CELEX: 62005CJ0292
Brysselin yleissopimus
1 artiklan 1 kappaleen ensimmäinen virke
Soveltamisala
Yksityisoikeus
Käsite
Vahingonkorvauskanne, jonka sodan yhteydessä tapahtuneiden joukkomurhien uhrien oikeudenomistajat ovat nostaneet sopimusvaltiossa toista sopimusvaltiota vastaan tämän asevoimien toimien johdosta

1       Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968
tehdyn yleissopimuksen (EYVL 1972, L 299, s. 32), sellaisena kuin tämä yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan,
Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9.10.1978
tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 304, s. 1 ja muutettuna s. 77), Helleenien tasavallan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen
25.10.1982 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 388, s. 1) sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä
kyseiseen yleissopimukseen 26.5.1989 tehdyllä yleissopimuksella (EYVL L 285, s. 1; jäljempänä Brysselin yleissopimus), 1 artiklan
tulkintaa.
2       Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat pääasian valittajat Eirini Lechouritou, Vasileios Karkoulias, Georgios
Pavlopoulos, Panagiotis Brátsikas, Dimitrios Sotiropoulos ja Georgios Dimopoulos, jotka ovat Kreikan kansalaisia ja joiden
kotipaikka on Kreikassa, sekä Saksan liittotasavalta ja jossa on kyse sen aineellisen ja aineettoman vahingon korvaamisesta,
joka pääasian valittajille on aiheutunut Saksan asevoimien toimista, joiden uhreiksi heidän vanhempansa joutuivat Kreikan
miehityksen yhteydessä toisen maailmansodan aikana.

Asiaa koskevat oikeussäännöt
3       Brysselin yleissopimuksen 1 artiklassa, joka muodostaa sen I osaston, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, määrätään seuraavaa:
”Tätä yleissopimusta sovelletaan yksityisoikeudellisissa asioissa, riippumatta siitä, millaisessa tuomioistuimessa niitä käsitellään.
Erityisesti yleissopimusta ei sovelleta vero- tai tulliasioihin eikä hallinto-oikeudellisiin asioihin.
Yleissopimusta ei sovelleta:
1)      luonnollisten henkilöiden oikeudelliseen asemaan, oikeuskelpoisuuteen tai oikeustoimikelpoisuuteen eikä myöskään aviovarallisuussuhteisiin
eikä perintöön ja testamenttiin;
2)      konkurssiin, akordiin tai muihin niihin rinnastettaviin menettelyihin;
3)      sosiaaliturvaan;
4)      välimiesmenettelyyn.”
4       Brysselin yleissopimuksen toimivaltamääräykset sisältyvät sen 2–24 artiklaan, jotka muodostavat sen II osaston.
5       Mainitun II osaston 1 jaksoon, jonka otsikko on ”Yleiset määräykset”, kuuluvan 2 artiklan 1 kappaleeseen sisältyy seuraava
Brysselin yleissopimuksen pääsääntö:
”Kanne sitä vastaan, jolla on kotipaikka jossakin sopimusvaltiossa, nostetaan hänen kansalaisuudestaan riippumatta tuon valtion
tuomioistuimessa, jollei tämän yleissopimuksen määräyksistä muuta johdu.”
6       Brysselin yleissopimuksen samaan 1 jaksoon kuuluvan 3 artiklan 1 kappaleen sanamuoto on seuraava:
”Sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, voidaan nostaa kanne toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa
ainoastaan tämän osaston 2–6 jakson määräysten nojalla.”
7       Brysselin yleissopimuksen 5–18 artiklassa, jotka muodostavat sen II osaston 2–6 jakson, määrätään pakottavasta tai yksinomaisesta
erityisestä toimivallasta.
8       Brysselin yleissopimuksen II osastossa olevaan 2 jaksoon, jonka otsikko on ”Erityinen toimivalta”, sisältyvässä 5 artiklassa
määrätään seuraavaa:
”Sellaista henkilöä vastaan, jolla on kotipaikka sopimusvaltiossa, voidaan nostaa kanne toisessa sopimusvaltiossa:
– –
3)      sopimukseen perustumatonta vahingonkorvausta koskevassa asiassa sen paikkakunnan tuomioistuimessa, missä vahingon aiheuttanut
teko sattui,
4)      rikokseen perustuvaa yksityisoikeudellista korvaus- tai hyvitysvaatimusta koskevassa asiassa siinä tuomioistuimessa, jossa
rikosasia on vireillä, siltä osin kuin tuomioistuin oman lakinsa mukaan on toimivaltainen tutkimaan yksityisoikeudellisia
vaatimuksia,
– –.”

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
9       Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen yhteisöjen tuomioistuimelle toimittamasta asiakirja-aineistosta ilmenee, että pääasian
taustalla on siviilien joukkomurha, johon Saksan asevoimien sotilaat syyllistyivät 13.12.1943 ja jonka uhreina olivat Kalavritan
kunnan (Kreikka) 676 asukasta.
10     Pääasian valittajat nostivat vuonna 1995 Polymeles Protodikeio Kalavritonissa kanteen, jossa he vaativat, että Saksan liittotasavalta
velvoitetaan suorittamaan korvausta aineellisista vahingoista sekä aineettomista vahingoista ja psyykkisistä kärsimyksistä,
joita heille oli aiheutunut Saksan asevoimien toimista.
11     Vuonna 1998 Polymeles Protodikeio Kalavriton, jonka oikeudenkäyntiin Saksan liittotasavalta ei osallistunut, hylkäsi kanteen
sillä perusteella, että kreikkalaiset tuomioistuimet eivät ole toimivaltaisia käsittelemään kyseistä kannetta, koska vastaajana
oleva suvereeni valtio nauttii koskemattomuudesta Kreikan siviililain 3 §:n 2 momentin nojalla.
12     Tammikuussa 1999 pääasian valittajat valittivat mainitusta hylkäävästä tuomiosta Efeteio Patroniin, joka todettuaan vuonna
2001, että valituksen tutkittavaksi ottamisen muodolliset edellytykset täyttyivät, lykkäsi asian käsittelyä siihen saakka,
kun Anotato Eidiko Dikastirio (ylimmän oikeusasteen erityistuomioistuin) on ottanut kantaa samaan aikaan vireillä olevassa
asiassa siihen, miten suvereenin valtion lainkäytöllistä koskemattomuutta koskevia kansainvälisen oikeuden sääntöjä on tulkittava,
ja siihen, onko kyseisiä sääntöjä pidettävä kansainvälisen valtioyhteisön yleisesti hyväksyminä sääntöinä. Mainitussa asiassa
oli kyse erityisesti yhtäältä siitä, onko valtioiden koskemattomuudesta Baselissa 16.5.1972 tehdyn eurooppalaisen yleissopimuksen
– jonka sopimuspuoli Helleenien tasavalta ei ole – 11 artiklaa, jonka mukaan ”sopimusvaltio ei voi vedota lainkäytölliseen
koskemattomuuteen toisen sopimusvaltion tuomioistuimessa, kun oikeudenkäynnissä on kyse sellaisen henkilövahingon tai aineellisen
vahingon korvaamisesta, jonka osalta vahingon aiheuttanut teko on tapahtunut tuomioistuimen sijaintivaltion alueella, ja kun
vahingon aiheuttaja oli siellä kyseisen teon tapahtuma-aikaan”, pidettävä yleisesti hyväksyttynä kansainvälisen oikeuden sääntönä.
Toisaalta kyse oli myös siitä, sovelletaanko tätä sopimusvaltioiden koskemattomuutta koskevaa poikkeusta kansainvälisen tapaoikeuden
nojalla vahingonkorvausvaatimuksiin, jotka perustuvat lainvastaisiin tekoihin, joihin syyllistyttiin aseellisen selkkauksen
yhteydessä mutta jotka koskivat tiettyyn ryhmään kuuluvia ihmisiä tai tietyn paikkakunnan asukkaita, joilla ei ollut yhteyttä
vihamielisyyksiin ja jotka eivät osallistuneet sotatoimiin.
13     Vuonna 2002 Anotato Eidiko Dikastirio katsoi tältä osin tuolloin käsiteltävänään olleessa asiassa, että ”kansainvälisen oikeuden
nykyisessä kehitysvaiheessa kyseisessä oikeudessa on edelleen olemassa yleisesti hyväksytty sääntö, jonka mukaan valtiota
vastaan ei voida toisen valtion tuomioistuimissa pätevästi nostaa kannetta, jossa vaaditaan korvausta minkälaisista tahansa
vahingoista, jotka on aiheutettu sen valtion alueella, jossa tuomioistuin sijaitsee, ja joihin vastaajana olevan valtion asevoimat
ovat osallistuneet millä tavalla tahansa, joko sodan tai rauhan aikana”, joten vastaajana oleva valtio nauttii tässä tapauksessa
koskemattomuudesta.
14     Kreikan perustuslain 100 §:n 4 momentin mukaan Anotato Eidiko Dikastirion antamiin tuomioihin ei voida hakea muutosta. Lisäksi
kyseisestä tuomioistuimesta annetun lain 54 §:n 1 momentin mukaan tämän tuomioistuimen tuomiot, joissa otetaan kantaa siihen,
onko kansainvälisen oikeuden sääntöä pidettävä yleisesti hyväksyttynä, sitovat erga omnes, joten Anotato Eidiko Dikastirion
tuomio, jolla on poistettu epäilys siitä, onko kansainvälisen oikeuden tiettyä sääntöä pidettävä yleisesti hyväksyttynä, ja
sen tällaisessa tuomiossa tältä osin esittämä arvio eivät sido ainoastaan sitä tuomioistuinta, joka teki päätöksen, jolla
kysymys esitettiin Anotato Eidiko Dikastiriolle, tai asianosaisia, jotka nostivat mainitun tuomion taustalla olevan kanteen,
vaan myös jokaista Helleenien tasavallan tuomioistuinta tai elintä, jossa nousee esille tämä sama oikeudellinen kysymys.
15     Pääasian valittajat vetosivat Brysselin yleissopimukseen, jolla heidän mukaansa kumottiin valtioiden koskemattomuus kaikissa
tapauksissa, joissa on kyse asiaa käsittelevän tuomioistuimen sijaintivaltiossa tehdyistä lainvastaisista teoista, ja erityisesti
kyseisen yleissopimuksen 5 artiklan 3 ja 4 kohtaan, mutta ennakkoratkaisua pyytäneellä tuomioistuimella on kuitenkin epäilyksiä
sen suhteen, kuuluuko sen käsiteltäväksi saatettu valitus mainitun yleissopimuksen soveltamisalaan, ja se toteaa tältä osin,
että se, nauttiiko vastaajana oleva valtio koskemattomuudesta ja puuttuuko näin ollen kreikkalaisilta tuomioistuimilta toimivalta
ratkaista sen käsiteltävänä oleva asia, riippuu riidanalaisiin oikeuskysymyksiin annettavasta vastauksesta.
16     Näissä olosuhteissa Efeteio Patron päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Kuuluvatko Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan mukaiseen, kyseisen yleissopimuksen aineelliseen soveltamisalaan vahingonkorvauskanteet,
joita luonnolliset henkilöt nostavat sopimusvaltiota vastaan sillä perusteella, että tämä on siviilioikeudellisesti vastuussa
asevoimiensa toimista tai laiminlyönneistä, kun kyseiset toimet ja laiminlyönnit ovat sattuneet sinä aikana, kun vastaaja
sotilaallisesti piti valittajien asuinvaltiota miehitettynä hyökkäyssodan jälkeen ja kun kyseiset toimet ja laiminlyönnit
ovat selvästi ristiriidassa sodan oikeussääntöjen kanssa ja niiden voidaan myös katsoa merkitsevän rikosta ihmisyyttä vastaan?
2)      Onko Brysselin yleissopimuksen järjestelmän kanssa sopusoinnussa se, että vastaajana oleva valtio vetoaa koskemattomuuteensa,
sillä seurauksella, että siinä tapauksessa, että vastaus on myöntävä, tehdään tyhjäksi sopimuksen soveltaminen sellaisenaan
ja vastaajan asevoimien sellaisten toimien ja laiminlyöntien osalta, jotka sattuivat ennen kyseisen yleissopimuksen voimaantuloa
eli vuosina 1941–1944?”

Oikeudenkäynti yhteisöjen tuomioistuimessa
17     Pääasian valittajat esittivät yhteisöjen tuomioistuimen kirjaamoon 28.11.2006 toimitetussa kirjeessä julkisasiamiehen ratkaisuehdotusta
koskevia huomautuksia ja pyysivät, että yhteisöjen tuomioistuin ”toteaa, että esillä oleva asia on ’poikkeuksellisen merkittävä’,
ja antaa sen täysistunnon tai suuren jaoston ratkaistavaksi yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 16 artiklan mukaisesti”.
18     Tältä osin on aluksi muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön tai yhteisöjen tuomioistuimen työjärjestyksen
mukaan osapuolten ei ole mahdollista esittää huomautuksia vastauksena julkisasiamiehen ratkaisuehdotukseen. Oikeuskäytännön
mukaan myös tätä koskeva pyyntö on hylättävä (ks. mm. asia C-17/98, Emesa Sugar, määräys 4.2.2000, Kok. 2000, s. I‑665, 2
ja 19 kohta).
19     On myös todettava, että yhteisöjen tuomioistuimen perussäännön 16 artiklan kolmannen kohdan nojalla ”yhteisöjen tuomioistuin
kokoontuu suurena jaostona, jos oikeudenkäynnissä asianosaisena oleva jäsenvaltio tai yhteisöjen toimielin pyytää sitä”.
20     Yhtäältä mainitun 16 artiklan kolmannen kohdan sanamuodosta jo itsessään ilmenee, ettei yksityisillä ole oikeutta esittää
tällaista pyyntöä, ja toisaalta tässä tapauksessa oikeudenkäynnissä asianosaisena oleva jäsenvaltio tai yhteisöjen toimielin
ei ole pyytänyt, että asia annettaisiin suuren jaoston ratkaistavaksi.
21     Lisäksi tämän saman 16 artiklan neljännessä kohdassa lueteltuja tapauksia lukuun ottamatta kyseisen artiklan viidennen kohdan
nojalla yksinomaan yhteisöjen tuomioistuimella on toimivalta päättää julkisasiamiestä kuultuaan, että asia annetaan täysistunnon
ratkaistavaksi, jos se pitää kyseistä asiaa poikkeuksellisen merkittävänä.
22     Yhteisöjen tuomioistuin katsoo esillä olevassa asiassa, ettei tällaista päätöstä ole tehtävä.
23     Näin ollen tämä pyyntö, sellaisena kuin se on kuvattu tämän tuomion 17 kohdassa, on hylättävä.
24     Lisäksi on todettava, että tämä sama päätelmä olisi tehtävä siinä tapauksessa, että olisi katsottava, että pääasian valittajat
pyysivät käsittelyn aloittamista uudelleen.
25     Tältä osin on muistutettava, että yhteisöjen tuomioistuin voi omasta aloitteestaan tai julkisasiamiehen ehdotuksesta tai myös
asianosaisten pyynnöstä määrätä työjärjestyksensä 61 artiklan mukaisesti suullisen käsittelyn aloitettavaksi uudelleen, jos
se katsoo, että sillä ei ole riittävästi tietoa asiasta tai että asia olisi ratkaistava sellaisen väitteen perusteella, josta
asianosaiset eivät ole saaneet tilaisuutta lausua (ks. mm. asia C-309/99, Wouters ym., tuomio 19.2.2002, Kok. 2002, s. I‑1577,
42 kohta; asia C-309/02, Radlberger Getränkegesellschaft ja S. Spitz, tuomio 14.12.2004, Kok. 2004, s. I-11763, 22 kohta ja
asia C‑308/04 P, SGL Carbon v. komissio, tuomio 29.6.2006, Kok. 2006, s. I‑5977, 15 kohta).
26     Esillä olevassa asiassa yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin katsoo julkisasiamiestä kuultuaan, että sillä on käytettävissään
kaikki tarpeelliset tiedot, jotta se voi vastata ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, ja että
asianosaiset ovat lausuneet näistä tiedoista yhteisöjen tuomioistuimessa käydyssä menettelyssä.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
27     Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisessä kysymyksessään, onko Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan
1 kappaleen ensimmäistä virkettä tulkittava siten, että kanne, jonka luonnolliset henkilöt nostavat sopimusvaltiossa toista
sopimusvaltiota vastaan ja jolla pyritään saamaan korvaus vahingosta, joka on aiheutunut asevoimien ensimmäisen valtion alueella
sotatoimien yhteydessä toteuttamien toimien uhrien oikeudenomistajille, kuuluu tässä määräyksessä tarkoitettuihin siviilioikeudellisiin
asioihin.
28     Aluksi on todettava, että Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleessa määrätään periaatteesta, jonka mukaan sen soveltamisala
rajoittuu ”yksityisoikeudellisiin asioihin”, mutta kyseisessä yleissopimuksessa ei määritellä tämän käsitteen sisältöä tai
ulottuvuutta.
29     Tältä osin on muistutettava, että sen varmistamiseksi, että Brysselin yleissopimuksesta sopimusvaltioille ja asianomaisille
henkilöille syntyvät oikeudet ja velvoitteet ovat mahdollisimman tasapuolisia ja yhdenmukaisia, mainitun määräyksen sanamuotoa
ei ole tulkittava siten, että siinä ainoastaan viitattaisiin jonkin asianomaisen sopimusvaltion sisäiseen oikeuteen. Yhteisöjen
tuomioistuimen vakiintuneesta oikeuskäytännöstä ilmenee täten, että yksityisoikeudellisten asioiden käsitettä on pidettävä
itsenäisenä käsitteenä, jonka tulkinnassa on käytettävä perustana Brysselin yleissopimuksen tavoitteita ja järjestelmää sekä
niitä yleisiä periaatteita, jotka ilmenevät kansallisten oikeusjärjestysten muodostamasta kokonaisuudesta (ks. mm. asia 29/76,
LTU, tuomio 14.10.1976, Kok. 1976, s. 1541, Kok. Ep. III, s. 203, 3 ja 5 kohta; asia 814/79, Rüffer, tuomio 16.12.1980, Kok.
1980, s. 3807, 7 kohta; asia C-271/00, Baten, tuomio 14.11.2002, Kok. 2002, s. I‑10489, 28 kohta; asia C-266/01, Préservatrice
foncière TIARD, tuomio 15.5.2003, Kok. 2003, s. I-4867, 20 kohta ja asia C-343/04, ČEZ, tuomio 18.5.2006, Kok. 2006, s. I-4557,
22 kohta).
30     Yhteisöjen tuomioistuimen mukaan tämä tulkinta johtaa siihen, että tiettyjä kanteita tai tuomioistuinten ratkaisuja on pidettävä
Brysselin yleissopimuksen soveltamisalan ulkopuolelle jäävinä joko oikeusriidan asianosaisten välisten oikeussuhteiden laatua
tai oikeusriidan kohdetta luonnehtivien tekijöiden vuoksi (ks. em. asia LTU, tuomion 4 kohta; em. asia Rüffer, tuomion 14
kohta; em. asia Baten, tuomion 29 kohta; em. asia Préservatrice foncière TIARD, tuomion 21 kohta; em. asia ČEZ, tuomion 22
kohta ja asia C-167/00, Henkel, tuomio 1.10.2002, Kok. 2002, s. I-8111, 29 kohta).
31     Yhteisöjen tuomioistuin on täten todennut, että vaikka tietyt viranomaisen ja yksityisoikeudellisen henkilön väliset oikeudenkäynnit
saattavatkin kuulua Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan, näin ei ole viranomaisen käyttäessä julkista valtaa (ks. em.
asia LTU, tuomion 4 kohta; em. asia Rüffer, tuomion 8 kohta; em. asia Henkel, tuomion 26 kohta; em. asia Baten, tuomion 30 kohta;
em. asia Préservatrice foncière TIARD, tuomion 22 kohta ja asia C-172/91, Sonntag, tuomio 21.4.1993, Kok. 1993, s. I-1963,
20 kohta).
32     Yhteisöjen tuomioistuin on katsonut tämän periaatteen nojalla, että kansallinen tai kansainvälinen julkisoikeudellinen laitos,
joka perii maksuja, jotka yksityisoikeudellisen henkilön on suoritettava laitoksen laitteiden ja palvelujen käytöstä, käyttää
julkista valtaa erityisesti silloin, kun tämä laitteiden ja palvelujen käyttö on pakollista ja yksinomaista ja kun maksut
sekä niiden laskutavat ja perimismenettelyt on vahvistettu käyttäjiin nähden yksipuolisesti (em. asia LTU, tuomion 4 kohta).
33     Yhteisöjen tuomioistuin on myös katsonut, että Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleen ensimmäisessä virkkeessä tarkoitettuun
yksityisoikeudellisten asioiden käsitteeseen ei kuulu oikeusriita, jonka julkisten vesiväylien hoitamisesta vastaava valtio
on pannut vireille lainmukaisesti vastuussa olevaa henkilöä vastaan sellaisten kustannusten perimiseksi, jotka aiheutuivat
hylyn nostamisesta, minkä edellä mainittu valtio teki tai teetti julkista valtaa käyttäessään kansainvälisten velvoitteidensa
täytäntöönpanemiseksi (em. asia Rüffer, tuomion 9 ja 16 kohta).
34     Tällaiset riidat johtuvat nimittäin siitä, että yksi oikeudenkäynnin asianosaisista käyttää julkista valtaa, koska se käyttää
yksityisten välisiin suhteisiin sovellettaviin yleisiin oikeussääntöihin nähden poikkeuksellisen laajaa valtaa (ks. vastaavasti
em. asia Sonntag, tuomion 22 kohta; em. asia Henkel, tuomion 30 kohta; em. asia Préservatrice foncière TIARD, tuomion 30 kohta
ja asia C-265/02, Frahuil, tuomio 5.2.2004, Kok. 2004, s. I-1543, 21 kohta).
35     Tällaiseen arvioon on päädyttävä sitä suuremmalla syyllä silloin, kun kyse on pääasiassa kyseessä olevan kaltaisesta oikeusriidasta.
36     Pääasian valittajien Saksan liittotasavaltaa vastaan nostama vahingonkorvauskanne nimittäin perustuu asevoimien toisen maailmansodan
aikana toteuttamiin toimiin.
37     Kuten julkisasiamies totesi ratkaisuehdotuksensa 54–56 kohdassa, on täysin selvää, että asevoimien toteuttamissa toimissa
on kyse valtion suvereenisuuden eräästä ilmenemismuodosta erityisesti siltä osin kuin toimivaltaiset valtion elimet päättävät
kyseisistä toimista yksipuolisesti ja sitovasti ja nämä toimet liittyvät erottamattomasti valtioiden ulko- ja puolustuspolitiikkaan.
38     Tästä seuraa, että sellaisten tekojen, jotka ovat vahingon, johon pääasian valittajat vetoavat, taustalla ja näin ollen sen
kanteen ja sen valituksen taustalla, jotka he ovat vahingonkorvausta saadakseen panneet vireille kreikkalaisissa tuomioistuimissa,
on katsottava olevan seuraus siitä, että kyseessä oleva valtio käytti julkista valtaa ajankohtana, jolloin näihin tekoihin
syyllistyttiin.
39     Kun otetaan huomioon oikeuskäytäntö, johon viitattiin tämän tuomion 30 kohdassa, ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa
vireille pannun kaltainen valitus ei siis kuulu Brysselin yleissopimuksen aineelliseen soveltamisalaan, sellaisena kuin se
määritellään kyseisen yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleen ensimmäisessä virkkeessä.
40     Tällaista tulkintaa ei voida kyseenalaistaa perusteluilla, joita pääasian valittajat ovat esittäneet ja jotka koskevat yhtäältä
sitä, että kanteessa ja valituksessa, jotka he ovat panneet vireille kreikkalaisissa tuomioistuimissa ja joissa vastaajana
ja vastapuolena on Saksan liittotasavalta, on kyse siviilioikeudellista vastuuta koskevasta kanteesta ja valituksesta, joihin
sovelletaan Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 3 ja 4 kohtaa, ja toisaalta sitä, että lainvastaiset tai oikeudenvastaiset
toimet eivät kuulu iure imperii -toimien joukkoon.
41     Ensinnäkin yhteisöjen tuomioistuin on jo katsonut, että kanteen on katsottava jäävän Brysselin yleissopimuksen soveltamisalan
ulkopuolelle jo sen seikan vuoksi, että kantaja toimii sellaisen vaatimuksen perusteella, joka perustuu julkisen vallan käyttämiseen,
riippumatta kansallisen oikeuden mukaisesti tätä varten käytettävissä olevan oikeudenkäyntimenettelyn luonteesta (ks. em.
asia Rüffer, tuomion 13 ja 15 kohta). Sillä seikalla, että ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa vireille pantua valitusta
luonnehditaan siviilioikeudelliseksi siltä osin kuin sillä pyritään saamaan rahallinen korvaus aineellisesta ja aineettomasta
vahingosta, joka on aiheutunut pääasian valittajille, ei näin ollen ole asian kannalta merkitystä.
42     Viittaus toimivaltamääräyksiin, jotka sisältyvät erityisesti Brysselin yleissopimuksen 5 artiklan 3 ja 4 kohtaan, on puolestaan
tehoton, koska se, sovelletaanko kyseistä yleissopimusta pääasiaan, on johdonmukaisesti kysymys, joka on ratkaistava ensin,
ja mikäli annettava vastaus on kieltävä, kuten tässä tapauksessa, asiaa käsittelevän tuomioistuimen ei ole tarpeen tarkastella
tähän samaan yleissopimukseen sisältyviä aineellisia määräyksiä.
43     Kysymys siitä, ovatko pääasian valituksen perusteena olevat julkista valtaa käytettäessä tehdyt teot laillisia vai eivät,
koskee näiden tekojen luonnetta muttei sitä, mistä alasta on kyse. Koska on katsottava, että tämä ala ei sellaisenaan kuulu
Brysselin yleissopimuksen soveltamisalaan, tällaisten tekojen lainvastaisuudella ei voida perustella toisenlaista tulkintaa.
44     Pääasian valittajien tältä osin esittämällä väitteellä, jos se hyväksyttäisiin, nostettaisiin esiin ensin ratkaistavia aineellisia
kysymyksiä ennen kuin on edes voitu varmuudella määrittää, mikä on Brysselin yleissopimuksen soveltamisala. Tällaiset vaikeudet
olisivat kuitenkin varmuudella ristiriidassa kyseisen yleissopimuksen järjestelmän ja tarkoituksen kanssa, sillä – kuten sen
johdanto-osasta samoin kuin Jenardin Brysselin yleissopimusta koskevasta selvityksestä (EYVL 1979, C 59, s. 1) ilmenee – se
perustuu sopimusvaltioiden oikeusjärjestyksiä ja tuomioistuimia koskevaan keskinäiseen luottamukseen, ja sillä pyritään takaamaan
oikeusvarmuus siten, että siinä määrätään tuomioistuinten toimivaltaa koskevista yhdenmukaisista säännöistä yksityisoikeuden
alalla sekä siitä, että menettelyjä yksinkertaistetaan, jotta sopimusvaltioissa annetut tuomiot tunnustetaan ja pannaan täytäntöön
pikaisesti.
45     Lisäksi tällä samalla alalla, joka koskee oikeudellista yhteistyötä yksityisoikeudellisissa asioissa, riitauttamattomia vaatimuksia
koskevan eurooppalaisen täytäntöönpanoperusteen käyttöönotosta 21.4.2004 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa
(EY) N:o 805/2004 (EUVL L 143, s. 15), jonka 2 artiklan 1 kohdassa säädetään myös, että sitä sovelletaan ”siviili- ja kauppaoikeudellisissa
asioissa”, täsmennetään tässä samassa säännöksessä, että kyseistä asetusta ”ei sovelleta – – valtion vastuuseen teoista ja
laiminlyönneistä, jotka on tehty julkista valtaa käytettäessä (’acta iure imperii’)”, eikä siinä tehdä tältä osin eroa sen
mukaan, ovatko mainitut teot tai laiminlyönnit laillisia vai eivät. Asia on näin myös eurooppalaisen maksamismääräysmenettelyn
käyttöönotosta 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1896/2006 (EUVL L 399, s. 1) 2 artiklan
1 kohdan osalta.
46     Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että Brysselin yleissopimuksen 1 artiklan 1 kappaleen
ensimmäistä virkettä on tulkittava siten, että kanne, jonka luonnolliset henkilöt nostavat sopimusvaltiossa toista sopimusvaltiota
vastaan ja jolla pyritään saamaan korvaus vahingosta, joka on aiheutunut asevoimien ensimmäisen valtion alueella sotatoimien
yhteydessä toteuttamien toimien uhrien oikeudenomistajille, ei kuulu tässä määräyksessä tarkoitettuihin yksityisoikeudellisiin
asioihin.

Toinen kysymys
47     Kun otetaan huomioon ensimmäiseen kysymykseen annettu vastaus, toiseen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.

Oikeudenkäyntikulut
48     Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä yhteisöjen tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla yhteisöjen tuomioistuin (toinen jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Tuomioistuimen toimivallasta sekä tuomioiden täytäntöönpanosta yksityisoikeuden alalla 27.9.1968 tehdyn yleissopimuksen, sellaisena
kuin tämä yleissopimus on muutettuna Tanskan kuningaskunnan, Irlannin sekä Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistyneen
kuningaskunnan liittymisestä kyseiseen yleissopimukseen 9.10.1978 tehdyllä yleissopimuksella, Helleenien tasavallan liittymisestä
kyseiseen yleissopimukseen 25.10.1982 tehdyllä yleissopimuksella sekä Espanjan kuningaskunnan ja Portugalin tasavallan liittymisestä
kyseiseen yleissopimukseen 26.5.1989 tehdyllä yleissopimuksella, 1 artiklan 1 kappaleen ensimmäistä virkettä on tulkittava
siten, että kanne, jonka luonnolliset henkilöt nostavat sopimusvaltiossa toista sopimusvaltiota vastaan ja jolla pyritään
saamaan korvaus vahingosta, joka on aiheutunut asevoimien ensimmäisen valtion alueella sotatoimien yhteydessä toteuttamien
toimien uhrien oikeudenomistajille, ei kuulu tässä määräyksessä tarkoitettuihin yksityisoikeudellisiin asioihin.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: kreikka.