CELEX: 62006CJ0044
Muitas savienība
Kopienas tranzīts
Pierādījums par tranzīta darījuma likumību vai par vietu, kur izdarīts pārkāpums
Trīs mēnešu termiņš
Termiņa noteikšana pēc lēmuma par ievedmuitas nodokļa piedziņu

Lūgums sniegt prejudiciālo nolēmumu ir par to, kā interpretēt 11.a panta 2. punktu Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK)
Nr. 1062/87 par Kopienas tranzīta procedūras īstenošanas noteikumiem un šās procedūras vienkāršojumiem (OV L 107, 1. lpp.),
kas grozīta ar Komisijas 1990. gada 29. maija Regulu (EEK) Nr. 1429/90 (OV L 137, 21. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1062/87”).
Šis lūgums tika iesniegts tiesvedībā sabiedrība
Gerlach & Co. mbH
(turpmāk tekstā – “
Gerlach
”) pret
Hauptzollamt Frankfurt
[Frankfurtes Galvenā muitas pārvalde] (Odera) (turpmāk tekstā – “Galvenā muitas pārvalde”) jautājumā par ievedmuitas nodokļa
piedziņu.

Kopienu tiesiskais regulējums
Pamata lietas faktisko apstākļu rašanās laikā Kopienas tranzīta procedūru reglamentēja, pirmkārt, Padomes 1976. gada 13. decembra
Regula (EEK) Nr. 222/77 par Kopienas tranzītu (OV 1977, L 38, 1. lpp.), kas grozīta ar Padomes 1990. gada 22. februāra Regulu
(EEK) Nr. 474/90 (OV L 51, 1. lpp., turpmāk tekstā – “Regula Nr. 222/77”), un, otrkārt, Regula Nr. 1062/87.
Regulas Nr. 222/77 36. panta 1. punktā ir noteikts:
“Gadījumā, kad tiek konstatēts, ka Kopienas tranzīta laikā vai saistībā ar to noteiktā dalībvalstī ir izdarīts pārkāpums,
uzliktos nodokļus un citus iespējamos maksājumus piedzen šī dalībvalsts saskaņā ar tās normatīvajiem un administratīvajiem
aktiem, neskarot iespēju ierosināt krimināllietu.” [Neoficiāls tulkojums]
Gadījumā, ja pārkāpuma vai nelikumības vietu nevar noteikt, šī panta 2. un 3. punktā ir noteikta virkne pieņēmumu, kas ļauj
novērst jurisdikcijas konfliktus.
Precīzāk, Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punktā ir noteikts:
“Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un pārkāpuma vai nelikumības vietu nevar konstatēt, tad pārkāpumu vai nelikumību
uzskata par izdarītu:
–        dalībvalstī, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde,
vai
–        dalībvalstī, kurai pieder tranzīta muitas iestāde vietā, kur preces ieved Kopienā, un kurā iesniegts robežšķērsošanas paziņojums,
ja vien termiņā, kas ir jānosaka, kompetentām iestādēm pieņemamā veidā netiek sniegti pierādījumi par tranzīta darījuma likumību
vai par vietu, kurā pārkāpums vai nelikumība ir faktiski izdarīts.
Ja, neesot tādam pierādījumam, attiecīgo pārkāpumu vai nelikumību uzskata par izdarītu nosūtīšanas dalībvalstī vai ievešanas
Kopienā dalībvalstī, kā tas minēts pirmās daļas otrajā ievilkumā, tad attiecīgā dalībvalsts saskaņā ar valsts normatīvajiem
un administratīvajiem aktiem piedzen par konkrētajām precēm maksājamos nodokļus un citus maksājumus.
[..]”
Regulas Nr. 1062/87 11.a pantā ir noteikts:
“1.      Ja sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda un pārkāpuma vai nelikumības vietu nevar konstatēt, tad nosūtītāja muitas iestāde
par to ziņo principālam pēc iespējas drīz, bet ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas
reģistrācijas dienas.
2.      Šā panta 1. punktā minētajā paziņojumā cita starpā norāda termiņu, līdz kuram kompetentām iestādēm pieņemamā veidā nosūtītājai
muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzīta darījuma likumību vai par vietu, kur pārkāpums vai nelikumība faktiski izdarīts.
Šis termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām minētais pierādījums nav sniegts, tad
kompetentā dalībvalsts uzsāk attiecīgo nodokļu un citu maksājumu piedzīšanu. Gadījumā, ja attiecīgā dalībvalsts nav tā, kurā
atrodas nosūtītāja muitas iestāde, tad nosūtītāja muitas iestāde minētajai dalībvalstij tūlīt sniedz visu informāciju.” [Neoficiāls
tulkojums]

Pamata prāva un prejudiciālais jautājums
No nolēmuma par prejudiciālā jautājuma uzdošanu izriet, ka 1990. gada 6. un 13. jūlijā pēc
Gerlach
lūguma Galvenā muitas pārvalde piemēroja Kopienas tranzīta režīmu diviem dzīvu teļu sūtījumiem no Polijas uz Barselonas (Spānija)
muitas iestādi.
Tā kā no
La Jonquera
(Spānija) un Barselonas muitas iestādēm tika saņemti apzīmogoti paziņojumi par saņemšanu, kas pierāda šo sūtījumu uzrādīšanu
galamērķa iestādē, Galvenā muitas pārvalde Kopienu tranzīta procedūra slēdza.
Vēlāk Eiropas Kopienu Komisijas, kā arī Potsdamas un Hanoveres muitas pārbaužu dienestu veiktā izmeklēšana tomēr atklāja,
ka Spānijas zīmogi uz šiem paziņojumiem par saņemšanu bija viltoti un ka dzīvnieku pārvadājuma laikā bija izdarītas nelikumības.
Šo nelikumību konkrēto vietu konstatēt nevarēja.
Līdz ar to 1992. gada 30. janvārī un 4. februārī Galvenā muitas pārvalde nosūtīja
Gerlach
kā atbildīgajam principālam par tranzīta procedūru divus paziņojumus par nodokļa uzlikšanu, ar ko
a posteriori
tika uzsākta ievedmuitas nodokļa piedziņa diviem minētajiem sūtījumiem.

Gerlach
iesniedza sūdzību par šiem paziņojumiem un vienlaicīgi lūdza apturēt to izpildi.
Ar 1992. gada 2. aprīļa vēstuli Galvenā muitas pārvalde paziņoja
Gerlach
par to, ka nosūtītās preces nav uzrādītas galamērķa muitas iestādē, un tai norādīja, ka līdz 1992. gada 7. jūlijam tā var
iesniegt pierādījumu par likumīgu tranzīta procedūras slēgšanu vai par pārkāpuma vai nelikumības faktisko izdarīšanas vietu.
Paziņojuma par nodokļa uzlikšanu izpilde tika apturēta līdz šī termiņa beigām.
Tā kā minētajā termiņā
Gerlach
nebija iesniegusi pieprasītos pierādījumus, Galvenā muitas pārvalde ar 1998. gada 28. jūlija lēmumu noraidīja sūdzību kā
nepamatotu.
Tad
Gerlach
cēla prasību
Finanzgericht des Landes Brandenburg
[Brandenburgas pavalsts Finanšu tiesā], lūdzot atcelt paziņojumu par nodokļa uzlikšanu un pieņemto lēmumu attiecībā uz sūdzību.
Savā prasībā
Gerlach
iebilst, ka Galvenā muitas pārvalde piešķīra trīs mēnešu termiņu, ko paredz Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkts, tikai
pēc tam, kad bija pieņemts lēmums par ievedmuitas nodokļa piedziņu. Šajā sakarā tā atsaucas uz Tiesas 1999. gada 21. oktobra
spriedumu lietā C‑233/98
Lensing & Brockhausen
(
Recueil
, I‑7349. lpp.), no kura izriet, ka tranzīta procedūru neizpildes gadījumā nosūtītāja dalībvalstij ir tiesības piedzīt nodokļus
no atbildīgā principāla tikai tad, ja tā šai personai ir iepriekš norādījusi, ka tā drīkst trīs mēnešu laikā iesniegt pierādījumus
par faktisko pārkāpuma vai nelikumības izdarīšanas vietu.
Galvenā muitas pārvalde iebilda pret šo
Gerlach
argumentu, atbildot, ka minētais trīs mēnešu termiņš katrā ziņā tai bija piešķirts sūdzības izskatīšanas procedūras laikā.
Līdz ar to iespējamais procesuālais pārkāpums saistībā ar minētā termiņa noteikšanu bija izlabots.
Šajos apstākļos
Finanzgericht des Landes Brandenburg
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai valsts muitas administrācija ir tiesīga iegrāmatot nodokļus pirms [Regulas (EEK) Nr. 1062/87] 11.a panta 2. punktā paredzētā
termiņa piešķiršanas, lai noskaidrotu pārkāpuma vai nelikumības izdarīšanas vietu, un pirmo reizi noteikt šo termiņu kā saistošu
sūdzības izskatīšanas procesa laikā?”
Iesniedzējtiesa vēlas atbildēt apstiprinoši uz uzdoto jautājumu. Tā uzskata, ka dalībvalsts, kurai pieder nosūtīšanas muitas
iestāde, var iegrāmatot nodokļus pirms Regulas (EEK) Nr. 1062/87 11.a panta 2. punktā paredzētā triju mēnešu termiņa piešķiršanas,
ja atbildīgajam principālam šis termiņš tiek noteikts sūdzības izskatīšanas procedūras laikā.
Pēc
Finanzgericht
domām, muitas administrācijai parasti vispirms vajadzētu piešķirt atbildīgajam principālam minēto termiņu un tad, kad šis
termiņš ir beidzies, uzsākt nodokļu piedziņu. Tomēr nav aizliegts šīs divas procedūras veikt apgrieztā kārtībā. Pēc iesniedzējtiesas
domām, ir svarīgi tas, ka trīs mēnešu termiņš tiek faktiski piešķirts atbildīgajam principālam un ka tam ir sniegta konkrēta
iespēja iesniegt pierādījumus, kas ir nepieciešami pirms piedziņas procedūras pabeigšanas. Tomēr paziņojums par nodokļa uzlikšanu,
par ko ir iesniegta sūdzība, vēl nebija galīgs. Līdz ar to, ja valsts iestāde piešķirtu minēto termiņu pārsūdzības procedūras
ietvaros, atbildīgajam principālam vēl būtu iespēja iesniegt nepieciešamos pierādījumus un tādējādi panākt apstrīdētā paziņojuma
atcelšanu. Pat šajā gadījumā atbildīgā principāla tiesības tiktu ievērotas.
Kaut gan
Finanzgericht
atzīst, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā
Lensing & Brockhausen
, kā arī 2005. gada 20. janvāra spriedumā lietā C‑300/03
Honeywell Aerospace
(Krājums, I‑689. lpp.) Tiesa ir nospriedusi, ka nosūtītāja dalībvalsts var uzsākt nodokļu piedzīšanu tikai tad, ja tā ir
norādījusi atbildīgajam principālam, ka tai ir minētais trīs mēnešu termiņš, tomēr tā uzskata, ka šajos spriedumos pieņemtais
risinājums šajā lietā nav piemērojams.
Tā atzīst, pirmkārt, ka šo spriedumu pamatā esošajās lietās atbildīgajiem principāliem nekāds termiņš noteikts netika, lai
gan šajā aplūkojamajā lietā termiņš tika noteikts pēc paziņojuma par nodokļa uzlikšanu pieņemšanas, bet pirms tas kļuva galīgs.
Otrkārt, iepriekš minētajā spriedumā lietā
Honeywell Aerospace
Tiesa ir interpretējusi nevis Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punktu, kas ir šīs lietas priekšmets, bet tam sekojošus noteikumus,
proti, 379. panta 2. punktu Komisijas 1993. gada 2. jūlija Regulā (EEK) Nr. 2454/93, ar ko nosaka īstenošanas noteikumus Padomes
Regulai (EEK) Nr. 2913/92 par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (OV L 253, 1. lpp.).

Par prejudiciālo jautājumu
Ar savu jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka
dalībvalsts, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, atbildīgajam principālam var piešķirt triju mēnešu termiņu, lai iesniegtu
pierādījumus par tranzīta darījuma likumību vai faktisko pārkāpuma vai nelikumības izdarīšanas vietu, pēc lēmuma par ievedmuitas
nodokļa piedziņu pieņemšanas sūdzības izskatīšanas procedūras laikā, kas ir uzsākta pret šo lēmumu.

Lietas dalībnieku argumenti

Gerlach
un Komisija uzskata, ka nosūtītāja dalībvalsts drīkst noteikt un piedzīt ievedmuitas nodokli tikai tad, ja pamata lietā minētais
trīs mēnešu termiņš ir beidzies un pierādījumi par darījuma likumību nav iesniegti vai ja atbildīgā principāla iesniegtie
pierādījumi nav pietiekami.
Šo interpretāciju pamato iepriekš minētie spriedumi lietās
Lensing & Brockhausen
, kā arī
Honeywell Aerospace
, kuros Tiesa jau ir izskatījusi šajā pamata lietā
Finanzgericht
uzdoto jautājumu. Šo spriedumu teksts ir nepārprotams un to rezolutīvo daļu var pilnībā piemērot pēc analoģijas pamata lietas
gadījumā.
Turklāt, pēc
Gerlach
un Komisijas domām, minētā interpretācija izriet pat no Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta teksta, kas liek, pirmkārt,
noteikt trīs mēnešu termiņu pamata lietā un tad, otrkārt, ja pieprasītie pierādījumi netiek sniegti šajā termiņā, uzsākt nodokļu
un citu maksājumu piedziņu.
Komisija piebilst, ka minēto interpretāciju apstiprina arī šī noteikuma mērķis – nodrošināt ātru nodokļu piedziņu, rosinot
atbildīgo principālu aktīvi sadarboties situācijas noskaidrošanā. Tomēr, ja nosūtīšanas dalībvalsts piešķir pamata lietā minēto
termiņu pēc nodokļu piedziņas, tas ir pretrunā šim mērķim.
Ja pēc lēmuma pieņemšanas par ievedmuitas nodokļa piedzīšanu atbildīgais principāls noteiktajā termiņā var pierādīt, ka nelikumības
tika izdarītas citā dalībvalstī, kurai tāpēc ir jāveic nodokļu piedziņa, nosūtītājai dalībvalstij ir jāatceļ jau pieņemtais
lēmums un jānosūta lieta kompetentajai dalībvalstij. Šīs interpretācijas trūkums ir palēnināta procedūra, kas ir pretrunā
šāda termiņa noteikšanas lietderīgajai ietekmei.
Visbeidzot Komisija uzsver, ka piedāvātais risinājums ir saderīgs ar Kopienu tiesību vispārīgajiem principiem. Nav strīda
par to, ka, ja administratīvajā procedūrā ir paredzētas attiecīgās personas tiesības tikt uzklausītai, tad tiesību aktu, ar
kuru šo procedūru noslēdz, var pieņemt tikai pēc attiecīgās personas uzklausīšanas.

Tiesas atbilde
Atbilstoši Regulas Nr. 222/77 36. panta 3. punktam, ja pamata lietas situācijā sūtījumu galamērķa muitas iestādē neuzrāda
un pārkāpuma vai nelikumības izdarīšanas vietu nevar konstatēt, šis pārkāpums vai nelikumība ir jāuzskata par tādu, kas ir
izdarīts dalībvalstī, kurai pieder nosūtīšanas muitas iestāde, ja vien termiņā, kas ir jānosaka, netiek sniegti pierādījumi
par tranzīta darījuma likumību vai vietu, kurā pārkāpums vai nelikumība ir faktiski izdarīts.
Tālāk Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 1. punktā ir precizēts, ka, ja sūtījumu neuzrāda galamērķa muitas iestādē un ja pārkāpuma
vai nelikumības vietu nevar konstatēt, nosūtītāja muitas iestāde par to ziņo atbildīgajam principālam pēc iespējas drīz, bet
ne vēlāk kā līdz vienpadsmitā mēneša beigām pēc Kopienas tranzīta deklarācijas reģistrācijas dienas.
Atbilstoši šī paša panta 2. punktam minētajā paziņojumā cita starpā norāda termiņu, līdz kuram kompetentajām iestādēm pieņemamā
veidā nosūtītājai muitas iestādei jāsniedz pierādījumi par tranzīta pārvadājuma likumību vai par vietu, kur pārkāpums vai
nelikumība faktiski izdarīts. Šis termiņš ir trīs mēneši no 1. punktā minētās paziņošanas. Ja līdz termiņa beigām minētais
pierādījums nav sniegts, tad kompetentā dalībvalsts uzsāk attiecīgo nodokļu un citu maksājumu piedzīšanu.
Tomēr Tiesa jau ir nospriedusi, ka no Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta, kā arī no vēlāk pieņemtiem būtībā vienādiem
noteikumiem, proti, no 49. panta 2. punkta Komisijas 1992. gada 21. aprīļa Regulā (EEK) Nr. 1214/92, ar ko paredz īstenošanas
noteikumus Kopienas tranzīta procedūrai un noteiktiem šās procedūras vienkāršojumiem (OV L 132, 1. lpp.), un no Regulas Nr. 2454/93
379. panta 2. punkta izriet, ka nosūtītāja muitas iestādes pienākumam – paziņot atbildīgajam principālam par termiņu, kurā
var sniegt pieprasītos pierādījumus – ir obligāts raksturs un paziņošanai jānotiek pirms muitas parāda piedziņas (šajā sakarā
skat. 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑460/01 Komisija/Nīderlande, Krājums, I‑2613. lpp., 62. un 80. punkts).
Turklāt Tiesa ir uzsvērusi, ka šī termiņa mērķis ir aizsargāt atbildīgā principāla intereses, tam piešķirot trīs mēnešu termiņu,
lai vajadzības gadījumā iesniegtu pierādījumu par tranzīta darījuma likumību vai par vietu, kur faktiski tika izdarīts pārkāpums
vai nelikumība (skat. 2002. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑112/01
SPKR
,
Recueil
, I‑10655. lpp., 38. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Honeywell Aerospace
, 24. punkts).
No tā izriet, ka dalībvalsts, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, var uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu tikai tad, ja
atbildīgajam principālam iepriekš ir norādīts, ka tam ir trīs mēnešu termiņš, lai iesniegtu pieprasītos pierādījumus, un ja
šie pierādījumi netika iesniegti minētajā termiņā (šajā sakarā skat. iepriekš minētos spriedumus lietās
Lensing & Brockhausen
, 29. punkts, kā arī
Honeywell Aerospace
, 23. punkts).
Šajos apstākļos minēto termiņu pirmo reizi nevar piešķirt pēc kompetento iestāžu lēmuma uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu
sūdzības izskatīšanas procedūras laikā, kas ir uzsākta pret šo lēmumu. Tas it īpaši attiecas uz pamata lietas gadījumu, kad
šis lēmums ir uzreiz izpildāms.
Šī termiņa novēlota norāde ir pretrunā Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkta noteikumiem un pārkāpj atbildīgā principāla
no šī noteikuma izrietošās tiesības faktiski darīt zināmu savu viedokli par tranzīta darījuma likumību, pirms tiek pieņemts
lēmums par piedziņu, kura adresāts tas ir un kurš materiāli ietekmē tā intereses.
Tomēr šo tiesību ievērošana ir Kopienu tiesību sistēmas pamatprincips, kas ir jānodrošina jebkurā pret personu aizsāktā procedūrā,
ieskaitot Kopienu tranzītu, kuras rezultātā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs akts (šajā sakarā skat. 1996. gada 24. oktobra
spriedumu lietā C‑32/95 P Komisija/
Lisrestal
u.c.,
Recueil
, I‑5373. lpp., 21. un 30. punkts; 2000. gada 21. septembra spriedumu lietā C‑462/98 P
Mediocurso
/Komisija,
Recueil
, I‑7183. lpp., 36. punkts, un 2005. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑287/02 Spānija/Komisija, Krājums, I‑5093. lpp., 37. punkts).
Tādējādi uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1062/87 11.a panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts,
kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, nevar piešķirt atbildīgajam principālam trīs mēnešu termiņu, lai iesniegtu pierādījumu
par tranzīta darījuma likumīgumu vai par pārkāpuma vai nelikumības faktiskās izdarīšanas vietu, pēc tam, kad ir pieņemts lēmums
uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu, sūdzības izskatīšanas procedūras laikā, kas ir uzsākta pret šo lēmumu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās
izdevumi, nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:
11.a panta 2. punkts Komisijas 1987. gada 27. marta Regulā (EEK) Nr. 1062/87 par Kopienas tranzīta procedūras īstenošanas
noteikumiem un šās procedūras vienkāršojumiem, kas grozīta ar Komisijas 1990. gada 29. maija Regulu (EEK) Nr. 1429/90, ir
jāinterpretē tādējādi, ka dalībvalsts, kurai pieder nosūtītāja muitas iestāde, nevar piešķirt atbildīgajam principālam trīs
mēnešu termiņu, lai iesniegtu pierādījumu par tranzīta darījuma likumīgumu vai par pārkāpuma vai nelikumības faktiskās izdarīšanas
vietu, pēc tam, kad ir pieņemts lēmums uzsākt ievedmuitas nodokļa piedziņu, sūdzības izskatīšanas procedūras laikā, kas ir
uzsākta pret šo lēmumu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.