CELEX: 62000TJ0069
Ühenduse lepinguväline vastutus
Ühenduse banaaniimpordi korra vastuolu Maailma Kaubandusorganisatsiooni (WTO) eeskirjadega
Ameerika Ühendriikide poolt vastuabinõude kehtestamine ühendusest pärineva impordi täiendava tollimaksuga maksustamise teel vastavalt WTO loale
WTO vaidluste lahendamise organi otsus
Õiguslikud tagajärjed
Ühenduse vastutus oma organite õigusvastase tegevuse puudumisel
Põhjuslik seos
Ebatavaline ja eriline kahju

Õiguslik raamistik
15. aprillil 1994 kirjutas ühendus alla mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay vooru lõppaktile ja Maailma Kaubandusorganisatsiooni
(WTO) asutamislepingule ning WTO asutamislepingu lisades 1–4 olevatele lepingutele ning käsituslepetele (edaspidi „WTO lepingud”).
Selle allkirjastamise järgselt võttis nõukogu vastu 22. detsembri 1994. aasta otsuse 94/800/EÜ, mis käsitleb Euroopa Ühenduse
nimel tema pädevusse kuuluvaid küsimusi puudutavate mitmepoolsete kaubandusläbirääkimiste Uruguay voorus  saavutatud kokkulepete
allakirjutamist (1986–1994) (EÜT L 336, lk 1).
Nagu tuleneb WTO asutamislepingu preambulist, soovisid lepingu osalised sõlmida „vastastikuseid ja vastastikku kasulikke kokkuleppeid
vähendamaks oluliselt tollitariife ja muid kaubandustõkkeid ning et kõrvaldada rahvusvahelistest kaubandussuhetest diskrimineerimine”.
WTO asutamislepingu II artikli lõige 2 sätestab:
„Lisades 1, 2 ja 3 sisalduvad lepingud ning neile lisanduvad õigusaktid […] on käesoleva lepingu lahutamatu osa ja siduvad
kõigile liikmetele.”
WTO asutamislepingu XVI artikli pealkirjaga „Mitmesugused sätted” lõige 4 sätestab:
„Iga liige peab tagama oma seaduste, määruste ja haldusprotseduuride vastavuse tema kohustustele, mis on sätestatud siia lisatud
lepingutes.”
Lisaks sellele täpsustab WTO asutamislepingu lisas 2 olev vaidluste lahendamist reguleerivate eeskirjade ja protseduuride
käsitusleppe (edaspidi „VLK”) artikli 3 pealkirjaga „Üldsätted” lõike 2 viimane lause:
„[Vaidluste lahendamise organi] soovituste ja otsustega ei või suurendada ega vähendada loendilepingutes ette nähtud õigusi
ega kohustusi.”
Vastavalt VLK artikli 3 lõikele 7:
„Enne asja algatamist peab liige kaaluma, kas käesolevate protseduuride järgi tegutsemine oleks tulemuslik. Vaidluste lahendamise
mehhanismi eesmärk on tagada vaidluse positiivne lahendus. Kindlasti tuleb eelistada mõlemale poolele vastuvõetavat lahendust,
mis on kooskõlas loendilepingutega. Vastastikku kokkulepitud lahenduse puudumise korral on vaidluste lahendamise mehhanismi
esmane eesmärk tavaliselt tagada nende asjassepuutuvate meetmete kõrvaldamine, mis leitakse olevat vastuolus mis tahes loendilepingu
sätetega. Kompensatsioonisätet tuleks kasutada ainult siis, kui on võimatu meedet viivitamata kõrvaldada, ning ajutise vahendina
kuni loendilepinguga vastuolus oleva meetme kõrvaldamiseni. Viimane abinõu, mida [käesolevas käsitusleppes] vaidluste lahendamise
protseduuridele tuginevale liikmele pakutakse, on võimalus teise liikme suhtes diskrimineerivalt peatada loendilepingute järgsete
kontsessioonide või muude kohustuste kohaldamine, kui [vaidluste lahendamise organ] annab selleks loa.”
VLK artikkel 7 näeb ette, et vaekogu peab tegema sellised järeldused, mis aitavad vaidluste lahendamise organil (edaspidi
„VLO”) anda soovitusi või teha otsuseid küsimustes, mis on talle lahendamiseks esitatud. Vastavalt VLK artikli 12 lõikele 7,
kui vaidluspooltel pole õnnestunud leida vastastikku rahuldavat lahendust, esitab vaekogu oma järeldused VLO-le kirjaliku
ettekandena.
VLK artikkel 17 näeb ette VLO poolt asutatava alalise apellatsioonikogu, mis arutab apellatsioone vaekogu ettekannete kohta.
Vastavalt VLK artiklile 19, kui vaekogu või apellatsioonikogu otsustab, et meede on vastuolus loendilepinguga, tuleb tal soovitada
asjaomasel liikmel kooskõlastada kõnesolev meede vastava lepinguga. Lisaks soovitustele võib vaekogu või apellatsioonikogu
ette panna viise, kuidas asjaomane liige võiks soovitusi rakendada.
VLK artikli 21 pealkirjaga „Järelevalve soovituste ja otsuste rakendamise üle” lõike 1 kohaselt on VLO soovituste või otsuste
viivitamatu järgimine oluliselt tähtis tagamaks vaidluste tulemuslik lahendamine kõigi liikmete hüvanguks.
VLK artikli 21 lõige 3 sätestab, et kui asjaomane liige ei saa VLO soovitusi ja otsuseid viivitamata järgida, tuleb talle
jätta põhjendatud ajavahemik, mille määrab kindlaks vahekohtunik.
Kui on lahkarvamusi VLO soovituste ja otsuste täitmiseks võetud meetmete olemasolust või nende kooskõlast loendilepinguga,
täpsustab VLK artikli 21 lõige 5, et selline vaidlus tuleb lahendada VLK-ga kehtestatud vaidluslahendusmenetluse abil, kasutades
sealhulgas võimaluse korral algset vaekogu.
VLK artikli 21 lõike 6 kohaselt korraldab VLO vastuvõetud soovituste ja otsuste rakendamise üle järelevalvet ja kui VLO ei
otsusta teisiti, võetakse soovituste või otsuste rakendamise küsimus VLO koosoleku päevakorda kuue kuu möödumisel päevast,
mil kehtestati lõikes 3 sätestatud põhjendatud ajavahemik, ning jäetakse see VLO koosolekute päevakorda kuni selle lahendamiseni.
VLK artikkel 22 pealkirjaga „Kompensatsioon ja kontsessioonide peatamine” sätestab:
„1. Kompenseerimine ja kontsessioonide või muude kohustuste peatamine on ajutised abinõud, mida võib kasutada, kui soovitusi
ja otsuseid põhjendatud ajavahemiku jooksul ei rakendata. Siiski ei ole kompensatsioon ega kontsessioonide või muude kohustuste
peatamine eelistatavam(ad) kui meetme loendilepingutega kooskõlla viimise soovituse täielik rakendamine. Kompensatsioon on
vabatahtlik ning kui seda antakse, peab see olema kooskõlas loendilepingutega.
2. Kui asjaomasel liikmel ei õnnestu loendilepinguga vastuolus leitud meedet sellega kooskõlastada või muul viisil täita soovitusi
ja otsuseid artikli 21 lõike 3 alusel määratud põhjendatud ajavahemiku jooksul, peab selline liige, kui nii nõutakse, ja mitte
hiljem kui põhjendatud ajavahemiku möödumisel, alustama läbirääkimisi iga poolega, kes on tuginenud vaidluslahendusmenetlusele,
eesmärgiga leida vastastikku vastuvõetav kompensatsioon. Kui pärast põhjendatud ajavahemiku möödumist ei jõuta 20 päeva jooksul
kokkuleppele rahuldava kompensatsiooni suhtes, võib iga vaidluslahendusmenetlusele tuginenud pool taotleda VLO-lt luba peatada
asjaomase liikme suhtes kontsessioonide või loendilepingute järgsete muude kohustuste kohaldamine.
3. Otsustades, milliseid kontsessioone või muid kohustusi peatada, kohaldab kaebav pool järgmisi põhimõtteid ja protseduure:
a)      üldpõhimõtteks on, et kaebav pool peaks kõigepealt taotlema kontsessioonide või muude kohustuste peatamist selle sektori (nende
sektorite) suhtes, kus vaekogu või apellatsioonikogu leidis rikkumise või muu [eelise] tühistamise või vähendamise; [Tsitaadi
tõlget on prantsusekeelsest algtekstist lähtudes täpsustatud Euroopa Kohtus]
b)      kui see pool leiab, et kontsessioonide või muude kohustuste peatamine sama(de) sektori(te) suhtes ei ole teostatav või tulemuslik,
võib ta taotleda kontsessioonide või muude kohustuste peatamist sama lepingu alla kuuluvate teiste sektorite suhtes;
c)      kui see pool leiab, et kontsessioonide või muude kohustuste peatamine sama lepingu alla kuuluvate teiste sektorite suhtes
ei ole teostatav või tulemuslik, ning kui asjaolud on piisavalt tõsised, võib ta taotleda kontsessioonide või muude kohustuste
peatamist mõne teise loendilepingu alusel;
[...]
4. VLO lubatud kontsessioonide ja muude kohustuste peatamise tase peab olema samaväärne [eeliste] olematukstegemise või vähendamise
tasemega. [Mõiste „olematukstegemine” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „tühistamine”. Tsitaadi tõlget on täpsustatud
Euroopa Kohtus]
[…]
6. Lõikes 2 kirjeldatud olukorra puhul annab VLO kontsessioonide või muude kohustuste peatamise loa vastava taotluse korral
30 päeva jooksul alates põhjendatud ajavahemiku möödumisest, välja arvatud juhul, kui VLO otsustab konsensuse alusel sellise
taotluse tagasi lükata. Siiski, kui asjaomane liige ei nõustu ettepandud peatamistasemega, või väidab, et siis, kui kaebav
pool taotles luba peatada kontsessioone või muid kohustusi […], ei järgitud lõikes 3 esitatud põhimõtteid ja protseduure,
suunatakse küsimus lahendamiseks vahekohtusse. Sellise vahekohtumenetluse korraldab algne vaekogu, kui selle liikmed on kättesaadavad,
või peadirektori nimetatud vahekohtunik ning see viiakse lõpule 60 päeva jooksul pärast põhjendatud ajavahemiku möödumist.
Kontsessioone või muid kohustusi ei peatata vahekohtumenetluse jätkumise ajal.
7. Vahekohtunik, tegutsedes lõike 6 alusel, ei pea uurima peatatavate kontsessioonide või muude kohustuste olemust, vaid määrab
kindlaks, kas peatamistase on samaväärne olematuksmuutmise [Mõiste „olematuksmuutmine” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat
vastet „tühistamine”. Tsitaadi tõlget on täpsustatud Euroopa Kohtus] või vähendamistasemega […]. Pooled aktsepteerivad vahekohtuniku
otsust kui lõplikku ning asjaomased pooled ei taotle teistkordset vahekohtumenetlust. VLOd teavitatakse viivitamata vahekohtuniku
otsusest ning vastava taotluse korral annab VLO loa peatada kontsessioonid või muud kohustused, kui taotlus on kooskõlas vahekohtuniku
otsusega, välja arvatud juhul, kui VLO otsustab konsensuse alusel taotluse tagasi lükata.
8. Kontsessioonide või muude kohustuste peatamine on ajutine ning seda kohaldatakse ainult seni, kuni on kõrvaldatud meede,
mis leitakse loendilepinguga vastuolus olevat, või kui liige, kes peab soovitusi või otsuseid rakendama, pakub lahenduse kasu
[Mõiste „kasu” asemel on edaspidi kasutatud täpsemat vastet „eelis”. Tsitaadi tõlget on täpsustatud Euroopa Kohtus] tühistamisele
või vähendamisele, või kui on leitud vastastikku rahuldav lahendus. Vastavalt [VLK artikli 21 lõikele 6] jätkab VLO järelevalvet
vastuvõetud soovituste või otsuste rakendamise üle, kaasa arvatud need juhud, kus on antud kompensatsiooni või on peatatud
kontsessioonid või muud kohustused, kuid pole rakendatud soovitust viia meede kooskõlla loendilepinguga.
[...]”

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
13. veebruaril 1993 võttis nõukogu vastu määruse (EMÜ) nr 404/93 banaanituru ühise korralduse kohta (EÜT L 47, lk 1, edaspidi
„banaanituru ühine korraldus”). Selle määruse IV jaotisega kehtestatud kolmandate riikidega kauplemise kord nägi ette soodustingimused
banaanidele, mis pärinevad teatavatest Aafrika, Kariibi mere saarte ja Vaikse ookeani (AKV) riikidest, kes on 15. detsembri
1989. aasta neljanda AKV-EMÜ Lomé konventsiooni allakirjutajad (EÜT 1991, L 229, lk 3).
Mitmete WTO liikmete poolt, kelle hulgas olid ka Ecuador ja Ameerika Ühendriigid, 1996. aastal VLO-le esitatud kaebuste põhjal
tegi VLK sätete kohaselt moodustatud vaekogu 22. mail 1997 ettekande, millega leidis, et banaanituru ühise korralduse impordikord
on vastuolus WTO lepingutest tulenevate ühenduse kohustustega. Vaekogu ettekanded soovitasid sealhulgas, et VLO teeks ühendusele
ülesandeks viia see kord WTO lepingutest tulenevate kohustustega kooskõlla.
Ühenduse esitatud apellatsiooni põhjal kinnitas alaline apellatsioonikogu 9. septembril 1997 sisuliselt vaekogu järeldusi
ja soovitas, et VLO teeks ühendusele ülesandeks viia vaidlusalused ühenduse sätted WTO lepingutega kooskõlla.
25. septembril 1997 kiitis VLO vaekogu ja apellatsioonikogu ettekanded heaks.
16. oktoobril 1997 teatas ühendus vastavalt VLK artikli 21 lõikele 3 VLO-le, et ta järgib täielikult oma rahvusvahelisi kohustusi.
17. novembril 1997 taotlesid kaebuse esitanud riigid VLK artikli 21 lõike 3 punkti c alusel, et vahekohtunik määraks kindlaks
põhjendatud ajavahemiku, mille jooksul pidi ühendus end oma kohustustega kooskõlla viima.
7. jaanuaril 1998 avaldatud vahekohtuotsuses määras vahekohtunik selleks ajavahemikuks perioodi, mis jääb 25. septembri 1997
ja 1. jaanuari 1999 vahele.
Võttes vastu 20. juuli 1998. aasta määruse (EÜ) nr 1637/98, millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 404/93 banaanituru ühise korralduse
kohta (EÜT L 210, lk 28), muutis nõukogu kolmandate riikidega banaanidega kauplemise korda.
Määruse nr 1637/98 preambul tõstab esile:
„(1) […] määruse […] nr 404/934 IV jaotise sätetesse kaubanduse kohta kolmandate riikidega tuleb teha mitmeid muudatusi;
(2) […] ühenduse rahvusvahelisi kohustusi [WTO] ja teiste neljanda AKV-EÜ konventsiooni allakirjutanute suhtes tuleks täita,
järgides samal ajal banaanituru ühise korralduse eesmärke;
[…]
(9) […] käesoleva määruse toimimine tuleks piisava katseperioodi lõppedes läbi vaadata;
[…]”
28. oktoobril 1998 võttis komisjon vastu määruse (EÜ) nr 2362/98, millega kehtestatakse banaanide ühendusse importimist käsitleva
nõukogu määruse (EMÜ) nr 404/93 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (EÜT L 293, lk 32). See õigusakt sisaldab kõiki sätteid,
mis on vajalikud kolmandate riikidega banaanidega kauplemise uue korra rakendamiseks, sealhulgas üleminekumeetmeid, mida õigustab
nende rakenduseeskirjade väga kiire jõustumine.
Leides, et ühendus oli kehtestanud banaaniimpordi korra selleks, et säilitada eelmise korra ebaseaduslikke elemente, jättes
järgimata WTO lepingud ja VLO 25. septembri 1997. aasta otsuse, avaldasid Ameerika Ühendriigid 10. novembril 1998 Federal
Register’is esialgse nimekirja ühenduse päritoluga kaupade kohta, mille suhtes kavatseti vastuabinõuna kohaldada täiendavat
imporditollimaksu.
Ameerika Ühendriigid andsid 21. detsembril 1998 teada oma kavatsusest kohaldada alates 1. veebruarist 1999 või hiljemalt alates
3. märtsist 1999 Ameerika administratsiooni poolt koostatud nimekirja kuuluvate ühenduse kaupade impordile tollimaksu määraga
100%.
14. jaanuaril 1999 taotlesid Ameerika Ühendriigid VLK artikli 22 lõike 2 alusel VLO-lt luba peatada ühenduse ja selle liikmesriikide
suhtes 1994. aasta üldise tolli- ja kaubanduskokkuleppest (GATT) ning teenustekaubanduse üldlepingust (GATS) tulenevate tariifikontsessioonide
ja nendega seotud kohustuste kohaldamine 520 miljoni Ameerika dollari (USD) suuruse kaubavahetuse ulatuses.
25. jaanuarist kuni 1. veebruarini 1999 kestnud VLO koosolekul vaidlustas ühendus selle summa põhjendusel, et see ei vasta
eeliste tühistamise või vähendamise tasemele, mida Ameerika Ühendriigid taluma pidid, ja leidis, et ei järgitud VLK artikli 22
lõikes 3 määratletud põhimõtteid ja protseduure.
29. jaanuaril 1999 otsustas VLO ühenduse taotlusel suunata see küsimus VLK artikli 22 lõike 6 alusel algse vaekogu vahekohtule
ja peatas Ameerika Ühendriikide loataotluse kuni vastuabinõuna kohaldatava lubatud maksusumma kindlaksmääramiseni.
3. märtsil 1999 kehtestas Ameerika administratsioon ühenduse eksportijatele, kes ekspordivad sel otstarbel koostatud uude
nimekirja kuuluvaid kaupu, kohustuse esitada pangagarantii, mis katab 100% imporditavate kaupade väärtusest.
9. aprilli 1999. aasta otsuses leidsid vandekohtunikud esiteks, et banaanituru ühise korralduse uue impordikorra mitmed sätted
olid vastuolus WTO lepingute sätetega, määrasid eeliste tühistamise või vähendamise tasemeks, mida Ameerika Ühendriigid taluma
pidid, 191,4 miljonit USD, ja sedastasid teiseks, et GATT 1994-st tulenevate tariifikontsessioonide ja nendega seotud kohustuste
kohaldamise peatamine ühenduse ja selle liikmesriikide suhtes, on maksimaalselt 191,4 miljoni USD suuruse kaubavahetuse ulatuses
aastas kooskõlas VLK artikli 22 lõikega 4.
7. aprillil 1999 taotlesid Ameerika Ühendriigid VLO-lt VLK artikli 22 lõike 7 alusel luba nõuda selle summa ulatuses imporditollimaksu.
9. aprilli 1999. aasta pressiteates avaldas United States Trade Representative (Ameerika Ühendriikide eriesindaja kaubandusküsimustes,
edaspidi „eriesindaja”) nimekirja kaupadest, millele kohaldatakse imporditollimaksu määraga 100%. Selles Austria, Belgia,
Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Kreeka, Iirimaa, Itaalia, Luksemburgi, Portugali, Hispaania, Rootsi või Ühendkuningriigi päritoluga
kaupade nimekirjas esinesid eelkõige „muud plii-happeakud kui need, mida kasutatakse kolbmootorite käivitamiseks või peamise
energiaallikana elektrilistes sõidukites”. Märgiti, et eriesindaja avaldab 100% maksumäära kehtestava otsuse
Federal Register’
is, ja et ta kavatseb maksustamise jõustumise kuupäevaks määrata 3. märtsi 1999.
See 19. aprillil 1999
Federal Register’
is (köide 64, nr 74, lk 19209–19211) avaldatud otsus võeti vastu 1974. aasta
Trade Act’
i paragrahvi 301 alusel, mille kohaselt võtab eriesindaja lubatud meetmed, kui ta tuvastab  kaubanduskokkuleppest tulenevate
Ameerika Ühendriikide õiguste rikkumise.
Eelviidatud meetme peatükist „Jõustumise kuupäev” ilmneb, et „[eriesindaja] otsustas, et maksu määraga 100%, mis hakkab kehtima
19. aprillil 1999, kohaldatakse kaupadele, mis on ladustatud või sealt turuleviimise eesmärgil välja viidud 3. märtsil 1999
või hiljem”.
Ecuadori poolt 18. detsembril 1998 esitatud taotluse alusel VLK artikli 21 lõike 5 kohaselt moodustatud vaekogu leidis 6. aprillil
1999 samuti, et ühenduse banaaniimpordi kord on vastuolus WTO lepingute sätetega. 6. mail 1999 kiitis VLO vaekogu otsuse heaks.
19. aprillil 1999 lubas VLO Ameerika Ühendriikidel kehtestada ühenduse päritoluga impordile tollimaksu, mis vastab 191,4 miljoni
USD suurusele kaubavahetusele aastas.
25. mail 1999 vaidlustas ühendus WTO organites Ameerika vastuabinõud ajavahemikuks 3. märtsist 1999 kuni 19. aprillini 1999
eelkõige nende jõustumise tõttu 3. märtsil 1999.
Leides, et Ameerika täiendava maksu jõustumine viimatinimetatud kuupäeval oli vastuolus VLK sätetega, muutis vaekogu ühenduse
nõudel selle meetme kehtima hakkamise kuupäeva 19. aprillile 1999.
Läbirääkimiste raames kõigi huvitatud osapooltega tegi ühendus ettepaneku muuta uut banaanituru ühist korraldust. Need muudatused
kehtestati nõukogu 29. jaanuari 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 216/2001, millega muudetakse määrust nr 404/93 (EÜT L 31, lk 2).
Määruse nr 216/2001 preambul sätestab:
„(1) Tarnijariikide ja teiste huvitatud isikutega on olnud tihedad kontaktid, et lahendada määrusega […] nr 404/93 kehtestatud
impordikorrast tulenevaid vaidlusi ja võtta arvesse [WTO] vaidluste lahendamise süsteemi raames moodustatud erirühma järeldusi.
(2) Kõikide komisjoni esitatud võimaluste analüüs näitab, et sellise impordisüsteemi kehtestamine keskmiseks tähtajaks, mis
põhineb asjakohase määraga tollimaksu kohaldamisel ja AKV riikidest importimise puhul soodustariifide kohaldamisel, võimaldab
kõige paremini tagada esiteks ühtse turukorralduse eesmärkide saavutamist ühenduse toodangu ja tarbijate nõudluse osas, teiseks
vastavust rahvusvahelise kaubanduse eeskirjadele ning kolmandaks edasiste vaidluste vältimist.
(3) Selline süsteem tuleks kehtestada alles pärast seda, kui on lõpetatud läbirääkimised ühenduse partneritega kooskõlas WTO
menetlusega, eelkõige [GATT] artikliga XXVIII; nende läbirääkimiste tulemused tuleb esitada heakskiitmiseks nõukogule, kes
kooskõlas asutamislepingu sätetega kehtestab kohaldatava ühise tollitariifistiku maksumäära.
(4) Kuni kõnealuse impordikorra jõustumiseni tuleks ühenduse tarnete jaoks avada mitu tariifikvooti, mis hõlmavad igasuguse
päritoluga importi ja mida hallatakse kooskõlas [VLO] soovitustega […]
(5) AKV riikide suhtes võetud lepingujärgseid kohustusi ja nendele riikidele nõuetekohaste konkurentsitingimuste tagamise
vajadust silmas pidades võimaldaks nendest riikidest pärit banaanide suhtes kohaldatav tariifne soodustus 300 eurot tonni
kohta säilitada kõnealuseid kaubavoogusid; see hõlmab eelkõige tollimaksu nullmäära kohaldamist sellise impordi suhtes […]
tariifikvoodi alusel.
(6) Komisjonile tuleks anda õigus alustada läbirääkimisi tarnijariikidega, kes on oluliselt huvitatud ühenduse turule tarnimisest,
et püüda saada kokkulepitud eraldus kahest esimesest tariifikvoodist […]”
11. aprillil 2001 sõlmisid Ameerika Ühendriigid ja ühendus käsitusleppe, määratledes „vahendid, mis võimaldavad lahendada
banaaniimpordi korda puudutavaid pikaajalisi vaidlusi„ ühenduses. See lepe näeb ette, et ühendus kohustub „hiljemalt 1. jaanuariks
2006 kehtestama banaaniimpordile üksnes tariifse korra”. See dokument määratleb meetmed, mida ühendus peab võtma kuni 1. jaanuarini
2006 kehtival ajutisel perioodil. Vastukaaluks kohustuvad Ameerika Ühendriigid ajutiselt peatama täiendava tollimaksu nõudmise,
millega neil oli luba maksustada ühenduse importi. Samas täpsustasid Ameerika Ühendriigid 26. juuni 2001. aasta teatisega
VLO-le, et see käsituslepe „ei kujuta endast VLK artikli 3 lõike 6 kohast vastastikuse kokkuleppe teel saavutatud lahendust,
ja et lisaks sellele, võttes arvesse meetmeid, mida kõik osapooled peavad veel võtma, on samuti ennatlik kustutada see punkt
VLO päevakorrast”.
7. mai 2001. aasta määruses (EÜ) nr 896/2001, milles sätestatakse nõukogu määruse nr 404/93 üksikasjalikud rakenduseeskirjad
seoses banaanide ühendusse importimise korraga (EÜT L 126, lk 6) sätestas komisjon määrusega nr 216/2001 kehtestatud ühenduse
banaaniimpordi uue korra rakenduseeskirjad.
Ameerika Ühendriigid peatasid täiendava tollimaksu kohaldamise 30. juunil 2001. Alates 1. juulist 2001 taastati algse 3,5%
määraga tollimaks ühenduse päritoluga paiksetele akudele.
Esimese Astme Kohtu nõudel komisjoni poolt esitatud statistilistest andmetest nähtub, et ühenduse päritoluga plii-happeakude
Ühendriikidesse impordi CIF-hind (kulud, kindlustus, vedu) oli 33 748 879 USD aastal 1998, 21 825 385 USD aastal 1999, 15 938 040
USD aastal 2000 ja lõpuks 15 617 997 USD aastal 2001.
Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio SpA (FIAMM) ja Fabbrica italiana accumulatori motocarri Montecchio Technologies,
Inc. (FIAMM Technologies) tegelevad eelkõige peamiselt telekommunikatsiooni valdkonnas kasutatavate paiksete akude tootmisega,
mis kuuluvad 19. aprillist 1999 kuni 30. juunini 2001 täiendava tollimaksuga maksustatud kaupade hulka.

Menetlus
Hagejad esitasid käesoleva menetluse algatamiseks väidetavalt sellest täiendavast maksust tuleneva kahju hüvitamise hagi,
mis saabus Esimese Astme Kohtu kantseleisse 23. märtsil 2000.
Esimese Astme Kohtu neljanda koja esimees andis 11. septembri 2000. aasta määrusega Hispaania Kuningriigile kostjate nõuete
toetuseks menetlusse astumise loa.
Komisjoni taotlusel, mis esitati kodukorra artikli 51 lõike 1 teise lõigu alusel, määras Esimese Astme Kohus 4. juuli 2002. aasta
otsusega käesoleva kohtuasja viiest kohtunikust koosnevale laiendatud kojale.
Esimese Astme Kohtu 4. juuli 2002. aasta otsuse alusel, mis puudutas kodade moodustamist ja neile kohtuasjade määramist, määrati
7. oktoobril 2002 kohtuasi laiendatud esimesele kojale.
Algselt määratud ettekandja-kohtuniku ametiaja lõppemise tõttu tekkinud takistusega seoses nimetas Esimese Astme Kohtu president
13. detsembri 2002. aasta otsusega uue ettekandja-kohtuniku.
Laiendatud esimese koja esimehe 3. veebruari 2003. aasta määrusega liideti pärast poolte ärakuulamist vastavalt kodukorra
artiklile 50 käesolev kohtuasi ja seotud kohtuasjad T‑151/00 ja T‑301/00 suuliseks menetluseks.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 11. märtsil 2003 toimunud laiendatud esimese koja
kohtuistungil.
23. märtsi 2004. aasta otsusega uuendas Esimese Astme Kohus käesolevas kohtuasjas suulise menetluse.
1. aprillil 2004 otsustas Esimese Astme Kohus pärast poolte ärakuulamist määrata liidetud kohtuasjad T‑69/00, T‑151/00 ja
T‑301/00 ning seotud kohtuasjad T‑320/00, T‑383/00 ja T‑135/01 Esimese Astma Kohtu suurkojale.
Esimese Astme Kohtu suurkoja esimehe 19. mai 2004. aasta määrusega liideti pärast poolte ärakuulamist eelnimetatud kuus kohtuasja
suuliseks menetluseks.
Menetlust korraldavate meetmete raames palus Esimese Astme Kohus pooli vastata reale küsimustele kirjalikult enne kohtuistungit.
Pooled esitasid nõutud teabe nõuetekohaselt.
Poolte kohtukõned ja vastused Esimese Astme Kohtu küsimustele kuulati ära 26. mail 2004 toimunud suurkoja kohtuistungil.

Poolte nõuded
Hagiavalduses paluvad hagejad Esimese Astme Kohtul:
–        mõista kostjatelt hagejate kasuks välja hüvitis tekitatud kahju eest summas 10 760 798,35 eurot (20 835 811 027,16 Itaalia
liiri) või muu kohtu poolt mõistlikuks peetav summa, arvestades, et hagejad ajakohastavad kantud kahju suurust kohtumenetluse
käigus, ning sellele lisanduv intress Itaalia õigusnormidega kehtestatud määras aja eest, mis algab hetkest, mil hagejad maksid
Ameerika Ühendriikide tollile 96,5% võrra suuremat tollimaksu ja mis lõppeb hetkega, mil hagejatele makstakse tagasi enammakstud
summa ja juhul, kui pärast kohtuotsuse kuulutamist väljamõistetud summade maksmisega viivitatakse, siis viivisintress õigusnormidest
tuleneva 8%-lise määra kohaselt;
–        mõista kohtukulud välja kostjatelt.
Olles palutud väidetava kahju summat ajakohastada, täpsustasid hagejad kohtumenetluse käigus, et nad kandsid üksnes täiendava
tollimaksu näol kahju summas 12 139 521 eurot.
Kostjad, keda toetas Hispaania Kuningriik, paluvad Esimese Astme Kohtul:
–        jätta hagi vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata või põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–        mõista kohtukulud välja hagejatelt.

Vastuvõetavus
Esitamata vastuväidet kodukorra artikli 114 kohaselt eraldi taotlusega, märgivad kostjad, et hagi on vastuvõetamatu seetõttu,
et esiteks ei vasta hagiavaldus kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c nõuetele ja teiseks puudub Esimese Astme Kohtul pädevus
seda lahendada.

Hagiavalduse mittevastavus kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c nõuetele
Poolte argumendid
Kostjad on seisukohal, et vastupidiselt kodukorra artikli 44 lõike 1 punktis c esitatud nõuetele ei ole hagiavalduses selgelt
määratletud institutsioonide akte, millest ühenduse lepinguväline vastutus tuleneb, ega selgelt välja toodud tegevust ‑ tegu
või tegevusetust ‑ mida kostjateks olevatele institutsioonidele ette heidetakse.
Hagejad leiavad seevastu, et nad on piisava täpsusega määratlenud kostjatele etteheidetud tegevuse, nimelt määrust nr 404/93
nõuetekohaselt muutvate õigusnormide vastuvõtmata jätmise VLO poolt kehtestatud tähtaja jooksul, rikkudes seeläbi WTO lepingutest
ühendusele tulenevaid kohustusi.
Hagejad leiavad, et küsimus, kas ühendus rikkus vaidlustatud ühenduse õigusaktide vastuvõtmisega või nende normide WTO lepingute
sätetega kooskõlla mitteviimisest tulenenud tegevusetusega WTO eeskirju tahtlikult, on puhtalt terminoloogilist laadi.
Esimese Astme Kohtu hinnang
Vastavalt Euroopa Kohtu põhikirja artikli 21 esimesele lõigule, mida kohaldatakse Esimese Astme Kohtu menetluses selle põhikirja
artikli 53 esimese lõigu ja Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c alusel, peab hagiavalduses sisalduma
hagi ese ja lühike ülevaade avalduse aluseks olevatest fakti- ja õigusväidetest. See teave peab olema piisavalt selge ja täpne,
et kostja saaks ette valmistada kaitse ja Esimese Astme Kohus lahendada hagi vajadusel ilma täiendava informatsioonita. Et
tagada õiguskindlus ja kohtuvõimu hea toimimine, on hagiavalduse vastuvõetavuseks vaja, et peamised faktilised ja õiguslikud
asjaolud, millele tuginetakse, tuleneksid vähemalt ülevaatlikult, aga järjekindlalt ja arusaadavalt, hagiavalduse enda tekstist.
Nende tingimuste täitmiseks peab ühenduse institutsioonide poolt väidetavalt tekitatud kahju hüvitamise hagi, nagu käesolevaski
asjas, sisaldama andmeid, mis võimaldaksid määratleda hagejate poolt institutsioonidele etteheidetavat tegevust kui ka põhjuseid,
mille alusel nad leiavad, et esineb põhjuslik seos selle tegevuse ja väidetavalt talle tekitatud kahju vahel (29. jaanuari
1998. aasta otsus kohtuasjas T‑113/96: Dubois et Fils
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1998, lk II‑125, punktid 29 ja 30).
Nagu tuleneb nende argumentatsioonist, väidavad hagejad sisuliselt end olevat kandnud kahju, mis tekkis esiteks ühenduse banaaniimpordi
korda muudatuste sisseviimata jätmisest, mis oleksid selle korra viinud VLO määratud tähtajaks kooskõlla WTO lepingutest ühendusele
tulenevate kohustustega, ja teiseks neid Ameerika kaubanduslike piirangute eest kaitsvate ühenduse meetmete puudumisest.
Vastupidiselt kostjate poolt väidetule sisaldab hagiavaldus seega tõendeid, mis võimaldavad tuvastada hagejate poolt kostjatele
etteheidetavat tegevust, mida hagejad peavad oma kahju tekkimise põhjuseks.
Muu hulgas tuleneb kostjate poolt esitatud argumentatsioonist hagi põhjendatuse kohta, et kostjad said ühenduse lepinguvälise
vastutuse tingimuste osas tõhusalt oma kaitset ette valmistada. Sellest järeldub, et Esimese Astme Kohtul on võimalik käesolev
hagi lahendada kõiki toimiku asjaolusid teades ja võistlevuse põhimõtet järgides.
Seega tuleb tagasi lükata kostjate esitatud vastuväide hagiavalduse mittevastavuse kohta kodukorra artikli 44 lõike 1 punktile c.

Esimese Astme Kohtu pädevus
Poolte argumendid
Komisjon leiab, et Ühendriikide territooriumil täiendava tollimaksu kohaldamine hagejate poolt imporditud kaupadele on selle
riigi valitsuse otsuse ja mitte ühenduse institutsiooni akti tagajärg.
Lisaks sellele toob EÜ artikli 288 sõnastus välja vajaduse, et esineks otsene seos vaidlusaluse akti ja ühenduse tegevuse
vahel, kuna Esimese Astme Kohtu pädevus ei saa tuleneda üksnes hagejate formaalsest väitest, et kahju tekkis neile ühenduse
institutsioonide poolt vastuvõetud õigusaktide tõttu.
Väites, et Ameerika Ühendriikide valitsus ei oleks vaidlusaluseid impordimakse suurendanud, kui VLO, pärast ühenduse õigusakti
vastuolu tuvastamist WTO lepingutega, poleks selleks luba andnud, ei ole hagejad tõendanud ühenduse institutsioonide otsest
süüd sellise otsuse vastuvõtmisel. See väide tõendab hoopis vastupidiselt, et õigusakt, mille mõju tõttu hagejad kahju kannavad,
on õigusakt, mille Ameerika Ühendriigid võtsid vastu oma kaalutlusõigust teostades. Sellistes tingimustes ei ole Esimese Astme
Kohus pädev käesolevat hagi lahendama (7. juuli 1987. aasta otsus liidetud kohtuasjades 89/86 ja 91/86: Étoile commerciale
ja CNTA
v.
komisjon, EKL 1987, lk 3005, punktid 18–20).
Hagejad leiavad, et põhjusliku seose olemasolu kantud kahju ja kostjateks olevate institutsioonide tegevuse vahel ei saa mõistlikult
eitada. Ei ole mingit kahtlust, et Ameerika Ühendriikide valitsus ei oleks hagejate kaupadele täiendavat imporditollimaksu
kehtestanud, kui VLO poleks seda pärast ühendusepoolset WTO eeskirjade rikkumist lubanud. Kantud kahju tekkepõhjus tuleneb
asjaolust, et Ameerika Ühendriikide reaktsioon oli ühendusepoolse WTO lepingute rikkumise tagajärg.
Esimese Astme Kohtu hinnang
EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise lõigu sätted oma koosmõjus annavad Euroopa Kohtule pädevuse lahendada hagisid, milles
nõutakse ühenduse institutsioonide või selle teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjude hüvitamist.
Antud asjas taotlevad hagejad kahjude hüvitamist, mida nad kandsid nii selle tõttu, et Ameerika Ühendriikide ametiasutused
kehtestasid nende kaupadele impordimaksu vastavalt VLO antud loale, mis anti pärast ühenduse banaaniimpordi korra WTO lepingutega
vastuolus olevaks tunnistamist, kui ka asjaolu tõttu, et kostjad ei võtnud Ameerika kaubanduslike piirangute vastu ühenduse
kaitsemeetmeid.
Seega põhineb hagi ühenduse lepinguvälisel vastutusel, mis tuleneb hagejate arvates asjaolust, et nende poolt kantud kahju
põhjuseks on nõukogu ja komisjoni poolt selliste õigusaktide vastuvõtmine, mis tunnistati VLO poolt WTO lepingutega vastuolus
olevateks.
Järelikult on Esimese Astme Kohus pädev EÜ artikli 235 ja EÜ artikli 288 teise lõigu alusel lahendama käesolevat kahju hüvitamise
nõuet, milles erinevalt eespool punktis 75 komisjoni viidatud kohtuotsuses Étoile commerciale ja CNTA
v.
komisjon esinevast olukorrast ei viidata vastutuse alusena ainult siseriikliku organi otsusele.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt eeldab ühenduse vastutus väidetava kahju tekkimist ühenduse institutsioonide tegevusest.
Samas on tegemist sisulise küsimusega, mida peab kontrollima väidetava kahju ja institutsioonide tegevuse vahelise piisavalt
vahetu põhjusliku seose kontrollimise raames, ja mis ei võimalda Esimese Astme Kohtu pädevust välistada, kui kahju tekkis
väidetavalt ühenduse institutsioonide tegevuse tõttu.
Seega tuleb kõrvale lükata komisjoni argumentatsioon, mis puudutab Esimese Astme Kohtu pädevuse puudumist, ilma et see mõjutaks
hinnangut, mis tehakse nõukogu ja komisjoni tegevuse ning väidetava kahju vahelise põhjusliku seose kohta lepinguvälise vastutuse
tekkimise tingimuste täitmise uurimise raames.
Neid asjaolusid arvestades tuleb hagi tunnistada vastuvõetavaks.

Sisu
Hagejate kahju hüvitamise nõue põhineb peamiselt ühenduse lepinguvälise vastutuse regulatsioonil, mis tuleneb selle organite
õigusvastasest tegevusest. Samuti taotlevad hagejad, et analoogia korras kohaldataks liikmesriikide suhtes kohaldatavat lepinguvälise
vastutuse regulatsiooni nende ühendusega seotud kohustuste rikkumise eest, mis on Euroopa Kohtu poolt tuvastatud EÜ artikli 226
alusel. Lõpuks tuginevad hagejad lepinguvälisele vastutusele, mida ühendus sai kanda isegi oma organite õigusvastase tegevuse
puudumisel.

Ühenduse vastutus oma organite õigusvastase tegevuse eest
Esiteks peab meenutama, et – nagu tuleneb väljakujunenud kohrupraktikast – ühenduse lepinguväliselt vastutusele võtmise selle
organite õigusvastase tegevuse eest EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses eelduseks on see, et samal ajal esinevad teatavad
tingimused, st institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju tekkimine ja põhjuslik seos selle tegevuse ja
viidatud kahju vahel (29. septembri 1982. aasta otsus kohtuasjas 26/81: Oleifici Mediterranei
v
. EMÜ, EKL 1982, lk 3057, punkt 16; 11. juuli 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑175/94: International Procurement Services
v
. komisjon, EKL 1996, lk II‑729, punkt 44; 16. oktoobri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑336/94: Efisol
v
. komisjon, EKL 1996, lk II‑1343, punkt 30, ja 11. juuli 1997. aasta otsus kohtuasjas T‑267/94: Oleifici Italiani
v
. komisjon, EKL 1997, lk II‑1239, punkt 20).
Kui kasvõi üks nendest tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi jätta täies ulatuses läbi vaatamata ilma et oleks vajalik
uurida teisi tingimusi (15. septembri 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑146/91: KYDEP
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 1991, lk I‑4199, punktid 19 ja 81, ja 20. veebruari 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑170/00: Förde-Reederei
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑515, punkt 37).
Ühenduse institutsioonile etteheidetav õigusvastane tegevus peab seisnema üksikisikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt
selges rikkumises (4. juuli 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑352/98 P: Bergaderm ja Goupil
v
. komisjon, EKL 2000, lk I‑5291, punkt 42).
Otsustav kriteerium, mis võimaldab tuvastada, et see nõue on täidetud, on see, kui asjaomane ühenduse institutsioon on ilmselgelt
ja raskelt eiranud oma kaalutlusõiguse piire.
Kui institutsiooni kaalutlusõiguse ulatus on väga väike või olematu, võib piisavalt raskeks rikkumiseks pidada lihtsalt ühenduse
õiguse rikkumist (12. juuli 2001. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑198/95, T‑171/96, T‑230/97, T‑174/98 ja T‑225/99: Comafrica
ja Dole Fresh Fruit Europe
v
. komisjon, EKL 2001, lk II‑1975, punkt 134, ja 10. veebruari 2004. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑64/01 ja T‑65/01:
Afrikanische Frucht-Compagnie ja Internationale Fruchtimport Gesellschaft Weichert
v
. nõukogu ja komisjon, EKL 2004, lk II‑521, punkt 71).
Hagejate kahju hüvitamise nõuet tuleb uurida just neid tähelepanekuid arvestades.
Poolte argumendid
–       Kostjateks olevatele institutsioonidele etteheidetav õigusvastane tegevus
Hagejad heidavad nõukogule ja komisjonile ette seda, et nad ei viinud ühenduse banaaniimpordi korda VLO poolt määratud viieteistkümne
kuu jooksul kooskõlla ühendusele WTO lepingutest tulenevate kohustustega. Ameerika täiendav maks, mis tekitas hagejatele suurt
kahju, oli selle korra, mille vastuolu WTO lepingutega VLO oli tuvastanud, jõussejätmise otsene tagajärg.
Hagejad leiavad, et selle korra jõussejätmine on vastuolus ühenduse õiguskorra teatavate aluspõhimõtetega, nende hulgas
pacta sunt servanda
põhimõttega. Sellest esimesest aspektist lähtuvalt rikkus ühendus kohustusi, mis tulenevad tema WTO liikme staatusest, võttes
arvesse WTO lepingute ja VLK siduvat jõudu.
Samuti rikkusid kostjad õiguspärase ootuse ja õiguskindluse põhimõtteid. Iga kodanik peab saama tugineda õiguskindluse põhimõttele,
et ta ei peaks  ühenduse ametiasutuste õigusvastase tegevuse tagajärjel kahju kandma. Hagejad tõstavad esile, et nende õiguspärane
ootus ei seisnenud mitte selles, et säilivad Ameerika Ühendriikidega algselt kokkulepitud tariifikontsessioonid 3,5%-lise
määraga imporditollimaksu kujul, vaid selles, et need kontsessioonid ühenduse institutsioonide õigusvastase tegevuse tagajärjel
ei muutu. Ühendus ei kohandanud oma õigusakte WTO eeskirjadega, kuigi esiteks oli ta oma kaubanduspartneritele kinnitanud
oma kavatsust täita VLO otsuseid ja teiseks oli talle selles suhtes antud erandlik tähtaja pikendus.
Kostjateks olevad institutsioonid rikkusid veel hagejate omandiõigust ja ettevõtlusvabadust, mida kaitseb 4. novembril 1950
Roomas alla kirjutatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon (EIÕK). Antud juhul olid hagejad akude Ameerika
Ühendriikidesse importimisel kohustatud tasuma liiga kõrget tollimaksu ja muutma oma tootmisüksuste asukohta.
Lõpuks, nõukogu ja komisjon rikkusid hea halduse põhimõtet, jättes vaidlusaluse ühenduse õigusakti WTO eeskirjadega kooskõlla
viimata ja alahinnates mõju, mida Ameerika vastuabinõude kehtestamine tema enda õigussubjektidele omada võis.
Kostjateks olevad institutsioonid leiavad seevastu, et ühendus on alati soovinud täita kõiki oma rahvusvahelisi kohustusi,
nende hulgas ka kohustusi, mis tulenevad Lomé konventsioonidest ja WTO lepingutest.
Kuna kompensatsioonide üle läbirääkimine ja nende andmine on üks vaidluste lahendamise viis, ei saanud hagejatel olla õiguspärast
ootust, et kompensatsioonide üle läbirääkimise asemel muudetakse banaaniimpordi korda. Lisaks sellele ei saa ühenduse vastu
suunatud kahju hüvitamise nõue põhineda õigusel, mis on kolmandal riigil  kaubanduskontsessioonist tulenevalt ja kus ühendusel
puudub igasugune kohustus tegutseda, et  saavutada tariifikontsessioonide teatud kindel tase.
Omandiõiguse väidetav piiramine ei ole kuidagi võrreldav sundvõõrandamisega ja see ei ületa mistahes kaubandustegevuse tavapärasete
riskide piire.
Hea halduse põhimõtet ei ole mingil moel rikutud. Komisjon pidas läbirääkimisi kõikide WTO huvitatud liikmetega, et leida
kõigile vastuvõetav lahendus, ja üritas Ameerika Ühendriikidega kokku leppida kompensatsioonides teatud Ameerika kaupadele
juurdepääsu andmisega ühenduse turule, et vältida kontsessioonide ühepoolset peatamist.
–       Kostjate poolt väidetavalt rikutud normide õiguslik laad
Hagejad märgivad, et kõik kostjate poolt rikutud põhimõtted on väga olulised ja nende eesmärk on kaitsta üksikisikuid. Enne
Ameerika täiendava tollimaksu kehtestamist andis WTO kord hagejatele otsese õiguse importida oma kaupu Ühendriikidesse, tasudes
imporditollimaksu vähendatud määraga 3,5%. Isegi kui WTO lepingud ei ole otseselt kohaldatavad, oleks selline mõju pidanud
olema ühenduse süüdi mõistnud VLO otsusel, mis täidab kõik ühenduse kohtupraktika selles suhtes kehtestatud tingimused.
Kostjad vaidlevad vastu, et WTO lepingute sätetest tulenevad õigused üksnes lepingu pooltele, mitte üksikisikutele. See tuleneb
ka VLO enda otsustest, mis kõigest tõlgendavad WTO eeskirju.
WTO lepingute eesmärk on reguleerida ja suunata rahvusvahelisi kaubandussuhteid üksnes rahvusvahelise õiguse õigussubjektide
vahel. WTO liikmete poolt heakskiidetud tariifikontsessioonid võimaldasid juurdepääsu siseriiklikule turule, samas seda juurdepääsu
või kindlaksmääratud hinnataset sellel turul tagamata ning andmata ettevõtjatele otsest õigust kindlaksmääratud tariifsele
kohtlemisele või ühenduse institutsioonide suhtes täitmisele pööratavat õigust.
Ühenduse, kes talub ajutiselt ja banaanikonfliktile lahenduse leidmiseks vajaliku aja jooksul Ameerika kontsessioonide peatamist,
tegevus on seetõttu igati kooskõlas WTO eeskirjadega ja Ameerika imporditollimaksu tõstmine akude suhtes kujutas endast vaid
nende eeskirjade kohaldamist.
Kuna hagejad ei saa WTO lepingutele tugineda, ei saa ka väita, et rikuti
pacta sunt servanda
põhimõtet või nende lepingute suhtes tekkinud õiguspärast ootust.
–       Väidetud rikkumiste raskus
Hagejad leiavad, et kostjate rikkumised on piisavalt selged, et ühendusel saaks tekkida lepinguväline vastutus. Esiteks tuleb
aluseks võtta rikutud õigusnormide selguse ja täpsuse aste ning teiseks kostjateks olevatele institutsioonide kaalutlusõiguse
puudumine WTO lepingutega vastuolus olevate ühenduse õigusaktide kooskõlla viimiseks, võttes arvesse täpsustusi, mida selles
suhtes andsid VLO soovitused ja otsused. Lisaks sellele jätkas ühendus WTO reeglite ja seega ka ühenduse õiguse rikkumist
isegi pärast viieteistkümnekuulise tähtaja lõppemist, mille andis talle vahekohtunik selleks, et täita WTO eeskirju.
Kostjad leiavad, et nad ei ole ületanud kaalutlusõiguse piire, ja et lahendamist vajavad olukorrad olid keerulised ning asjaomaste
sätete kohaldamine ja tõlgendamine oli raske. Kostjatele ei saa ette heita seda, et nad hoidusid võtmast vajalikke meetmeid,
kuna määrused nr 1637/98 ja 2362/98, mis olid Ameerika Ühendriikide poolt algatatud uue menetluse esemeks, kehtestasid ühenduse
algsest impordikorrast erineva korra.
Selles suhtes tuleb meeles pidada rolli, mida mängib VLK artiklis 22 sätestatud kontsessioonide peatamine, mida võib pidada
parimaks lahenduseks VLO soovituste täieliku kohaldamise järel. VLK artikli 3 lõikest 7, mis eelistab kahepoolselt kokkulepitud
lahendust, tuleneb WTO liikmete pädevate organite ulatuslik kaalutlusõigus, mis võimaldab neil WTO lepingutest tulenevaid
kohustusi ajutiselt mitte täita.
Esimese Astme Kohtu hinnang
–       Esialgne küsimus WTO eeskirjadele tuginemise võimalikkusest
Enne, kui uurida ühenduse institutsioonide tegevuse õiguspärasust, tuleb lahendada küsimus, kas WTO lepingud tekitavad Euroopa
Kohtu jurisdiktsiooni alla kuuluvatele isikutele õiguse nendele lepingutele õiguslikult tugineda, et vaidlustada ühenduse
õigusakti kehtivust, eeldades, et VLO on tunnistanud, et nii see õigusakt kui ka selle alusel ühenduse poolt WTO eeskirjadega
kooskõlla viimise eesmärgil vastu võetud õigusakt on WTO eeskirjadega vastuolus.
Hagejad tuginevad selles suhtes
pacta sunt servanda
põhimõttele, mis esineb nii mitmetes õigusnormides, mille järgimine on ühenduse institutsioonidele oma ülesannete teostamisel
kohustuslik, kui ka iga õiguskorra ja eelkõige rahvusvahelise õiguskorra aluspõhimõtetes (16. juuni 1998. aasta otsus kohtuasjas
C‑162/96: Racke, EKL 1998, lk I‑3655, punkt 49).
Samas ei saa antud asjas kostjatele vastu väites
pacta sunt servanda
põhimõttest lähtuda, kuna väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei kuulu WTO lepingud oma iseloomu ja ülesehituse tõttu põhimõtteliselt
nende normide hulka, mille suhtes Euroopa Kohus kontrollib ühenduse institutsioonide tegevuse õiguspärasust (23. novembri
1999. aasta otsus kohtuasjas C‑149/96: Portugal
v.
nõukogu, EKL 1999, lk I‑8395, punkt 47; 2. mai 2001. aasta määrus kohtuasjas C‑307/99: OGT Fruchthandelsgesellschaft,EKL 2001, lk I‑3159, punkt 24; 12. märtsi 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑27/00 ja C‑122/00: Omega Air jt,EKL 2002, lk I‑2569, punkt 93; 9. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑76/00 P: Petrotub ja Republica
v.
nõukogu,EKL 2003, lk I‑79, punkt 53, ja 30. septembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑93/02 P: Biret International
v.
nõukogu,EKL 2003, lk I‑10497, punkt 52).
Esiteks põhineb WTO asutamisleping vastastikkuse ja vastastikuste eeliste baasil, mis eristab seda lepingutest, mida ühendus
on sõlminud kolmandate riikidega, mis kehtestavad kohustuste teatava asümmeetria. On selge, et mõned ühenduse kõige olulisemad
kaubanduspartnerid ei loe WTO lepinguid normide hulka, mille suhtes nende kohtuorganid kontrollivad siseriikliku õiguse õiguspärasust.
Ühenduse institutsioonide tegevuse õiguspärasuse kontrollimine nende normide suhtes võiks viia WTO eeskirjade ebaühtlase kohaldamiseni,
võttes ühenduse täitev- või seadusandlikelt organitelt tegevusvabaduse, mis on ühenduse kaubanduspartnerite sarnastel organitel
(eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Portugal
v.
nõukogu, punktid 42–46).
Teiseks, pannes kohtuorganitele kohustuse mitte kohaldada siseriikliku õiguse eeskirju, mis on vastuolus WTO lepingutega,
võetakse selle tagajärjel lepingu osapoolte täitev- või seadusandlikelt organitelt VLK artiklis 22 sätestatud võimalus leida
kasvõi ajutisi lahendusi, milles on kokku lepitud eesmärgiga jõuda mõlemale poolele vastuvõetava kompensatsioonini (eespool
punktis 127 viidatud kohtuotsus Portugal
v
. nõukogu, punktid 39 ja 40).
Sellest tuleneb, et WTO lepingute võimalik rikkumine kostjateks olevate institutsioonide poolt ei too põhimõtteliselt kaasa
ühenduse lepinguvälist vastutust (20. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas T‑18/99: Cordis
v
. komisjon, EKL 2001, lk II‑913, punkt 51; otsus kohtuasjas T‑30/99: Bocchi Food Trade International
v
. komisjon, EKL 2001, lk II‑943, punkt 56, ja otsus kohtuasjas T‑52/99: T. Port
v
. komisjon, EKL 2001, lk II‑981, punkt 51).
Üksnes eeldusel, et ühendus on soovinud rakendada WTO raames võetud erikohustust, või olukorras, kus ühenduse õigusakt viitab
selgelt WTO lepingute konkreetsetele sätetele, lasub Esimese Astme Kohtul kohustus kontrollida kostjateks olevate institutsioonide
tegevuse õiguspärasust WTO eeskirjade suhtes (vt, GATT 1947 osas, 22. juuni 1989. aasta otsus kohtuasjas 70/87: Fediol
v
. komisjon, EKL 1989, lk 1781, punktid 19–22, ja 7. mai 1991. aasta otsus kohtuasjas C‑69/89: Nakajima
v
. nõukogu, EKL 1991, lk I‑2069, punkt 31, ning WTO lepingute osas, eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Portugal
v
. nõukogu, punkt 49, ja eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Biret International
v
. nõukogu, punkt 53).
Isegi VLO otsuse puhul, millega tuvastatakse liikme võetud meetmete vastuolu WTO eeskirjadega, ei leia antud asjas kohaldamist
kumbki nendest kahest erandist.
–       Erand, mis tuleneb soovist kohaldada seoses WTO-ga võetud erikohustust
Kohustudes pärast VLO 25. septembri 1997. aasta otsuse vastuvõtmist viima oma normid kooskõlla WTO eeskirjadega, ei soovinud
ühendus seoses WTO-ga võtta erikohustust, mis õigustaks erandit põhimõttest, et WTO eeskirjadele Euroopa Kohtus tugineda ei
saa ja lubaks Euroopa Kohtul kontrollida ühenduse institutsioonide tegevuse õiguspärasust nende eeskirjade suhtes.
Tõsiasi on, et GATT 1947-ga võrreldes tugevdas VLK vaidluste lahendamise mehhanismi, seda eelkõige vaekogude ettekannete vastuvõtmise
osas.
Nii rõhutab VLK artikli 3 lõige 7, et vaidluste lahendamise mehhanismi esmane eesmärk on tavaliselt nende meetmete kõrvaldamine,
mille suhtes on tuvastatud vastuolu WTO lepingute sätetega. Sama moodi eelistab VLK artikli 22 lõige 1 meetme WTO lepingutega
kooskõlla viimise soovituse täielikku rakendamist.
Lisaks sellele tunnustavad vastavalt VLK artikli 17 lõikele 14 vaidluspooled VLO poolt heaks kiidetud apellatsioonikogu ettekannet
tingimusteta. Lõpuks täpsustab artikli 22 lõige 7, et vaidluspooled aktsepteerivad kontsessioonide peatamistaset kindlaks
määravat vahekohtuniku otsust.
See ei tähenda muud, kui et VLK peab vaidluspoolteks olevate WTO liikmete vahelisi läbirääkimisi igal juhul oluliseks (eespool
punktis 110 viidatud kohtuotsus Portugal
v.
nõukogu, punktid 36–40).
VLK annab seega asjasse puutuvale WTO liikmele mitmeid võimalusi rakendada VLO soovitust või otsust, mis loeb meetme WTO eeskirjadega
vastuolus olevaks.
Kui vastuolus oleva meetme viivitamata kõrvaldamine ei ole teostatav, näeb VLK artikli 3 lõige 7 ette võimaluse ajutise vahendina
kuni vastuolus oleva meetme kõrvaldamiseni anda kahjustatud liikmele kompensatsiooni või lubada kontsessioonide või muude
kohustuste kohaldamise peatamine (vt eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Portugal
v.
nõukogu, punkt 37).
Vastavalt VLK artikli 22 lõikele 2, kui asjaomane WTO liige ei täida oma kohustust rakendada VLO soovitusi ja otsuseid talle
selleks määratud ajavahemiku jooksul, peab see liige, kui nii nõutakse, ja mitte hiljem kui selleks ettenähtud ajavahemikul,
alustama kaebava liikmega läbirääkimisi eesmärgiga leida vastastikku vastuvõetav kompensatsioon.
Kui pärast VLK artikli 21 lõikes 3 WTO eeskirjade täitmiseks ette nähtud põhjendatud ajavahemiku möödumist ei jõuta 20 päeva
jooksul kokkuleppele rahuldava kompensatsiooni suhtes, võib kaebav pool taotleda VLO-lt luba peatada nimetatud liikme suhtes
kontsessioonide või WTO lepingute järgsete muude kohustuste kohaldamine.
Isegi vastuolus olevaks kuulutatud meetme WTO lepingutega kooskõlla viimiseks määratud ajavahemiku möödumisel ja pärast kompensatsioonimeetmete
või kontsessioonide peatamise lubamist ja vastuvõtmist VLK artikli 22 lõike 6 alusel jääb vaidluspoolte vahelistele läbirääkimistele
igal juhul oluline roll.
Nii rõhutab VLK artikli 22 lõige 8 kontsessioonide või muude kohustuste peatamise ajutist iseloomu ja lubab seda kohaldada
ainult „seni, kuni on kõrvaldatud meede, mis leitakse loendilepinguga vastuolus olevat, või kui liige, kes peab soovitusi
või otsuseid rakendama, pakub lahenduse eeliste tühistamisele või vähendamisele, või kui on leitud vastastikku rahuldav lahendus”.
Sama säte näeb veel ette, et vastavalt artikli 21 lõikele 6 jätkab VLO järelevalvet vastuvõetud soovituste või otsuste rakendamise
üle.
Juhul kui on lahkarvamusi VLO soovituste ja otsuste täitmiseks võetud meetmete kooskõlast, näeb VLK artikli 21 lõige 5 ette,
et vaidlus tuleb lahendada „vaidluslahendusmenetluse abil”, mis sisaldab ka kokkulepitud lahenduse otsimist poolte poolt.
VLO poolt ühendusele määratud tähtaja lõppemine banaaniimpordi kooskõlla viimiseks VLO 25. septembri 1997. aasta otsusega
ega 9. aprilli 1999. aasta otsus, millega VLO vahekohtunikud üheselt tuvastasid määrustega nr 1637/98 ja nr 2362/98 kehtestatud
uue banaaniimpordi meetme vastuolu, ei ammendanud VLK poolt võimaldatud vaidluste lahendamise viise.
Selles osas võib Euroopa Kohtu kontroll kostjateks olevate institutsioonide tegevuse vastavuse üle WTO lepingutega nõrgendada
ühenduse läbirääkijate positsiooni vaidlusele vastastikku vastuvõetava lahenduse otsimisel ja WTO eeskirjade täitmisel.
Pannes kohtuorganitele kohustuse mitte kohaldada siseriikliku õiguse eeskirju, mis on vastuolus WTO lepingutega, võetakse
lepingu poolte täitev- või seadusandlikelt organitelt VLK artiklis 22 sätestatud võimalus leida kas või ajutisi läbiräägitud
lahendusi (eespool punktis 110 viidatud kohtuotsus Portugal
v
. nõukogu, punkt 40).
Seega järeldavad hagejad VLK artiklitest 21 ja 22 vääralt, et WTO liikmel on kohustus täita kindlaksmääratud tähtajal WTO
organite soovitusi ja otsuseid, ja eksivad, kui väidavad, et VLO otsused on täitmisele pööratavad, kui lepingu osalised sellele
ühehäälselt vastu ei ole.
Lisaks sellele, muutes banaaniimpordi korda uuesti määrusega nr 216/2001, püüdis nõukogu kooskõlastada erinevaid erisuunalisi
eesmärke. Nii toob määruse nr 216/2001 preambuli 1. põhjendus esile, et toimusid arvukad ja tihedad kontaktid selleks, et
eelkõige „võtta arvesse vaekogu järeldusi”, ja 2. põhjendus esile, et kavandatud uus impordikord võimaldab kõige paremini
tagada nii „ühtse [banaani]turukorralduse eesmärkide saavutamist ühenduse toodangu ja tarbijate nõudluse osas” kui ka „vastavust
rahvusvahelise kaubanduse eeskirjadele”.
Ameerika Ühendriigid nõustusid vastavalt 11. aprillil 2001 sõlmitud käsitusleppele peatama ajutiselt oma täiendava tollimaksu
nõudmise kahtlemata vastukaaluks ühenduse kohustusele seada banaaniimpordile enne 1. jaanuari 2006 sisse üksnes tariifne kord.
Euroopa Kohtu sekkumine, mis seisneb kostjateks olevate institutsioonide tegevuse WTO reeglitele vastavuse kontrollimises
hagejate kantud kahju hüvitamiseks, võiks aga eeltoodud tulemuse saavutamist ohustada.
Selles suhtes peab märkima, nagu seda selgelt rõhutasid Ameerika Ühendriigid, et 11. aprilli 2001. aasta käsituslepe ei kujuta
endast iseenesest vastastikuse kokkuleppe teel saavutatud lahendust VLK artikli 3 lõike 6 tähenduses, ja et VLO soovituste
ja otsuste ühenduse poolse rakendamise küsimus oli 12. juulil 2001, st pärast käesoleva menetluse algatamist, endiselt VLO
koosoleku päevakorras.
Sellest johtub, et muutes vaidlusaluste banaanide ühenduse impordikorda ei soovinud kostjateks olevad institutsioonid täita
WTO lepingutest tulenevaid erikohustusi, millega vastuolus olevaks VLO nimetatud korra tunnistas.
Antud juhul peab selles suhtes märkima, nagu tuleneb määruse nr 1637/98 põhjendustest, et nõukogu, osaliselt tuginedes VLK
poolt määratletud vaidluste lahendamise erinevatele viisidele, soovis sobitada ühenduse rahvusvahelisi kohustusi, mis võeti
nii seoses WTO-ga kui ka otsestes suhetes teiste neljandale Lomé konventsioonile allakirjutanutega, kaitstes sealhulgas banaanituru
ühise korralduse eesmärke.
Seda kavatsust kinnitab määruse nr 404/93, mida on muudetud määrusega nr 1637/98, artikli 20 punkt e. Osas, millega see säte
täpsustab, et komisjonil on määruse nr 404/93 IV jaotise, mis puudutab banaanidega kauplemise korda kolmandate riikidega,
kohaldamiseks antud õigus võtta vastu sätteid, mis hõlmavad vajalikke meetmeid tagamaks kohustuste täitmist, mis tulenevad
ühenduse poolt EÜ artikli 300 alusel sõlmitud lepingutest, katab see kõiki konventsioonidest tulenevaid kohustusi nende kogumis,
eelistamata ühenduse poolt seoses WTO-ga võetud kohustusi.
Lisaks sellele jättis ühenduse seadusandja määruse nr 1637/98 9. põhjenduses endale võimaluse selle õigusakti toimimine piisava
katseperioodi lõppedes läbi vaadata.
–       Erand, mis põhineb selgel viitel WTO lepingute konkreetsetele sätetele
Banaanituru ühine korraldus kujul, nagu see kehtestati määrusega nr 404/93 ja nagu seda on hiljem muudetud, ei viita selgelt
WTO lepingute konkreetsetele sätetele (vt selle kohta eespool punktis 110 viidatud kohtumäärus OGT Fruchthandelsgesellschaft,
punkt 28).
Täpsemalt vaadatuna ei tulene banaaniimpordi korda muutvate erinevate määruste preambulitest, et ühenduse seadusandja peaks
viitama WTO lepingute konkreetsetele sätetele, kui ta soovib seda korda nende lepingutega kooskõlla viia.
Nii ei sisaldagi määrus nr 2362/98 ühtegi selget viidet WTO lepingute konkreetsetele sätetele (eespool punktis 113 viidatud
kohtuotsus Cordis
v.
komisjon, punkt 59; ülal punktis 113 viidatud kohtuotsus Bocchi Food Trade International
v.
komisjon, punkt 64, ja ülal punktis 113 viidatud kohtuotsus T. Port
v.
komisjon, punkt 59).
Sellest järeldub, hoolimata VLO poolsest vastuolu tuvastamisest, et WTO eeskirjad ei ole antud ajas ei erikohustuste tõttu,
mida komisjon kavatses rakendada, ega selge viite tõttu konkreetsetele sätetele käsitletavad õigusnormidena, mille suhtes
võib institutsioonide tegevuse õiguspärasust hinnata.
Eelnevast arutluskäigust tuleneb, et hagejad ei saa kahju hüvitamise nõudes tulemuslikult väita, et nõukogule ja komisjonile
etteheidetud tegevus on WTO eeskirjadega vastuolus.
Hagejate vastuväited, mis tulenevad õiguspärase ootuse kaitse, õiguskindluse ja proportsionaalsuse põhimõtete rikkumisest
ning omandiõiguse ja õiguse tegeleda vabalt majandustegevusega rikkumisest, põhinevad kõik eeldusel, et kostjateks olevate
institutsioonide tegevus on vastuolus WTO eeskirjadega.
Kuna nende eeskirjade suhtes Euroopa Kohus ühenduse institutsioonide tegevuse õiguspärasust ei kontrolli, tuleb need väited
järelikult ka tagasi lükata.
Sellest tuleneb, et kostjateks olevate institutsioonide tegevust ei saa pidada õigusvastaseks ja et puudub vajadus uurida
hagejate argumente, mis puudutavad väidetavalt rikutud normide ja põhimõtete juriidilist laadi ja nende rikkumiste väidetavat
raskust.
Kuna kostjateks olevate institutsioonide tegevuse õigusvastasus ei ole tõendatud, ei ole täidetud üks kolmest kohustuslikust
tingimusest ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimiseks tema organite õigusvastase tegevuse eest.
Neid tingimusi arvestades tuleb hagejate kahju hüvitamise nõue, mis põhineb sellisel vastutusel, tagasi lükata ilma, et selle
raames oleks vaja uurida, kas on täidetud teised kaks tingimust, mis puudutavad vastavalt väidetava kahju tekkimist ja põhjuslikku
seost selle tegevuse ja viidatud kahju vahel (9. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas C‑257/98 P: Lucaccioni
v.
komisjon,EKL 1999, lk I‑5251, punkt 14, ja 24. aprilli 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑220/96: EVO
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 2002, lk II‑2265, punkt 39).

Liikmesriikide lepinguvälise vastutuse regulatsiooni kohaldamine analoogia korras
Hagejad leiavad sisuliselt, et vahekohtunike 9. aprilli 1999. aasta otsus, millega anti luba vastuabinõudeks ühenduse ekspordi
suhtes, on võrreldav Euroopa Kohtu otsusega, millega tuvastatakse EÜ artikli 226 alusel liikmesriigi ühendusega seotud kohustuste
rikkumine. Seega peaks Euroopa Kohus tunnustama hagejate õigust kahju hüvitamisele, mis tekkis kostjate õigusvastase tegevuse
tõttu (19. novembri 1991. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, EKL 1991, lk I‑5357, ja 5. märtsi
1996. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑46/93 ja C‑48/93: Brasserie du pêcheur ja Factortame, EKL 1996, lk I‑1029).
Kostjateks olevad institutsioonid leiavad, et antud asjas ei saa kohaldada Euroopa Kohtu praktikat, mis puudutab liikmesriikide
lepinguvälist vastutust nende ühenduse kohustuste rikkumise eest.
Esimese Astme Kohus peab vaid tõdema, et isegi eeldusel, et VLO soovitusi ja otsuseid võiks samastada Euroopa Kohtu otsustega,
põhineb hagejate kahju hüvitamise nõue analoogia korras ühenduse suhtes kohaldataval vastutuse regulatsioonil, mille eelduseks
on kostjateks olevate institutsioonide õigusvastane tegevus.
Kuna antud asjas ei ole huvitatud isikutele etteheidetud õigusvastane tegevus tõendatud, tuleb selline nõue jätta põhjendamatuse
tõttu rahuldamata.

Ühenduse vastutus tema organite õigusvastase tegevuse puudumisel
Ühenduse lepinguvälise vastutuse põhimõte tema organite õigusvastase tegevuse puudumisel
–       Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et isegi eeldusel, et kostjad võisid VLO otsused õiguspäraselt täitmata jätta, on igal juhul täidetud tingimused,
mis on  ühenduse kohtupraktika kohaselt eelduseks ühenduse lepinguvälise vastutuse tekkimisele kahju eest, mis tekib ühenduse
organite õigusvastase tegevuse puudumisel, st kahju on tekkinud, eksisteerib põhjuslik seos tekkinud kahju ja ühenduse institutsioonide
tegevuse vahel ning sellel kahjul on ebatavaline ja eriline iseloom (Esimese Astme Kohtu 28. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
T‑184/95: Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 1998, lk II‑667, punkt 59, mis jäeti Euroopa Kohtu poolt jõusse 15. juuni 2000. aasta otsusega kohtuasjas
C‑237/98 P: Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 2000, lk I‑4549).
Kostjad vaidlevad vastu, et ühenduse lepinguvälist vastutust tema organite õigusvastase tegevuse puudumisel ei saa käsitleda
kui liikmesriikide seaduste ühist üldpõhimõtet EÜ artikli 288 teise lõigu tähenduses. Igal juhul ei ole ühenduse kohtupraktika
sellist põhimõtet veel käsitlenud ja hagejad ei ole täitnud sellele vastutuse regulatsioonile siseriiklike õiguskordade poolt
kehtestatud rangeid tingimusi.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kui – nagu antud asjas – ühenduse institutsioonidele süüks pandava tegevuse õigusvastasus ei ole tõendatud, ei tähenda see,
et ettevõtjad, kes peavad oma majandustegevuse iseloomu tõttu kandma ebaproportsionaalseid kohustusi, mis tulenevad eksporditurgudele
juurdepääsu piiramisest, ei saaks mingil juhul ühenduse lepinguvälise vastutuse alusel kompensatsiooni nõuda (vt selle kohta
29. septembri 1987. aasta otsus kohtuasjas 81/86: De Boer Buizen
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 1987, lk 3677, punkt 17).
EÜ artikli 288 teine lõik sätestab aluse kohustusele, mille kohaselt heastab ühendus oma institutsioonide poolt tekitatud
kahjud „vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele”, piiramata järelikult nende printsiipide ulatust ainult
ühenduse lepinguvälise vastutuse regulatsiooniga nimetatud institutsioonide õigusvastase tegevuse eest.
Lepinguvälist kahju puudutavad siseriiklikud seadused lubavad kindlates valdkondades ja eri viisil, olgugi et erinevas ulatuses,
üksikisikutel nõuda kohtu kaudu teatava kahju hüvitamist isegi juhul, kui kahju tekitaja ei ole tegutsenud õigusvastaselt.
Eeldades, et kahju on tekitatud ühenduse institutsioonide tegevusega, mille õigusvastasus ei ole tõendatud, võib ühenduse
lepinguvälist vastutust kohaldada siis, kui täidetud on kõik kohustuslikud tingimused: kahju tekkimine, põhjuslik seos kahju
tekkimise ja ühenduse institutsioonide tegevuse vahel ning asjaomase kahju ebatavaline ja eriline iseloom (vt eespool punktis
155 viidatud 15. juuni 2000. aasta kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 19).
Seega tuleb uurida, kas antud asjas on need kolm tingimust täidetud.
Tegeliku ja kindlaksmääratava kahju tekkimine
–       Poolte argumendid
Hagejad on seisukohal, et nende kahju koosneb esiteks Ameerika administratsiooni poolt nende akude Ühendriiki importimisel
kehtestatud imporditollimaksu tõstmisest 96,5% võrra ja teiseks kuludest, mida tuli kanda seoses nende kaupade tootmisüksuste
rajamise ja nende asukoha muutmisega, mille nad olid sunnitud ette võtma pärast selle kaubandusliku vastuabinõu rakendamist.
Sellele lisandus asjaomaste tootmisüksuste ümberkujundamisele järgnenud käibe langus.
Menetluse käigus täpsustasid hagejad, et Ühendriikides asuva ühe akude tootmisüksuse müümise kiirendamine ja kolmandas riigis
asuva rajatise ümberkujundamine oma kaupade valmistamise tehaseks võimaldas neil täiendava tollimaksu negatiivset mõju maksimaalselt
vähendada ja kaitsta oma turuosa Ameerikas. Seega ei vähenenud hagejate müügimahud, vaid nad kannatasid üksnes rahalist kahju.
Kostjad vastavad, et hagejaid Ameerika klientidega siduvad müügilepingud näevad ette kaupade hindade ülevaatamise, ja et ei
ole tõendatud, et huvitatud isikud oleksid sel eesmärgil läbirääkimisi alustanud. Sätestades lepingutes hindade tõstmist piiravad
klauslid, võtsid hagejad ise omale vastutuse rahalise kahju eest, mis tekkis täiendava tollimaksu tõttu. Kostjad lisavad,
et hagejate turustusleping, mis määras ostjaga kokkulepitud hinna FOB (franko laeva pardal) klausli alusel, pani imporditollimaksude
muutumise riski täielikult ostja kanda. Tavapäraselt lisandub algselt kokkulepitud FOB-hinnale Ameerika Ühendriikide imporditollimaksu
summa koos transpordi ja kindlustusega seonduvate summadega.
Samuti ei ole hagejad tõendanud oma võimetust eksportida oma akusid teistesse maadesse ja vältida nii kasumi vähenemist. Abinõu
muuta asukohta ei toonud neile mitte kahju, vaid hoopis vastupidi tähendas juurdepääsu kasumlikumale kõrgtehnoloogilisele
tootmisele.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Kostjateks olevate institutsioonide argumentidest nähtub, et nad piirduvad sisuliselt sellega, et nad eitavad hagejate kantud
varalist kahju, mis aga ei tekkinud hagejate endi otsuse tagajärjel.
Sellest tuleneb, et nõukogu ja komisjon ei vaidlusta põhimõtteliselt kahju tegelikku ja kindlaksmääratavat iseloomu, mida
hagejad kandsid seoses Ameerika täiendava tollimaksu kehtestamisega ühenduse päritoluga akude impordile.
Kuna nad tunnistavad, et hagejate sõlmitud turustamislepingu eesmärk on panna imporditollimaksu muutumise risk täielikult
ostja kanda, ei saa kostjad eitada, et hagejad pidid tingimata kandma vähemalt kaubanduslikku kahju, mis tulenes kaupade vaieldamatust
kallinemisest, mille Ameerika turul tingis Ameerika väärtuselise imporditollimaksu ootamatu 100%-line tõstmine.
Lisaks kinnitavad komisjoni esitatud statistilised andmed hagejate väiteid, kuna need tõendavad kahtlematult ühenduse päritoluga
akude Ameerika Ühendriikidesse impordi koguväärtuse tuntavat langust.
Selles osas leiab Esimese Astme Kohus, et hagejate kantud kahju tegelikkuse ja kindlaksmääratavuse tingimus on täidetud.
Kantud kahju ja kostjateks olevate institutsioonide tegevuse vaheline põhjuslik seos
–       Poolte argumendid
Hagejad arvavad, et on piisav, kui kantud kahju tuleneb ühenduse institutsioonide tegevusest piisavalt otseselt, ilma et selles
suhtes nõutaks täiesti vahetut põhjuslikku seost. Käesolevas asjas kehtestati Ameerika täiendav tollimaks kindlasti seetõttu,
et jäeti jõusse WTO eeskirjadega vastuolus olev ühenduse banaaniimpordi kord.
Ameerika ametiasutuste kavatsus võtta vastu karistuslikud meetmed ja koostada nimekiri puudutatud kaupadest oli ette teada.
Oli väheoluline, et mõjutatud võis olla iga ühenduse ettevõtja ja et Ameerika Ühendriikidel oli õigus puudutatud sektoreid
valida või reageerida teistel WTO eeskirjades ettenähtud või lubatud viisidel.
Kostjad eitavad igasuguse põhjusliku seose olemasolu väidetava kahju ja nende tegevuse vahel. Täiendav tollimaks ei tulenenud
mitte nende tegevusest, vaid Ameerika Ühendriikide ühepoolsest aktist, millega piiritleti ühenduse puudutatud ettevõtjate
ringi. Ameerika ametiasutused oleksid võinud valida ka muud kaubad kui akud ja lisaks sellele oleksid nad võinud vabastada
oma täiendavast tollimaksust teatavatest ühenduse liikmesriikidest pärinevad kaubad. Samamoodi määras tariifide tõusu kindlaks
Ameerika valitsus omal vabal valikul.
Seega ei saa selles, et puudutatud ettevõtjaid maksustati ebaproportsionaalselt, süüdistada ühendust. Lisaks sellele tõendavad
hagejate tähelepanekud diskrimineerimise kohta, mille ohvrid nad end väidavad olevat, et puudub põhjuslik seos kostjate tegevuse
ja väidetava kahju vahel.
WTO liikme poolne kontsessioonide peatamine ei teki automaatselt ega ole kohustuslik. Nii näeb VLK artikli 22 lõigetes 1 ja
2 sätestatud menetlus ette  turule juurdepääsu puudutava kontsessiooni näol antava kompensatsiooni osas läbirääkimised, kui
VLO soovitusi või otsuseid põhjendatud ajavahemiku jooksul ei rakendata.
Lisaks sellele puudub igasugune ja isegi kaudne seos banaanituru ühise korralduse ja hagejate otsuste vahel maksta tõstetud
tollimakse. Mitte ükski ühenduse õigusakt ei kohusta neid eksportima Ühendriikidesse või jätkama eksportimist uues olukorras
ega välista võimalust asuda uutele impordihinna läbirääkimistele või eksportida oma kaupu mujale.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Liikmesriikide seaduste ühised printsiibid, millele viitab EÜ artikli 288 teine lõik, ei saa olla alus väitele, et ühendus
on kohustatud heastama kõik oma organite tegevuse ja selle tegevusega kaudses seoses olevad kahjulikud tagajärjed (vt analoogia
korras 4. oktoobri 1979. aasta otsus liidetud kohtuasjades 64/76 ja 113/76, 167/78 ja 239/78, 27/79, 28/79 ja 45/79: Dumortier
jt
v.
nõukogu, EKL 1979, lk 3091, punkt 21, ja 30. jaanuari 1992. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑363/88 ja C‑364/88: Finsider
jt
v.
komisjon, EKL 1992, lk I‑359, punkt 25; Esimese Astme Kohtu 12. detsembri 2000. aasta määrus kohtuasjas T‑201/99: Royal Olympic
Cruises jt
v.
nõukogu ja komisjon, EKL 2000, lk II‑4005, punkt 26).
EÜ artikli 288 teises lõigus nõutud põhjusliku seose tingimus eeldab piisavalt otsest põhjuslikku seost ühenduse institutsioonide
tegevuse ja tekkinud kahju vahel (eespool punktis 177 viidatud kohtuotsus Dumortier jt
v.
nõukogu, punkt 21; Esimese Astme Kohtu 24. oktoobri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑178/98: Fresh Marine
v.
komisjon, EKL 2000, lk II‑3331, punkt 118, mis jäeti jõusse Euroopa Kohtu 10. juuli 2003. aasta otsusega kohtuasjas C‑472/00 P:
komisjon
v.
Fresh Marine,EKL 2003, lk I‑7541).
Mõistagi on tõsi, et Ameerika Ühendriikide taotlusel VLO lihtsalt lubas, selleks Ühendriike kohustamata, kontsessioonid maksude
tõstmise teel peatada, tõkestades nii ühenduse päritoluga kaupade importi. Isegi pärast selle loa saamist säilis Ameerika
valitsusel vabadus järgida eeskirju ning alustada ühendusega vaidlust, vastuabinõu kohaldamist tema suhtes lõpetamata.
Ameerika administratsiooni diskretsiooniõiguse raames tehtud valik oli ka see, et ta esiteks otsustas täiendava tollimaksuga
maksustada ühendusest pärinevad akud, olles teatud ühenduse liikmesriikidest pärit nimetatud kaubad sellest maksust vabastanud,
ja teiseks, et ta kinnitas asjaomaseid kaupu puudutava imporditollimaksu tõstmise määraks 96,5%.
Seega ei oleks Ameerika Ühendriigid vaidlusaluse banaanide ühenduse impordikorra puudumisel ja juhul, kui VLO ei oleks võtnud
eelnevat seisukohta, et see kord on WTO eeskirjadega vastuolus, saanud VLO-lt ei taotleda ega saada luba peatada oma tariifikontsessioonid
ühenduse päritoluga kaupadele ulatuses, mis vastaks vaidlusaluse ühenduse korra jõusse jätmisest tulenevate eeliste tühistamise
või vähendamise tasemele.
Võttes aluseks just kahju summa, mida Ameerika majandus kandis WTO eeskirjadega vastuolus olevaks tunnistatud ühenduse banaaniimpordikorra
tõttu, määras VLO kindlaks kaubavahetuse väärtuse, mille ulatuses lubati Ameerika administratsioonil ühenduse suhtes tariifikontsessioonid
peatada.
Nendes tingimustes tuleb ühenduse suhtes kontsessioonide peatamist täiendava imporditollimaksu kehtestamise teel mõista kui
tagajärge, mis ühenduse poolt heakskiidetud WTO vaidluste lahendamise süsteemi tavapärase ja etteaimatava kohaldamise käigus
tuleneb objektiivselt sellest, et kostjateks olevad institutsioonid jätsid jõusse WTO lepingutega vastuolus oleva banaaniimpordi
korra.
Ameerika Ühendriikide ühepoolne otsus kehtestada ühenduse päritoluga akude impordile täiendav tollimaks ei anna alust väita,
et puudub põhjuslik seos kahju, mida see täiendav maks hagejatele tekitas, ja vaidlusaluste banaanide importimise korra kostjatepoolse
jõusse jätmise vahel.
Kostjateks olevate institutsioonide tegevus tõi tingimata kaasa vastuabinõu kehtestamise Ameerika administratsiooni poolt
vastavalt VLK poolt sisse seatud ja ühenduse poolt heaks kiidetud protseduuridele, mistõttu tuleb seda tegevust vaadelda kui
hagejate poolt pärast Ameerika täiendava tollimaksu kehtestamist kantud kahju otsustavat põhjust.
Juba enne, kui VLO lubas 19. aprillil 1999 Ameerika Ühendriikidel täiendavat impordimaksu nõuda, olid kostjateks olevad institutsioonid
Ameerika võimalikest vastuabinõudest teadlikud.
Alates 10. novembrist 1998 olid Ameerika Ühendriigid avaldanud esialgse nimekirja ühenduse päritoluga kaupadest, mida nad
kavatsesid täiendava imporditollimaksuga maksustada ja mille kohta nad 21. detsembril 1998 kinnitasid, et peatselt hakatakse
100%-list määra kohaldama.
Alates 3. märtsist 1999, mil ühenduse eksportijatele kehtestati kohustus esitada pangagarantii, mis kataks 100% imporditavate
kaupade väärtusest, ei saanud kostjad enam kahelda Ameerika Ühendriikide kavatsuses täiendav tollimaks kehtestada. Mingit
kahtlust ei saanud enam olla pärast eriesindaja 9. aprilli 1999. aasta pressiteadet, milles avaldati täiendava tollimaksuga
maksustatavate kaupade nimekiri.
Asjakohatud on kostjate poolt põhjusliku seose suhtes esitatud vastuväited, et puudub igasugune seos vaidlusaluste banaanide
impordikorra ja väidetava hagejate täiendava tollimaksu maksmise otsuse vahel, samuti väidetava kohustuse puudumisel jätkata
akude turustamist Ameerika turul ja lõpuks väidetaval võimalusel asuda oma kaupade hinna suhtes uutesse läbirääkimistesse
või eksportida neid teistele turgudele.
Sellistel kaalutlustel, mis puudutavad üksnes meetmeid, mida hagejad oleksid võinud võtta, et hoiduda täiendava tollimaksu
tasumisest ja vähendada oma kaubanduslikku kahju, ei saa kahelda piisavalt otsese põhjusliku seose olemasolus kostjate tegevuse
ja hagejate kahju vahel, mida nad kandsid pärast täiendava maksu kehtestamist.
Seega tuleb tunnistada, et esineb nõutud otsene põhjuslik seos ühelt poolt kostjateks olevate institutsioonide ühenduse banaaniimpordi
alase tegevuse ja teiselt poolt Ameerika täiendava tollimaksu kehtestamise tõttu hagejate poolt kantud kahju vahel.
Ebatavaline ja eriline kahju
–       Poolte argumendid
Hagejad leiavad, et kantud kahju ebatavaline ja eriline iseloom tuleneb kahekordsest diskrimineerimisest, mille tingis kostjateks
olevate institutsioonide tegevus.
Esiteks kohaldati täiendavat tollimaksu väga spetsiifilise kategooria ettevõtjate suhtes, kes olid loetletud Ameerika administratsiooni
koostatud erinimekirjas.
Hagejad toovad välja, et võrreldes vastuabinõudega karistatud teiste ettevõtjatega on neid diskrimineeritud, kuna nemad üksi
kannavad ligikaudu 6% 191,4 miljoni USD suurusest kogusummast, mis on toodud Ameerika valitsuse otsuses vastuabinõude kehtestamise
kohta.
Hagejad leiavad igal juhul, et neid on diskrimineeritud, ja seda mitte üksnes võrreldes tööstuslikke akusid tootvate ettevõtjatega,
vaid ka kõikide ühenduse ettevõtjatega, kuna nad kõik olid potentsiaalsed sanktsioonide subjektid.
Teiseks rõhutavad hagejad, et ettevõtja tavapärase riskina ei saa käsitleda juhust, mille tõttu on ettevõtja ootamatult kohustatud
oma ekspordilt tasuma liialt kõrgeid tollimakse, mis kehtestati tema tegevusalast erinevas sektoris asetleidnud kaubandusliku
vaidluse tagajärjel.
Hagejad lisavad, et banaanituru ühise korralduse teatavate eeskirjade jõussejätmise huvi ei saa käsitleda kui ühenduse fundamentaalset
üldist huvi, mille olulisus õigustaks negatiivseid tagajärgi teatavatele ettevõtjatele. Tegemist ei ole mitte banaanituru
ühise korralduse lõhestamisega, vaid selle kohandamisega WTO õiguskorraga.
Kostjateks olevad institutsioonid vastavad, et ebatavalist ja erilist kahju puudutavad tingimused ei ole antud asjas täidetud.
Esiteks oleks hagejate olukord Ameerika turul võinud iga ajal muutuda tulenevalt liikmesriikide ühepoolsetest õigusaktidest
või pärast kokkuleppeid ühenduse ja Ameerika Ühendriikide vahel. Teiseks ei kitsendatud Ameerika meetmete poolt puudutatud
ettevõtjate ringi määral, et see lubaks nendest tekkiva kahju ebatavaliseks ja eriliseks pidada.
Üksikisik kannab ebatavalist ja erilist kahju üksnes siis, kui teda on kahjustatud erilisemalt või erineval viisil ja palju
tõsisemalt kui kõiki teisi ettevõtjaid (6. detsembri 1984. aasta otsus kohtuasjas 59/83: Biovilac
v.
EMÜ, EKL 1984, lk 4057, punkt 28). Seevastu tabas Ameerika täiendav maks samal moel kõiki ühenduse päritoluga akusid Ühendriikidesse
eksportivaid ettevõtjaid.
Kui Euroopa Kohus tuvastaks teatava vastutuse ebaproportsionaalsete kahjude tõttu, mida teatavad ettevõtjad kandsid seaduslike
õigusaktide vastuvõtmise järgselt (eespool punktis 157 viidatud kohtuotsus De Boer Buizen
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 17), oleks sõltuvalt uurimise all olevast kohtuasjast ikkagi tegemist kaubandust piirava ja ühenduse
poolt vastu võetud õigusaktiga. Kõnealused ettevõtjad võiksid nõuda kahju hüvitamist üksnes tingimusel, et nad kandsid võrreldes
teiste samu kaupu turustavate ettevõtjatega ebaproportsionaalset varalist kahju.
Pärast viiekuulist etteteatamist teostatud Ameerika imporditollimaksu tõstmist ei saa käsitleda ebatavalisena mitte ainult
selle tõttu, et WTO lepingud ja isegi GATT, alates aastast 1947, annavad võimaluse muuta makse GATT-i XXVIII artikli alusel,
vaid ka selle tõttu, et erinevad kaubandusliku kaitse vahendid toimivad maksude tõstmise kaudu samaväärsel meetodil.
–       Esimese Astme Kohtu hinnang
Mis puudutab kahjusid, mida ettevõtjad ühenduse institutsioonide tegevuse tõttu võivad kanda, siis on kahju esiteks ebatavaline
siis, kui see ületab asjaomase sektori tegevusala juurde kuuluvate majandusriskide piire, ja teiseks eriline, kui see mõjutab
ühte liiki ettevõtjaid ebaproportsionaalselt, võrreldes teiste ettevõtjatega (vt eespool punktis 155 viidatud 28. aprilli
1998. aasta kohtuotsus Dorsch Consult
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 80, ja ülal punktis 89 viidatud kohtuotsus Afrikanische Frucht-Compagnie ja Internationale Fruchtimport
Gesellschaft Weichert
v.
nõukogu ja komisjon, punkt 151).
Käesolevas asjas ei ole leidnud tõendamist, et hagejad kannatasid ühenduse banaaniimpordi korra vastuolu tõttu WTO lepingutega
kahju, mis ületab nende ekspordialase tegevuse juurde kuuluvate riskide piire.
On tõsi, et WTO asutamislepingu eesmärk – nagu sätestab selle preambul – on kehtestada terviklik mitmepoolne kaubandussüsteem,
mis hõlmaks seniste kaubanduse liberaliseerimise jõupingutustega saavutatu tulemused.
Hoolimata sellest peab tõdema, et antud juhul esile kerkinud ja WTO lepingutega ettenähtud võimalus peatada tariifikontsessioonid
on üks käesoleva aja rahvusvahelise kaubandussüsteemi juurde kuuluv paratamatus. Lisaks sellele peab seda paratamatust taluma
iga ettevõtja, kes otsustab oma toodangut turustada ühe WTO liikme turul.
Nagu hagejad on ise ka märkinud, rõhutas vahekohtunike 9. aprilli 1999. aasta otsus, et ajutine iseloom, mida VLK artikli 22
lõige 1 kontsessioonide peatamisele omistab, annab mõista, et selle eesmärk on õhutada asjaomast WTO liiget täitma VLO soovitusi
ja otsuseid.
Lisaks sellele tuleneb VLK artikli 22 lõike 3 punktidest b ja c, mille puhul on tegemist rahvusvahelise instrumendiga, mille
vastava reklaamimisega on tagatud ühenduse ettevõtjate teadlikkus sellest, et kaebav WTO liige võib taotleda kontsessioonide
või teiste kohustuste peatamist kas sama lepingu või mõne teise WTO lepingu alusel muudes sektorites kui see, milles vaekogu
või apellatsioonikogu asjaomase liikme rikkumise tuvastas.
Järelikult leiavad hagejad ekslikult, et nende sektorist erinevas sektoris aset leidnud vaidlusest tulenev vastuabinõu võimalikku
kohaldamist kolmanda riigi poolt ei saa käsitleda tavapärase riskina.
Sellest tuleneb, et riske, mida hagejad peavad kandma seoses akude turustamisega Ameerika turule, ei saa käsitleda võõrastena
rahvusvahelisele kaubandusele selle tänapäevases vormis.
Lisaks sellele on hagejad ise enda esitatud menetlusdokumentides märkinud, et tariifikontsessioonid, milles Ameerika Ühendriikidega
algselt vähendatud 3,5%‑lise määraga imporditollimaksu kujul kokku lepiti, ei olnud muudetamatud.
Seega ei saa antud asjaoludel kvalifitseerida hagejate kantud kahju ebatavaliseks.
Selline sedastus on piisav, et välistada sellel alusel mis tahes õigus hüvitisele. Seega ei ole vajalik, et Esimese Astme
Kohus lahendaks kahju erilisuse küsimuse.
Sellest järeldub, et hagejate kahju hüvitamise nõue, mis põhineb ühenduse lepinguvälise vastutuse regulatsioonil tema organite
õigusvastase tegevuse puudumisel, tuleb jätta rahuldamata.
Eeltoodud kaalutluste kogumist tuleneb, et hagi tuleb jätta rahuldamata selle põhjendamatuse tõttu, ilma et oleks vaja teha
otsust hagejate teiste nõuete kohta.

Kohtukulud
Kodukorra artikli 87 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda
nõudnud.
Kuna kohtuotsus on tehtud hagejate kahjuks, jäetakse lisaks nende endi kohtukuludele hagejate kanda nõukogu ja komisjoni kohtukulud
vastavalt kostjateks olevate kahe institutsiooni nõuetele.
Vastavalt kodukorra artikli 87 lõike 4 esimesele lõigule kannavad menetlusse astunud liikmesriigid oma kohtukulud ise.
Sellest järeldub, et Hispaania Kuningriik kannab oma kohtukulud ise.
Esitatud põhjendustest lähtudes
ESIMESE ASTME KOHUS (suurkoda)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Jätta hagejate kohtukulud nende endi kanda ja mõista nõukogu ja komisjoni kohtukulud välja hagejatelt.
3.
Jätta Hispaania Kuningriigi kohtukulud tema enda kanda.
Vesterdorf
Lindh
Azizi
Pirrung
Legal
García-Valdecasas
Tiili
Cooke
Meij
Vilaras

Forwood
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 14. detsembril 2005 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
Sisukord
Õiguslik raamistik
Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Menetlus
Poolte nõuded
Vastuvõetavus
Hagiavalduse mittevastavus kodukorra artikli 44 lõike 1 punkti c nõuetele
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Esimese Astme Kohtu pädevus
Poolte argumendid
Esimese Astme Kohtu hinnang
Sisu
Ühenduse vastutus oma organite õigusvastase tegevuse eest
Poolte argumendid
– Kostjateks olevatele institutsioonidele etteheidetav õigusvastane tegevus
– Kostjate poolt väidetavalt rikutud normide õiguslik laad
– Väidetud rikkumiste raskus
Esimese Astme Kohtu hinnang
– Esialgne küsimus WTO eeskirjadele tuginemise võimalikkusest
– Erand, mis tuleneb soovist kohaldada seoses WTO-ga võetud erikohustust
– Erand, mis põhineb selgel viitel WTO lepingute konkreetsetele sätetele
Liikmesriikide lepinguvälise vastutuse regulatsiooni kohaldamine analoogia korras
Ühenduse vastutus tema organite õigusvastase tegevuse puudumisel
Ühenduse lepinguvälise vastutuse põhimõte tema organite õigusvastase tegevuse puudumisel
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Tegeliku ja kindlaksmääratava kahju tekkimine
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Kantud kahju ja kostjateks olevate institutsioonide tegevuse vaheline põhjuslik seos
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Ebatavaline ja eriline kahju
– Poolte argumendid
– Esimese Astme Kohtu hinnang
Kohtukulud
*
Kohtumenetluse keel: itaalia.