CELEX: 62005CJ0019
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Ühenduste omavahendid
Seaduse alusel tasumisele kuuluv tollimaks, mida ei ole tolli vea tõttu sisse nõutud
Liikmesriikide rahalised kohustused

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagiavalduses Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Taani Kuningriik ei ole 18687475 Taani krooni suuruses summas omavahendeid ja alates 27. juulist 2000 arvutatavat intressi komisjoni käsutusse andnud, on ta rikkunud ühenduse õigusest, eelkõige EÜ artiklist 10 ning nõukogu 31. oktoobri 1994. aasta otsuse 94/728/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (
EÜT, L 293, lk 9
) artiklitest 2 ja 8 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Omavahendite süsteem
Otsuse 94/728, mis asendas nõukogu 24. juuni 1988. aasta otsuse 88/376/EMÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (
EÜT, L 185, lk 24
), artikli 2 lõikest 1 tuleneb, et ühenduste eelarvesse kavandatud omavahenditena käsitatakse:
—
nn traditsioonilisi vahendeid (artikli 2 lõike 1 punktid a ja b), mis tulenevad järgmistest tuludest:
—
impordimaksud, lisatasud, täiendavad summad või hüvitissummad, lisasummad või lisaelemendid ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad ühise põllumajanduspoliitika raames kolmandate riikidega kauplemise suhtes;
—
ühise tollitariifistiku maksumäärad ja muud tollimaksud, mille ühenduste institutsioonid on kehtestanud või kehtestavad kolmandate riikidega kauplemise suhtes;
—
nn käibemaksuvahend (artikli 2 lõike 1 punkt c), mis tuleneb ühtse määra kohaldamisest kõigi liikmesriikide käibemaksu arvutusbaasi suhtes;
—
nn kogurahvatulu või täiendav vahend (artikli 2 lõike 1 punkt d), mis tuleneb kõigi liikmesriikide kogurahvatulu summa suhtes määra kohaldamisest, mis määratakse kindlaks eelarvemenetluse kohaselt kõiki muid tulusid arvesse võttes. [Siin ja edaspidi on määrust tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Otsuse 94/728 artikkel 8 sätestab:
„1.   Liikmesriigid nõuavad artikli 2 lõike 1 punktides a ja b nimetatud ühenduste omavahendid sisse vastavalt siseriiklikele õigusaktidele, mida kohandatakse vajaduse korral ühenduse eeskirjade nõuete täitmiseks. Komisjon kontrollib regulaarselt siseriiklikke õigusnorme, mis liikmesriigid on talle saatnud, edastab liikmesriikidele kohandused, mida ta peab ühenduse eeskirjade täitmiseks vajalikuks, ja annab aru eelarvepädevatele institutsioonidele. Liikmesriigid annavad artikli 2 lõike 1 punktides a–d ettenähtud vahendid komisjoni käsutusse.
2.   […] võtab nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist Euroopa Parlamendiga ühehäälselt vastu sätted, mida on vaja käesoleva määruse kohaldamiseks ning selleks, et kontrollida artiklites 2 ja 5 nimetatud tulude sissenõudmist, komisjoni käsutusse andmist ja tasumist.”
Sätted, millele viitab otsuse 94/728 artikli 8 lõige 2, sisaldusid nõukogu 29. mai 1989. aasta määruses (EMÜ, Euratom) nr 1552/89, millega rakendatakse otsus 88/376 (
EÜT L 155, lk 1
), muudetud nõukogu 8. juuli 1996. aasta määrusega (EMÜ, Euratom) nr 1355/96 (
EÜT L 175, lk 3
; edaspidi „määrus nr 1552/89”), mis jõustus 14. juulil 1996.
Määruse nr 1552/89 põhjendus 2 sätestab, et „[o]tsuse 88/376[…] artiklis 2 märgitud omavahendid peavad olema ühenduse kasutatavad võimalikult headel tingimustel ning seda silmas pidades on vaja kehtestada eeskirjad, mille alusel liikmesriigid annavad ühendustele ettenähtud omavahendid komisjoni käsutusse”.
Määruse artikli 2 lõiked 1 ja 1a näevad ette:
„1.   Käesoleva määruse kohaldamisel määratakse otsuse 88/376[…] artikli 2 lõike 1 punktides a ja b märgitud ühenduse omavahendite maks kindlaks niipea, kui tollieeskirjades ettenähtud maksu arvestuskande ja võlgniku teavitamisega seotud tingimused on täidetud.
1a.   Lõikes 1 märgitud kindlaksmääramise kuupäev on tollieeskirjades ettenähtud arvestuskande kuupäev.
[…]”.
Vastavalt määruse nr 1552/89 artiklile 11:
„Asjaomased liikmesriigid peavad kõikide viivituste eest ülekannete tegemisel artikli 9 lõikes 1 märgitud kontole maksma intressi liikmesriigi rahaturul lühiajaliste finantstehingute maksetähtpäeval kehtiva intressimäära alusel, mida on tõstetud kahe protsendi võrra. Intressimäärale lisandub 0,25 protsenti iga viivitatud kuu kohta. Suurendatud määra kohaldatakse kogu viivitusaja suhtes.”
Määruse artikli 17 lõiked 1 ja 2 sätestavad:
„1.   Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed, et tagada artiklis 2 kindlaks määratud maksudele vastavate summade komisjonile kasutatavaks tegemine käesolevas määruses ettenähtud korras.
2.   Liikmesriigid on kindlaksmääratud maksudele vastavate summade komisjoni käsutusse andmise kohustusest vabastatud ainult sellisel juhul, kui kõnealused summad on vääramatu jõu tõttu sisse nõudmata jäänud. Lisaks sellele võivad liikmesriigid nende summade komisjonile kasutatavaks tegemise kohustuse täitmata jätta üksikjuhtudel, kui pärast kõnealuse juhtumiga seotud asjaolude põhjalikku hindamist ilmneb, et liikmesriikidest olenemata põhjustel ei ole makse kaua aega võimalik sisse nõuda. […]”
Määrus (EMÜ) nr 2913/92
Vastavalt nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik (
EÜT L 302, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/04, lk 307; edaspidi „tolliseadustik”), artikli 204 lõigetele 1 ja 2:
„1.   Tollivõlg impordil tekib, kui ei täideta:
a)
kohustust, mis tuleneb sellise kauba ajutisest ladustamisest, millelt tuleb tasuda imporditollimaks, või tolliprotseduuri kasutamisest, millele nimetatud kaup on suunatud,
või
b)
tingimust, mis on seotud kauba suunamisega nimetatud protseduurile või kaubale imporditollimaksu vähendatud või nullmäära kohaldamisega kauba eesmärgipärase kasutuse tõttu,
välja arvatud artiklis 203 nimetatud juhtudel, kui ei tehta kindlaks, et nimetatud kohustuste ja tingimuste eiramine ei avalda ajutise ladustamise või muu kõnealuse tolliprotseduuri nõuetekohasele käigule olulist mõju.
2.   Tollivõlg tekib kas sellest hetkest, kui kohustust, mille täitmata jätmine toob kaasa tollivõla tekkimise, enam ei täideta, või sel hetkel, kui kaup suunatakse asjaomasele tolliprotseduurile, ja hiljem tehakse kindlaks, et tegelikult ei täidetud mis tahes tingimust, mille täitmine on kauba nimetatud protseduurile suunamise või kaubale eesmärgipärase kasutuse tõttu imporditollimaksu vähendatud või nullmäära kohaldamise eelduseks.”
Mis puudutab tollimaksu summa arvestuskandeid ja tollimaksu summa võlgnikule teatamist, siis näeb tolliseadustiku artikkel 217 ette:
„1.   Iga tollivõlast tuleneva impordi- või eksporditollimaksu summa, edaspidi „tollimaksu summa”, arvutab toll niipea, kui on saanud vajalikud andmed, ja märgib selle arvestusdokumentidesse või mõnele muule samaväärsele teabekandjale (arvestuskanne).
[…]
Toll ei pea sellise tollimaksu summa kohta arvestuskannet tegema, millest ei saa artikli 221 lõike 3 kohaselt võlgnikule pärast ettenähtud aja möödumist teatada.
2.   Liikmesriigid määravad tollimaksu summa kohta arvestuskande tegemise üksikasjaliku korra. Selles korras võib olla erinevusi vastavalt sellele, kas silmas pidades asjaolusid, mis tõid kaasa tollivõla tekkimise, on toll sellest tuleneva maksusumma tasumises kindel või mitte.”
Vastavalt tolliseadustiku artiklile 218:
„1.   Kui tollivõlg tekib kauba mingile muule tolliprotseduurile kui osalise imporditollimaksudest vabastamisega ajutise impordi protseduurile suunatud kauba tollideklaratsiooni aktsepteerimisel või mõne muu samaväärse õigusliku mõjuga toimingu tagajärjel, tehakse tollivõlast tuleneva maksusumma kohta arvestuskanne niipea, kui see summa on arvutatud, ja hiljemalt teisel kauba vabastamisele järgneval päeval.
[…]
3.   Kui tollivõlg tekib muudel kui lõikes 1 nimetatud tingimustel, tehakse sellest tuleneva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui tollil on võimalik:
a)
arvutada kõnealune tollimaksu summa
ja
b)
määrata võlgnik.”
Tolliseadustiku artikkel 220 näeb ette:
„1.   Kui tollivõlast tuleneva maksusumma kohta ei ole arvestuskannet tehtud kooskõlas artiklitega 218 ja 219 või kanne on tehtud tollivõla tekkimisel seaduse alusel tasumisele kuuluva tollimaksu summast väiksema summa kohta, tehakse tasumisele kuuluva või tasuda jääva tollimaksu summa kohta arvestuskanne kahe päeva jooksul alates kuupäevast, kui toll olukorrast teada saab ning kui tollil on võimalik tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluv maksusumma välja arvutada ja võlgnik määrata (järelarvestuskanne). Tähtaega võib kooskõlas artikliga 219 pikendada.
2.   […], ei tehta järelarvestuskannet, kui:
[…]
b)
tasumisele kuuluva tollimaksu summa kohta ei ole tehtud arvestuskannet tolli vea tõttu, mida ei oleks olnud võimalik avastada tasumise eest vastutaval isikul, kes toimis heauskselt ja järgis kõiki kehtivaid sätteid tollideklaratsiooni kohta;
[…]”.
Tolliseadustiku artikkel 221 sätestab:
„1.   Niipea kui arvestuskanne on tehtud, teatatakse võlgnikule tollimaksu summa vastava korra kohaselt.
[…]
3.   Võlgnikule ei teatata tollimaksu summat pärast seda, kui tollivõla tekkimise kuupäevast on möödunud kolm aastat. Kui tollil ei ole võimalik määrata tollivõla tekkimisel tasumisele kuuluvate tollimaksude täpset summat sellise toimingu tagajärjel, mille alusel võib algatada kriminaalmenetluse, võib tollivõlast teatada ka pärast kolmeaastase tähtaja möödumist, kui kehtivad seadused seda lubavad.”
Tolliseadustiku artikkel 239 on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Impordi- või eksporditollimaksu võib tagasi maksta või vähendada muudes kui artiklites 236, 237 ja 238 nimetatud juhtudel:
—
mis määratakse kindlaks kooskõlas komiteemenetlusega,
—
mille on põhjustanud asjaolud, mille puhul asjaomast isikut ei saa süüdistada pettuses või ilmses hooletuses. Olukorrad, mille puhul seda sätet võib kohaldada ja kord, mida tuleb järgida, määratakse kooskõlas komiteemenetlusega. Tollimaksu tagasimaksmiseks või vähendamiseks võib kehtestada eritingimused.
2.   Tollimaks makstakse tagasi või vähendatakse lõikes 1 ettenähtud põhjustel taotluse alusel, mis tuleb esitada asjakohasele tolliasutusele kaheteistkümne kuu jooksul arvestades kuupäevast, kui tollimaksu summa võlgnikule teatati.
Toll võib seda tähtaega piisavalt põhjendatud erandjuhtudel pikendada.”
Komisjoni 2. juuli 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 2454/93, millega kehtestatakse rakendussätted nõukogu määrusele (EMÜ) nr 2913/92 (
EÜT L 253, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/06, lk 3) ja mida on muudetud komisjoni 29. juuli 1998. aasta määrusega (EÜ) nr 1677/98 (
EÜT L 212, lk 18
; ELT eriväljaanne 02/09, lk 30; edaspidi „määrus nr 2454/93”), artikkel 869 näeb ette:
„Toll võib ise otsustada mitte teha arvestuskannet tasumata tollimaksude kohta järgmistel juhtudel:
[…]
b)
kui toll peab [tolli]seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks, tingimusel et asjaomaselt ettevõtjalt sama vea tõttu ühelt või enamalt impordi- või eksporditoimingult tasumata summa on väiksem kui 50000 [eurot];
[…]”.
Määruse nr 2454/93 artikli 871 esimene lõik sätestab:
„Muudel kui artiklis 869 osutatud juhtudel kui toll peab [tolli]seadustiku artikli 220 lõike 2 punktis b sätestatud tingimusi täidetuks või kahtleb selles, kas selle sätte kriteeriumid käivad teatava juhu kohta, peab toll esitama dokumendid kõnealuse juhu kohta komisjonile, et saaks teha otsuse vastavalt artiklitega 872–876 ettenähtud menetlusele. […]”
Vaidluse aluseks olevad asjaolud ja kohtueelne menetlus
Taani ametivõimud andsid 1990. aastal ühele ettevõtjale (edaspidi „importija”) loa importida mahutite ehitamiseks mõeldud kaupa peatamismenetluse raames, „eesmärgipärase kasutuse” alusel, mida kohaldatakse „laevade, paatide ja muude veesõidukite ehitamiseks, remontimiseks, hooldamiseks või ümberehitamiseks ettenähtud kaupade puhul ning kõnealuste laevade, paatide ja muude veesõidukite varustamiseks või sisseseadeks ettenähtud kaupade puhul” vastavalt nõukogu 23. juuli 1987. aasta määruse (EMÜ) nr 2658/87 tariifi- ja statistikanomenklatuuri ning ühise tollitariifistiku kohta (
EÜT L 256, lk 1
; ELT eriväljaanne 02/02, lk 382), muudetud komisjoni 2. augusti 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 2886/89 (
EÜT L 282, lk 1
), I lisa II jao A osa punktile 1.
Pärast seda, kui komisjon oli 25.–29. märtsini 1996 läbi viinud kontrolli, teatas ta Taani ametivõimudele, et luba importida kõnealust kaupa tollimaksuvabalt põhineb kohaldatavate eeskirjade vääral tõlgendusel, kuna kõnealused mahutid ei ole mõeldud laevade külge kinnitamiseks. Komisjon palus ametivõimudel sellise praktika lõpetada ning tuvastas, et nad peavad oma hooletuse tõttu vastutama summas, mille ulatuses ühendusel jäid omavahendid sisse nõudmata.
Taani ametivõimud teavitasid importijat 30. detsembril 1997 komisjoni seisukohast, mis puudutas „eesmärgipärase kasutuse” alusel antud impordiluba mahutite ehitamiseks mõeldud kaubale, ilma et nad selle seisukohaga ise oleksid nõustunud, ning kõnealusele kaubale imporditollimaksu kohaldamisest alates 1. jaanuarist 1998. Ametivõimud nõustusid siiski jätma selle loa jõusse ka pärast seda kuupäeva, tingimusel et importija on nõus võtma enda kanda riisiko, et tollimaks tuleb tolliseadustiku artikli 204 kohaselt tasuda. Taani ametivõimud otsustasid tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b alusel jätta tegemata järelarvestuskande kuni selle kuupäevani tasumisele kuuluva imporditollimaksu kohta selles küsimuses komisjoniga konsulteerimata.
Alates 3. veebruarist 1998 tunnistasid Taani ametivõimud kehtetuks importijale eesmärgipärase kasutuse alusel antud loa ja asendasid selle seestöötlemise protseduuri raames antud loaga. Importijal oli seega võimalik jätkuvalt importida tollimaksuvabalt kaupa selliste merekonteinerite ehitamiseks, mis on mõeldud hiljem eksporditavatele merekonteinerlaevadele paigutamiseks.
Ajavahemiku osas 1. jaanuarist kuni 3. veebruarini 1998 palus komisjon 22. juuli 2004. aasta kirjas Taani Kuningriigil tasuda summa 1479016 Taani krooni, mis vastas selle tollimaksu summale, mille tasumisest importija oli seestöötlemise protseduuri alusel vabastatud. 19. mai 2004. aasta otsusega REC 12/03 (edaspidi „otsus 12/03”) leidis komisjon, et tollimaksu kohta tuleb teha järelarvestuskanne, kuid importija võib tollimaksu tasumisest vabastada vastavalt tolliseadustiku artiklile 239. Tuvastamata selle ajavahemiku osas ühtki Taani ametivõimude viga, märkis komisjon 21. veebruari 2005. aasta kirjas, et ta loobub pidamast Taani Kuningriiki vastutavaks kõnealuse ajavahemikuga seotud omavahendite tasumata jätmise eest.
Ajavahemiku osas 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 palus komisjon 9. novembri 1998. aasta kirjas Taani ametivõimudel tasuda tollimaks, mille nad oleksid pidanud importijalt sisse nõudma mahutite ehitamiseks vajaliku kauba impordilt, st 18687475 Taani krooni, mis ei sisalda intressi. Pärast kirjavahetuse lõppemist algatas komisjon EÜ artiklis 226 ette nähtud liikmesriigi kohustuste rikkumise menetluse. Olles 31. jaanuari 2002. aasta kirjaga andnud Taani Kuningriigile võimaluse esitada oma märkused, esitas komisjon 31. oktoobril 2002 põhjendatud arvamuse, milles palus nimetatud liikmesriigil võtta arvamuse järgimiseks vajalikud meetmed kahe kuu jooksul arvates selle teatavaks tegemisest.
Kuna komisjoni ei rahuldanud Taani Kuningriigi vastus põhjendatud arvamusele, esitas ta käesoleva hagi.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et kuna Taani Kuningriik tugines tollieeskirjade väärale tõlgendusele, kui ta vabastas importija eesmärgipärasel kasutusel põhineva menetluse alusel ajavahemikus 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 imporditollimaksust, siis rikkus ta oma kohustust määrata kindlaks ja anda ühenduse käsutusse omavahendid summas 18687475 Taani krooni. Ta tugineb selles suhtes 15. novembri 2005. aasta otsusele kohtuasjas
C-392/02: komisjon
vs.
Taani (EKL 2005, lk I-9811)
.
Komisjon rõhutab, et liikmesriigid on kohustatud ühenduse omavahendid kindlaks määrama, isegi kui nad ühenduse nõude vaidlustavad (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Taani, punkt 60). Taani ametivõimud tegutsesid omal riisikol ja vastutusel, kui nad jäid oma tõlgenduse juurde eesmärgipärasel kasutusel põhinevast menetlusest pärast seda, kui komisjon oli selle 1996. aastal vaidlustanud. Nad ei teavitanud importijat enne kui 30. detsembril 1997 ja rikkusid määruse nr 2454/93 artiklis 871 ette nähtud kohustust pöörduda komisjoni poole, et ta otsustaks tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b võimaliku kohaldamise üle.
Komisjon meenutab, et loobus pidamast Taani Kuningriiki vastutavaks ajavahemikuga 1. jaanuarist kuni 3. veebruarini 1998 seotud omavahendite tasumata jätmise eest. Otsusel 12/03, mis puudutab kõnealust ajavahemikku, ei ole seega käesolevas kohtuasjas tähtsust.
Ajavahemiku osas 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 leiab komisjon, et käesoleva kohtuasja asjaolud ei erine nendest, mis olid aluseks eespool viidatud kohtuotsusele komisjon
vs.
Taani. Täpsemalt vaidleb ta vastu seisukohale, et importija oleks võinud selle ajavahemiku algusest peale seestöötlemise protseduuri kasutada, mis välistaks ühendusele igasuguse kahju tekkimise. Komisjon väidab, et see seisukoht põhineb üksnes puhthüpoteetilisel kaalutlusel, ning ta rõhutab asjaolu, et seestöötlemise protseduuri kohaldamise tingimused, mis on ette nähtud tolliseadustiku artiklites 114–129, erinevad põhjalikult eesmärgipärasel kasutusel põhineva menetluse tingimustest. Komisjon lisab, et asjaolude asetleidmise ajal oli igal juhul välistatud seestöötlemise protseduuri alusel tagasiulatuva loa andmine. Ta on seega seisukohal, et Taani Kuningriik ei saa vastutusest pääsemiseks piirduda väitega, et importija puhul oleks võinud kohaldada seestöötlemise protseduuri alates 1. jaanuarist 1994.
Taani Kuningriik möönab, et toll tugines asjakohaste eeskirjade väärale tõlgendusele, kui ta nõustus importijale kohaldama eesmärgipärasel kasutusel põhinevat menetlust. Olenemata sellest veast leiab kõnealune liikmesriik, et käesolev kohtuasi erineb ühe olulise seiga poolest asjast, milles tehti eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Taani. Ühendus ei kaotanud Taani ametivõimude tehtud vigade tõttu omavahendeid, kuna importija oleks igal juhul võinud tollimaksuvabastuse saada seestöötlemise protseduuri alusel.
Taani Kuningriik meenutab, et kõnealuses kohtuotsuses rajaneb Euroopa Kohtu analüüs tasakaalustatud eelarve põhimõttel, mille kohaselt tulude puudujääk tuleb korvata kas mõne muu omavahendiga või kulude kohandamisega (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Taani, punkt 54). Käesoleval juhul ei ole kõnealust tasakaalu kahjustatud ning seda on ka komisjon ise möönnud. Täpsemalt nähtub otsusest 12/03, et ühendusele ei ole kahju tekkinud ei ajavahemiku 1. jaanuarist kuni 3. veebruarini 1998 ega ajavahemiku 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 osas.
Taani Kuningriik väidab, et importija taotles 1990. aastal seestöötlemise protseduuri, mille kohaldamisele tal oli õigus. Seepeale palus toll importijal taotleda eesmärgipärasel kasutusel põhineva menetluse kohaldamist, tuginedes kohaldatavate eeskirjade väärale tõlgendusele. Kuigi eesmärgipärasel kasutusel põhinev menetlus ja seestöötlemise protseduur teineteisest erinevad, on liikmesriigi meelest siiski tõsi, et importijal oli õigus tollimaksuvabastusele.
Neil asjaoludel leiab Taani Kuningriik, et kuna tolli tehtud viga ei mõjutanud ühenduse eelarvet, ei rikkunud Taani Kuningriik oma kohustusi.
Euroopa Kohtu hinnang
Liikmesriigid on kohustatud ühenduste omavahendite maksu kindlaks määrama, kui nende tollil on vajalikud andmed ja seega on neil võimalik arvutada tollivõlast tulenev maksusumma ja määrata võlgnik, sõltumata sellest, kas tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punkti b kohaldamise tingimused on täidetud ja kas seega võib teha järelarvestuskande ja viia läbi asjaomase tollimaksu tollivormistusjärgse sissenõudmise. Neil asjaoludel rikub liikmesriik, kes hoidub ühenduste omavahendite maksu kindlaksmääramisest ja vastava summa komisjoni käsutusse andmisest, ilma et ükski määruse nr 1552/89 artikli 17 lõikes 2 ette nähtud tingimustest oleks täidetud, kohustusi, mis tulenevad ühenduse õigusest ja eelkõige otsuse 94/728 artiklitest 2 ja 8 (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Taani, punkt 68).
Käesolevas asjas ei ole vaidlust selle üle, et Taani ametivõimud jätsid neile süüks arvatava vea tõttu sisse nõudmata ajavahemiku 1. jaanuarist 1994 kuni 31. detsembrini 1997 eest tasumisele kuuluva imporditollimaksu. Selle vea tõttu ei teinud nad vastavalt tolliseadustiku artikli 220 lõike 2 punktile b kõnealuse maksu kohta järelarvestuskannet ega nõudnud seda tollivormistusjärgselt sisse.
Kuna hiljem tehti kindlaks, et üks eesmärgipärasel kasutusel põhineva menetluse kohaldamise tingimustest ei olnud täidetud, tekkis tulenevalt tolliseadustiku artikli 204 lõikest 2 importija tollivõlg hetkel, mil kaup vastavale protseduurile suunati. Pärast seda, kui alates 31. detsembrist 1997 tunnistati kehtetuks luba, mis oli talle kõnealuse protseduuri alusel 1990. aastal antud, ei saanud importijale tagasiulatuvalt anda luba seestöötlemise protseduuri alusel. Seetõttu ei ole tähtsust küsimusel, kas 1990. aastal oleks kõnealune ettevõtja võinud vastata seestöötlemise protseduuri alusel antava loa saamiseks nõutavatele tingimustele ning kas sel juhul oleks ühendusel olnud alust nõuda omavahendite tema käsutusse andmist, kui tema finantshuve ei ole mingil viisil kahjustatud.
Selles suhtes tuleb igal juhul meenutada, et ühenduse õigusnormiga kehtestatud kohustuse järgimata jätmine kujutab iseenesest kohustuste rikkumist ning tähtsust ei ole asjaolul, et selline järgimata jätmine ei ole kaasa toonud negatiivseid tagajärgi (11. aprilli 1978. aasta otsus kohtuasjas
95/77: komisjon
vs.
Madalmaad, EKL 1978, lk 863
, punkt 13; 27. novembri 1990. aasta otsus kohtuasjas
C-209/88: komisjon
vs.
Itaalia, EKL 1990, lk I-4313
, punkt 14, ja 1. veebruari 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-333/99: komisjon
vs.
Prantsusmaa, EKL 2001, lk I-1025
, punkt 37).
EÜ artikli 10 osas, millele komisjon samuti tugines, puudub alus tuvastada nimetatud artiklis sätestatud üldiste kohustuste rikkumist, mis oleks erinev otsuse 94/728 artiklitest 2 ja 8 Taani Kuningriigile tulenevate konkreetsemate ühenduse kohustuste tuvastatud rikkumisest.
Seega tuleb tõdeda, et kuna Taani Kuningriik ei ole 18687475 Taani krooni suuruses summas omavahendeid ja alates 27. juulist 2000 arvutatavat intressi komisjoni käsutusse andnud, on ta rikkunud ühenduse õigusest, eelkõige otsuse 94/728 artiklitest 2 ja 8 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Taani Kuningriik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
Kuna Taani Kuningriik ei ole 18687475 Taani krooni suuruses summas omavahendeid ja alates 27. juulist 2000 arvutatavat intressi komisjoni käsutusse andnud, on ta rikkunud ühenduse õigusest, eelkõige nõukogu 31. oktoobri 1994. aasta otsuse 94/728/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta artiklitest 2 ja 8 tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Taani Kuningriigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: taani.