použít nelze, přičemž propadná lhůta pro podání námitek byla postavena naroveň lhůtě pro podání odvolání.
25.
Z takových výše uvedených ustanovení, jak byla změněna nebo zavedena nařízením č. 422/2004, které vstoupilo v platnost dne 25. července 2005, vyplývá, že navrácení do původního stavu je vyloučeno, jestliže nedodrženou lhůtou je lhůta pro podání odvolání uvedená v článku 59 nařízení č. 40/94.
26.
V důsledku toho musí být žádost o navrácení do původního stavu, pokud jde o opožděné podání odvolání, zamítnuta.“
Řízení a návrhová žádání účastníků řízení
Žalobkyně navrhuje, aby Soud:
—
zrušil napadené rozhodnutí v plném rozsahu;
—
vrátil žádost o navrácení do původního stavu odvolacímu senátu;
—
uložil OHIM náhradu nákladů řízení.
OHIM, ponechávaje rozhodnutí na uvážení Soudu, navrhuje, aby Soud:
—
v případě, že dospěje k závěru, že výklad článku 78 poskytnutý odvolacím senátem není stižen pochybením:
—
zamítl žalobu;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení;
—
v případě, že dospěje k závěru, že je výklad článku 78 poskytnutý odvolacím senátem stižen pochybením:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
rozhodl, že každý účastník řízení ponese vlastní náklady řízení.
Vedlejší účastnice navrhuje, aby Soud zamítl žalobu a uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Vzhledem k tomu, že se žádný z účastníků řízení nedostavil na jednání konané dne 13. ledna 2009, Soud poté, co zahájil ústní část řízení, rozhodl, že není třeba zahajovat jednání na základě článku 56 jednacího řádu Soudu prvního stupně a ústní část řízení ukončil.
Právní otázky
Argumenty účastníků řízení
Žalobkyně tvrdí, že odvolací senát porušil čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94.
Žalobkyně se totiž domnívá, že čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 – který, ve znění pozdějších předpisů, stanoví, že „tento článek se nevztahuje na lhůty uvedené v odstavci 2, v čl. 42 odst. 1 a 3 a článku 78a“ – znamená, že žádost o navrácení do původního stavu nemůže být podána, pokud se týká nedodržení jedné ze lhůt stanovených jedním z těchto ustanovení.
Podle žalobkyně čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 naproti tomu nestanoví, že ustanovení téhož článku nejsou použitelná na lhůty stanovené ustanoveními, která uvádí zejména článek 78a téhož nařízení.
Takový však byl nesprávný závěr odvolacího senátu.
Podle žalobkyně má odvolací senát za to, že je čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 třeba použít nejen na lhůty výslovně uvedené v těchto čtyřech ustanoveních, která uvádí, ale rovněž na všechny ostatní lhůty nepřímo zmíněné v každém článku vyjmenovaném těmito čtyřmi ustanoveními.
Podle žalobkyně se přitom toto ustanovení na základě čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 použije pouze na lhůty „uvedené“ v těchto čtyřech ustanoveních, která jsou v něm zmíněna, a nikoli na lhůty, které jsou nepřímo zmíněny v každém z těchto čtyř ustanovení.
Lhůta pro podání odvolání tak není zmíněna v článku 78a nařízení č. 40/94, ale pouze v článku 59 téhož nařízení. Tato lhůta tedy není vyloučena z působnosti žádosti o navrácení do původního stavu.
OHIM se v podstatě domnívá, že tato analýza čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 není neopodstatněná.
OHIM v podstatě upřesňuje, že článek 78 nařízení č. 40/94 upravuje navrácení práv v návaznosti na situaci srovnatelnou s případem vyšší moci a že článek 78a tohoto nařízení upravuje pokračování v řízení.
Podle OHIM je logické mít za to, že ačkoli tyto situace mají společné charakteristické rysy, nelze a nesmí s nimi být zacházeno stejným způsobem.
Je sice pravda, jak výslovně stanovuje čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94, že nelze napravit skutečnost, že námitky nebyly podány ve stanovených lhůtách, podle OHIM však není tak zřejmé, že je tomu stejně, pokud jde o opožděné podání odvolání.
OHIM uvádí, že je podle vůle zákonodárce téměř jisté, že se početná ustanovení uvedená v čl. 78a odst. 2 nařízení č. 40/94 vztahují všechna na nemožnost pokračovat v řízení. Naproti tomu není zdaleka tak zřejmé, zda lze mít za to, že se tato ustanovení vztahují rovněž na navrácení do původního stavu. OHIM má v tomto ohledu za to, že pokud by zákonodárce chtěl navrácení do původního stavu vyloučit, bylo by pravděpodobnější, že by to vyjádřil jednoznačně, jak to učinil pro případy námitek, a neponechal by tak prostor k jakékoli pochybnosti o postoji, který se má v situacích uvedených v tomto ustanovení zaujmout.
OHIM uvádí, že se krom toho zdá, že je tento výklad v souladu se sdělením předsedy OHIM č. 6/05 ze dne 16. září 2005 o navrácení práv v případě nedodržení lhůt (zveřejněné v Úředním věstníku OHIM 2005, s. 1402), které stanoví:
„Odkazem na článek 78a čl. 78 odst. 5 vylučuje lhůtu pro podání žádosti o pokračování v řízení a pro zaplacení odpovídajícího poplatku. Toto ustanovení zamýšlí pouze zamezit existenci dvojí možnosti nápravy pro tutéž lhůtu, a nezamýšlí tudíž vyloučit lhůty, na které se článek 78a nepoužije.“
OHIM tedy vyjadřuje pochybnosti týkající se legality postoje zaujatého druhým odvolacím senátem.
Krom toho OHIM zdůrazňuje, že ve věci R 628/2006-2, Sidescan, jiný odvolací senát v rozhodnutí ze dne 13. září 2006, pokud jde o opožděné podání odvolání, rozhodl tak, že žadateli pro účely navrácení do původního stavu vyhověl.
OHIM konečně uvádí, že v několika rozsudcích, jako je například rozsudek ze dne 17. září 2003, Classen Holding v. OHIM – International Paper (BECKETT EXPRESSION) (T-71/02, Recueil, s. II-3181), Soud podle dříve použitelných pravidel přezkoumal otázku formálních požadavků pro podání vyjádření uvádějícího důvody odvolání a lhůtu pro podání žádosti o navrácení do původního stavu.
Vedlejší účastnice má v podstatě za to, že odvolací senát žádost o navrácení do původního stavu zamítl právem a že není třeba, jak tvrdí žalobkyně, rozlišovat mezi lhůtami přímo uvedenými v čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 a lhůtami uvedenými nepřímo.
Vedlejší účastnice se tudíž domnívá, že se čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94 článku 59 týká.
Vedlejší účastnice dodává, že žádost o navrácení do původního stavu nebyla přípustná, jelikož nesplňuje podmínky čl. 78 odst. 2 nařízení č. 40/94, které stanoví, že se žádost podává písemně ve lhůtě dvou měsíců ode dne, kdy pominula příčina zmeškání.
Vedlejší účastnice přitom připomíná, že OHIM dne 27. března 2006 telefonicky kontaktoval žalobkyni, aby ji informoval o tom, že odvolání nebylo obdrženo. V důsledku toho byl posledním dnem pro podání žádosti o navrácení do původního stavu 27. květen 2006. Vzhledem k tomu, že 27. května 2006 byla sobota, dvouměsíční lhůta uplynula dne 29. května 2006. Žádost byla podána dne 30. května 2006, a tedy po uplynutí stanovené lhůty.
Závěry Soudu
Článek 78 odst. 5 nařízení č. 40/94, ve znění nařízení Rady (ES) č. 422/2004 ze dne 19. února 2004 (
Úř. věst. L 70, s. 1
; Zvl. vyd. 17/02, s. 3) stanoví, že „tento článek se nevztahuje na lhůty uvedené v odstavci 2, v čl. 42 odst. 1 a 3 a článku 78a“.
Je třeba poznamenat, že body odůvodnění nařízení č. 422/2004 ani přípravné práce k přijetí uvedeného nařízení užitečně neobjasňují záměry zákonodárce.
Výrazy „na lhůty uvedené […] v článku 78a“ uvedené v čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94, ve znění pozdějších předpisů, nicméně nelze vykládat tak, že lhůty, které jsou stanoveny v ustanoveních uvedených v čl. 78a odst. 2 nařízení č. 40/94, jsou rovněž vyloučeny z působnosti článku 78 téhož nařízení. Tyto lhůty totiž nejsou „uvedeny“ v článku 78a nařízení č. 40/94.
Posouzení odvolacího senátu, podle kterého je propadná lhůta pro podání námitek postavena naroveň lhůtě pro podání odvolání a ani na jednu z nich se nevztahuje navrácení do původního stavu, je tudíž stiženo pochybením.
Argumentaci odvolacího senátu, podle které zákonodárce v roce 2004 zamýšlel upřesnit, že se navrácení do původního stavu nepoužije na článek 59 nařízení č. 40/94, totiž odporuje nejprve neexistence výslovného zmínění článku 59 v seznamu výjimek. Pokud by zákonodárce zamýšlel odstranit nejistotu v tomto ohledu, bylo by rozumně možné očekávat, že to učiní výslovně, zvláště když změnil čl. 78 odst. 5 nařízení č. 40/94.
Dále se zdá, že úvahy odvolacího senátu založené na mechanizmu kaskádovitého vyloučení zpochybňuje skutečnost, že článek 42 nařízení č. 40/94 je rovněž uvedený v článku 78a tohoto nařízení. Pokud by úvahy odvolacího senátu byly správné, měly by být logicky zrušeny veškeré odkazy na čl. 42 odst. 1 a 3 nařízení č. 40/94 učiněné v čl. 78 odst. 5 téhož nařízení. Tak tomu přitom zjevně není, což potvrzuje tezi, podle níž se omezení stanovená čl. 78 odst. 5 nařízení na článek 59 tohoto nařízení nevztahují.
Konečně, vzhledem k tomu, že odst. 5 článku 78 nařízení č. 40/94 provádí omezení procesních práv, jež tento článek přiznává účastníkům řízení, musí být toto ustanovení vykládáno restriktivně. Výklad poskytnutý odvolacím senátem je naproti tomu v rozporu s touto zásadou, a tudíž se jím nelze řídit.
Napadené rozhodnutí je tedy třeba zrušit.
Pokud jde o opožděnost žádosti o navrácení do původního stavu vznesenou vedlejší účastnicí, je třeba připomenout, že podle čl. 134 odst. 3 prvního pododstavce jednacího řádu vedlejší účastník ve svém vyjádření k žalobě může navrhovat zrušení nebo změnu rozhodnutí odvolacího senátu v bodě, který nebyl uveden v žalobě, a může uplatnit důvody neuvedené v žalobě.
Je třeba nicméně konstatovat, že vedlejší účastnice navrhla zamítnutí žaloby, a nikoli změnu napadeného rozhodnutí.
Krom toho je třeba uvést, že se k této otázce přípustnosti žádosti o navrácení do původního stavu účastníci řízení ve svých písemnostech nevyjádřili a že vzhledem k tomu, že vedlejší účastnice a žalobkyně uvedly, že se jednání nechtějí účastnit, Soud nemohl účastníkům řízení umožnit, aby před ním tuto problematiku projednali.
Ze všech těchto důvodů má Soud za to, že je třeba žalobě vyhovět a žádost o navrácení do původního stavu vrátit OHIM k rozhodnutí.
K nákladům řízení
Podle čl. 87 odst. 2 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že žalobkyně požadovala náhradu nákladů řízení a OHIM neměl ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedenému uložit náhradu nákladů řízení.
Vedlejší účastnice ponese vlastní náklady řízení.

Z těchto důvodů
SOUD (třetí senát)
rozhodl takto:

1)
Rozhodnutí druhého odvolacího senátu Úřadu pro harmonizaci na vnitřním trhu (ochranné známky a vzory) (OHIM) ze dne 24. července 2006 (věc R 446/2006-2) se zrušuje.

2)
OHIM ponese vlastní náklady řízení a ukládá se mu rovněž náhrada nákladů řízení vynaložených společností Omnicare, Inc.

3)
Společnost Astellas Pharma GmbH ponese vlastní náklady řízení.

Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 7. května 2009.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.