CELEX: 61999TJ0222
Prasība atcelt tiesību aktu
Pieņemamība

Atbilstošais tiesiskais regulējums
1       Eiropas Parlamenta Reglamenta 29. pantā (“Politisko grupu izveidošana”) redakcijā, kas ir spēkā kopš 1999. gada 1. maija (OV 1999,
L 202, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Reglaments”), noteikts:
“1.      Deputāti var apvienoties politiskajās grupās saskaņā ar savu politisko pārliecību.
2.      Politiskajā grupā apvienojas deputāti, kas ievēlēti vismaz vienā piektdaļā dalībvalstu. Lai izveidotu politisko grupu, nepieciešami
vismaz deviņpadsmit deputāti.
3.      Deputāts var darboties tikai vienā politiskajā grupā.
4.      Par politiskās grupas izveidošanu paziņo Parlamenta priekšsēdētājam. Šajā paziņojumā norāda politiskās grupas nosaukumu, locekļu
vārdus un biroja sastāvu.
5.      Paziņojumu par politiskās grupas izveidi publicē
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
.”
2       Reglamenta 30. pantā attiecībā uz deputātiem, kuri neietilpst politiskajās grupās, noteikts:
“1. Deputātiem, kuri nepieder nevienai politiskajai grupai [neietilpst nevienā politiskajā grupā], ir sekretariāts. Pēc ģenerālsekretāra
priekšlikuma tā izveides noteikumus nosaka Prezidijs.
2. Prezidijs nosaka arī šo deputātu statusu un parlamentārās tiesības.”
3       Saskaņā ar Reglamenta 23. pantu Parlamenta Priekšsēdētāju konferenci veido Parlamenta priekšsēdētājs un politisko grupu priekšsēdētāji,
kuriem ir balsstiesības, bet pie politiskajām grupām nepiederošie deputāti nosūta divus savus pārstāvjus uz Priekšsēdētāju
konferences sanāksmēm, kurās viņi piedalās bez balsstiesībām. Turklāt vienīgi politiskās grupas var iesniegt rezolūcijas priekšlikumu,
noslēdzoties debatēm par Komisijas ievēlēšanu (33. pants), un piedalīties Parlamenta delegācijā Samierināšanas komitejā (82. pants).
Turklāt saskaņā ar 137. pantu politiskā grupa var sniegt balsojuma skaidrojumu, nepārsniedzot divas minūtes.
4       Tāpat Reglamentā paredzēta virkne iniciatīvu, ko var īstenot vienīgi politiskā grupa vai vismaz 32 deputāti un kas attiecas
uz šādiem jautājumiem:
–       priekšsēdētāja, priekšsēdētāja vietnieku un kvestoru kandidātu izvirzīšana (13. pants);
–       iespēja iesniegt jautājumus Padomei vai Komisijai un prasīt, lai šos jautājumus iekļauj Parlamenta darba kārtībā (42. pants);
–       ieteikumu sagatavošana Padomei par jautājumiem, kas ietilpst Līguma par Eiropas Savienību V un VI sadaļā vai arī, ja ar Parlamentu
nav notikušas konsultācijas par starptautisku nolīgumu, – 97. panta vai 98. panta regulēšanas sfērā (49. pants);
–       debašu pieprasīšana par aktuāliem, ārkārtas un īpaši nozīmīgiem jautājumiem (50. pants);
–       atkārtota iesniegšana Parlamentam saskaņā ar 71. panta 3. punktu;
–       priekšlikuma noraidīt Padomes kopējo nostāju iesniegšana (79. pants);
–       grozījumu Padomes kopējā nostājā iesniegšana (80. pants);
–       lēmuma uzaicināt Komisiju un Padomi piedalīties debatēs pirms sarunu uzsākšanas ar kandidātvalsti pieņemšana (96. pants);
–       priekšlikums prasīt, lai Padome atļautu uzsākt sarunas par starptautiska nolēmuma slēgšanu, atjaunošanu vai grozīšanu tikai
tad, kad Parlaments, pamatojoties uz atbildīgās komitejas ziņojumu, ir izteicis savu nostāju par ierosinātajām sarunu pilnvarām
(97. pants);
–       grozījumu iesniegšana ieteikumiem saistībā ar kopējo ārpolitiku un drošības politiku, ko sagatavojusi atbildīgā komiteja (104. pants);
–       priekšlikumu Parlamenta darba kārtības projekta grozīšanai iesniegšana (111. pants);
–       ārkārtas debašu pieprasījums (112. pants);
–       pieprasījums veikt balsošanu pa daļām (131. pants);
–       pieprasījums veikt balsošanu pēc saraksta (134. pants);
–       grozījumu iesniegšana apspriešanai plenārsēdē (139. pants);
–       pieprasījums nodot jautājumu atpakaļ komitejai (144. pants);
–       debašu pabeigšanas pieprasījums (145. pants);
–       debašu atlikšanas pieprasījums (146. pants);
–       pieprasījums pārtraukt vai slēgt sēdi (147. pants);
–       atbildīgās komitejas veiktas Reglamenta interpretācijas apstrīdēšana.
5       Reglamenta 180. pantā par Reglamenta piemērošanu noteikts:
“1.      Ja rodas šaubas par to, kā interpretējams vai piemērojams šis Reglaments, Parlamenta priekšsēdētājs, neskarot iepriekš pieņemtos
lēmumus šajā jomā, var nodot jautājumu izskatīšanai atbildīgajā komitejā.
Parlamenta priekšsēdētājs var nodot jautājumu atbildīgajai komitejai arī tad, ja saskaņā ar 142. pantu tiek norādīts uz Reglamenta
neievērošanu.
2.      Atbildīgā komiteja lemj, vai ir jāierosina Reglamenta grozījumi. Šādā gadījumā tā piemēro 181. pantā noteikto procedūru.
3.      Ja atbildīgā komiteja nolemj, ka ar spēkā esošajiem Reglamenta komentāriem pietiek, tā iesniedz komentārus Parlamenta priekšsēdētājam,
kurš nākamajā sēdē par to informē Parlamentu.
4.      Ja kāda politiskā grupa vai vismaz trīsdesmit divi deputāti iebilst pret atbildīgās komitejas komentāriem, jautājumu iesniedz
izskatīšanai Parlamentam, kas pieņem lēmumu ar nodoto balsu vairākumu, ja ir klāt vismaz viena trešdaļa deputātu. Ja komentārus
noraida, jautājumu nodod atkārtotai izskatīšanai komitejā.
5.      Komentārus, pret kuriem nav izteikts neviens iebildums, kā arī tos komentārus, kurus Parlaments ir pieņēmis, pievieno kursīvā
kā Reglamenta attiecīgā panta vai pantu skaidrojumu.
6.      Šie komentāri ir precedents turpmākajai attiecīgo pantu piemērošanai vai interpretācijai.
[..]”

Prāvas rašanās fakti
6       Ar 1999. gada 19. jūlija vēstuli vairāki Parlamenta deputāti no dažādām politiskajām grupām saskaņā ar Reglamenta 29. panta
4. punktu paziņoja Parlamenta priekšsēdētājam par
Groupe technique des députés indépendants
(
TDI
) –
Groupe mixte
[Neatkarīgo deputātu tehniskā grupa – Jaukta grupa] (turpmāk tekstā – “
TDI
grupa”) izveidošanu, kuras deklarētais mērķis bija “nodrošināt, lai visi deputāti varētu pilnībā izmantot savus deputāta
mandātus”.
7
TDI
grupas “dibināšanas noteikumos”, kas pievienoti iepriekšējā punktā minētajai vēstulei, noteikts, ka:
“Parakstījušies deputāti apliecina pilnīgu politisko neatkarību vienam no otra, un tādējādi:
–       viņiem ir tiesības neatkarīgi balsot kā komitejā, tā plenārsēdē;
–       grupas locekļi neizsakās visu grupas deputātu vārdā;
–       grupas sanāksmju mērķis ir uzstāšanās laika piešķiršana un jebkuru ar grupu saistītu administratīvo un finanšu jautājumu atrisināšana;
–       grupas biroju veido no individuālu locekļu pārstāvjiem.”
8       No Parlamenta 1999. gada 20. jūlija plenārsēdes protokola (OV 1999, C 301, 1. lpp.) izriet, ka Parlamenta priekšsēdētāja ir
paziņojusi, ka “viņa no 29 deputātiem ir saņēmusi paziņojumu par jaunas politiskās grupas izveidošanu ar nosaukumu
Groupe technique des députés indépendants
(
TDI
)”. Tajā pašā dienā ar Parlamenta priekšsēdētājai adresētu vēstuli pārējo politisko grupu priekšsēdētāji, uzskatot, ka šajā
gadījumā nav izpildīts 29. panta 1. punktā minētais politiskās pārliecības nosacījums, lūdza nodot šo jautājumu izskatīšanai
Parlamenta Konstitucionālajai komitejai komentāru sniegšanai par šo normu un konstatēt, ka attiecīgie deputāti līdz Komitejas
komentāru saņemšanas brīdim uzskatāmi par politiskajām grupām nepiederošiem deputātiem.
9       Ar 1999. gada 28. jūlija vēstuli Konstitucionālo jautājumu komitejas priekšsēdētājs informēja Parlamenta priekšsēdētāju, ka:
“savas 1999. gada 27. un 28. jūlija sanāksmes laikā Konstitucionālo jautājumu komiteja izskatīja Reglamenta 29. panta 1. punkta
interpretācijas pieprasījumu, ko tai iesniedza Parlamenta Priekšsēdētāju konference pēc tās 1999. gada 21. jūlija sanāksmes.
Pēc detalizētas viedokļu apmaiņas un ar divām balsīm par, divām pret un, vienam deputātam atturoties, Konstitucionālo jautājumu
komiteja interpretēja Reglamenta 29. panta 1. punktu šādi:
[
TDI
grupas] izveidošanas dokumenti ir pretrunā ar Reglamenta 29. panta 1. punktu.
Faktiski šīs grupas dibināšanas dokumenti, it īpaši Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai adresētās dibināšanas vēstules 2. pielikums,
izslēdz jebkādu politisko vienotību. Tas dod dokumentus parakstījušajiem deputātiem pilnīgu politisko [neatkarību] grupas
ietvaros.
Es ierosinu kā komentāru 29. panta 1. punktam pievienot šādu tekstu:
“Šī panta izpratnē nav pieņemama tādas grupas izveidošana, kura atklāti noliedz jebkādu politisko raksturu un jebkādas politiskās
pārliecības vienotību starp tās locekļiem.”
[..]”
10     1999. gada 13. septembra plenārsēdē Parlamenta priekšsēdētāja atbilstoši Reglamenta 180. panta 3. punktam informēja Parlamentu
par 1999. gada 28. jūlija vēstuli, kas izklāstīta iepriekšējā punktā. Atbilstoši Reglamenta 180. panta 4. punktam
TDI
grupa apstrīdēja Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosināto komentāru formulējumu.
11     1999. gada 14. septembra plenārsēdē un saskaņā ar minēto Reglamenta pantu komentāra teksts tika nodots izskatīšanai Parlamentam,
kas to ar deputātu balsu vairākumu pieņēma.

Procedūra
12     Ar pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā attiecīgi iesniegti 1999. gada 5. oktobrī, 19. novembrī un 22. novembrī,
Martiness [
Martinez
] un de Golls [
de Gaulle
] (lieta T‑222/99),
Front national
(lieta T‑327/99), kā arī Bonino [
Bonino
], Pannella [
Pannella
], Kapato [
Cappato
], Delalba [
Dell'Alba
], Della Vedova [
Della Vedova
], Dipuī [
Dupuis
], Turko [
Turco
] un
Lista Emma Bonino
(turpmāk tekstā – “Bonino u.c.”) (lieta T‑329/99) cēla šo prasību par tiesību akta atcelšanu.
13     Ar atsevišķu dokumentu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1999. gada 5. oktobrī, Martiness un de Golls saskaņā
ar EKL 242. pantu lūdza apturēt apstrīdētā Parlamenta 1999. gada 14. septembra akta piemērošanu. Ar 1999. gada 25. novembra
rīkojumu (lieta T‑222/99 R
Martinez
un
de Gaulle
/Parlaments,
Recueil
, II‑3397. lpp.) Pirmās instances tiesas priekšsēdētājs šo lūgumu apmierināja, atliekot tomēr lēmuma par tiesāšanās izdevumiem
pieņemšanu.
14     Lietas sākotnēji tika nodotas izskatīšanai palātai trīs tiesnešu sastāvā. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas Pirmās instances
tiesa 2000. gada 14. novembrī saskaņā ar Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas reglamenta 51. panta 1. punktu nolēma lietas
izskatīšanu nodot palātai piecu tiesnešu sastāvā.
15     Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta paplašinātā sastāvā) izlēma uzsākt mutvārdu procesu.
Procesa organizācijas nolūkā tā pieprasīja lietas dalībniekiem iesniegt noteiktus dokumentus un atbildēt uz noteiktiem jautājumiem.
Lietas dalībnieki šīs prasības izpildīja noteiktajā termiņā.
16     Tiesas sēdē, kas notika 2001. gada 13. februārī, lietas dalībnieki sniedza savus mutvārdu paskaidrojumus un atbildēja uz Pirmās
instances tiesas uzdotajiem jautājumiem.
17     Pēc lietas dalībnieku paskaidrojumu uzklausīšanas Pirmās instances tiesa (trešā palāta paplašinātā sastāvā) uzskata, ka sprieduma
pieņemšanas nolūkā lietas ir apvienojamas atbilstoši Reglamenta 50. pantam.

Lietas dalībnieku prasījumi
18     Lietā T‑222/99 Martinesa un de Golla prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu, ar kuru tiek interpretēts tā Reglaments;
–       konstatēt, ka Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosinātā Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācija ir pretrunā ar
Kopienas tiesību sistēmu, likuma varu, Savienības pamatprincipiem un pamattiesībām;
–       piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
19     Lietā T‑327/99
Front national
prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu, ar kuru tiek izbeigta
TDI
grupas pastāvēšana;
–       ar atpakaļejošu spēku atjaunot šīs grupas locekļiem visas tiesības un priekšrocības, kā mantiskās, tā nemantiskās, sākot ar
1999. gada 19. jūliju, datumu, kad Parlamenta priekšsēdētājai tika paziņots par
TDI
grupas izveidi;
–       atjaunot
TDI
grupas rīcībā nodoto darbinieku karjeras tādējādi, ka tās asistenti, tehniskie asistenti un sekretāres būtu tādā situācijā,
kādā viņi būtu bijuši, ievērojot pakāpes un līmeņus, kas tiem būtu piešķirti kā parlamentārās grupas personāla locekļiem;
–       uzdot
TDI
grupai izmaksāt, sākot no 1999. gada 19. jūlija, dažāda veida finansējumu, ko saņem politiskās grupas saskaņā ar normām,
kas attiecas uz šīm grupām;
–       piespriest atbildētājam atlīdzināt izdevumus un advokātu pakalpojumu izdevumus FRF 52 500 (Francijas franku) apmērā.
20     Tomēr tiesas sēdē
Front national
atsauca otro, trešo un ceturto prasījumu, par ko Pirmās instances tiesa izdarīja atzīmi protokolā.
21     Lietā T‑329/99 Bonino

u.c. prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       atcelt Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu, ar kuru norādīts, ka
TDI
grupas izveide ir pretrunā ar Reglamenta 29. panta 1. punktu;
–       pakārtoti – konstatēt, ka Reglamenta 29. panta 1. punkts un 30. pants, skatot tos kopsakarā, ir prettiesiski un nav piemērojami
saskaņā ar EKL 241. pantu;
–       piespriest atbildētājam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
22     Visās šajās lietās Parlamenta prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–       noraidīt prasības kā nepieņemamas vai, pakārtoti, kā nepamatotas;
–       piespriest prasītājam vai prasītājiem atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par pieņemamību
23     Lai arī Parlaments nav izvirzījis formālu iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Reglamenta 114. pantu, tas norāda, ka prasības
atcelt tiesību aktu nav pieņemamas. Šajā sakarā tas izvirza trīs pamatus.
24     Saistībā ar pirmo pamatu Parlaments uzskata, ka attiecībā uz lietām T‑327/99 un T‑329/99 prasītāju apstrīdētais akts nemaz
nepastāv. Otrā pamata ietvaros attiecībā uz visām trim lietām tas apgalvo, ka Kopienu tiesas nevar izvērtēt 1999. gada 14. septembra
aktu. Trešais pamats, kas izvirzīts visās trijās lietās, ir saistīts ar to, ka šis akts nav tāds, kas tieši un individuāli
skar prasītājus EKL 230. panta ceturtās daļas izpratnē.

Pirmais pamats – apstrīdētā akta neesamība lietā T‑327/99 un lietā T‑329/99
25     Lietās T‑327/99 unT‑329/99 Parlaments atsaucas uz to, ka nepastāv tiesību akts, kuru prasītāji lūdz atcelt, t.i., attiecīgi
šķietamais Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmums, kas ar atpakaļejošu spēku izbeidz
TDI
grupas pastāvēšanu, un tajā pašā dienā pieņemtais šķietamais lēmums, ar kuru Parlaments pieņēma Konstitucionālo jautājumu
komitejas viedokli par
TDI
grupas izveidošanas paziņojuma atbilstību Reglamenta 29. panta prasībām. Parlaments uzskata, ka 1999. gada 14. septembrī
tas vienkārši pieņēma minētās normas interpretāciju, ko ierosināja Konstitucionālo jautājumu komiteja un saskaņā ar kuru “šī
panta izpratnē nav pieņemama tādas grupas izveidošana, kas atklāti noliedz jebkādu politisko raksturu un jebkādu tās locekļu
politiskās pārliecības vienotību”.
26     Tomēr Pirmās instances tiesa uzsver, ka, lai izlemtu, vai par tiesību aktu var celt prasību saskaņā ar EKL 230. pantu, svarīgs
ir attiecīgā tiesību akta saturs. Tiesību akta vai lēmuma pieņemšanas formai principā nav nozīmes, izlemjot, vai šādus tiesību
aktus vai lēmumus var apstrīdēt, ceļot prasību par to atcelšanu (skat. Tiesas 1981. gada 11. novembra spriedumu lietā 60/81
IBM
/Komisija,
Recueil
, 2639. lpp., 9. punkts, un 2000. gada 22. jūnija spriedumu lietā C‑147/96 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I‑4723. lpp., 27. punkts; Tiesas 1991. gada 13. jūnija rīkojumu lietā C‑50/90
Sunzest
/Komisija,
Recueil
, I‑2917. lpp., 12. punkts).
27     Tāpēc ir jāizvērtē, vai, neskatoties uz faktu, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts formāli ir Konstitucionālo jautājumu
komitejas ierosinātā un Parlamenta pieņemtā Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācija, ir iespējams arī uzskatīt, ka tas
ietver lēmumus, ko lietās T‑327/99 un T‑329/99 apstrīd prasītāji.
28     Attiecībā uz lietu T‑327/99 ir jāatgādina, ka pēc tam, kad 1999. gada 20. jūlija plenārsēdē Parlamenta priekšsēdētāja bija
paziņojusi, ka viņa ir saņēmusi paziņojumu par
TDI
grupas izveidošanu, šīs grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām apšaubīja pārējo politisko grupu priekšsēdētāji,
kuri lūdza jautājumu nodot Konstitucionālo jautājumu komitejai un pieprasīja, lai attiecīgie deputāti līdz komitejas viedokļa
saņemšanas brīdim tiktu uzskatīti par deputātiem, kas neietilpst politiskajās grupās.
29     No Parlamenta 1999. gada 22. jūlija plenārsēdes galīgā protokola (OV 1999, C 301, 26. lpp.) izriet, ka “29. panta 1. punkta
piemērošanas jautājums, it īpaši attiecībā uz [
TDI
] grupas izveidošanu” nodots Konstitucionālo jautājumu komitejai. Šīs komitejas 1999. gada 27. un 28. jūlijā notikušo sanāksmju
protokola 5. punktā minēts, ka komitejas priekšsēdētājs tai adresēto interpretācijas pieprasījumu uztver kā tādu, kas attiecas
uz “[
TDI
grupas] izveidi, lai izvērtētu, vai tās izveidošana nav pretrunā ar Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām”.
30     Ar 1999. gada 28. jūlija vēstuli (skat. iepriekš 9. punktu) Konstitucionālo jautājumu komitejas priekšsēdētājs informēja Parlamenta
priekšsēdētāju, ka minētā komiteja Reglamenta 29. panta 1. punktu interpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauta
TDI
grupas izveide, pamatojot ar to, ka paziņojumā par šīs grupas izveidi izslēgta jebkāda politiskā vienotība un dalībniekiem
dota pilnīga politiskā [neatkarība] grupas ietvaros. Priekšsēdētājs ierosināja 29. panta 1. punktam pievienot komentāru, kas
citēts iepriekš 9. punktā un ko Parlaments pieņēma tā plenārsēdē 1999. gada 14. septembrī.
31     No iepriekš 28.–30. punktā izklāstītā izriet, ka Konstitucionālo jautājumu komitejai tika lūgts sniegt 29. panta 1. punkta
interpretāciju pēc tam, kad tika izdarīts paziņojums par
TDI
grupas izveidi, un pārējo politisko grupu priekšsēdētāji bija apšaubījuši šī paziņojuma atbilstību iepriekš minētajai normai.
Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosinātais un Parlamenta 1999. gada 14. septembrī pieņemtais komentārs par šo pantu
tika pieņemts sakarā ar šo paziņojumu un tika formulēts attiecībā uz šo konkrēto paziņojumu.
32     Šādos apstākļos Parlaments nevar apgalvot, ka 14. septembra tiesību akta mērķis ir vienīgi sniegt vispārēju un abstraktu Reglamenta
29. panta 1. punkta interpretāciju.
33     1999. gada 14. septembrī, pieņemot Reglamenta 29. panta 1. punkta vispārēju interpretāciju, ko bija ierosinājusi Konstitucionālo
jautājumu komiteja, Parlaments vienlaikus izteica savu viedokli par paziņojumu par
TDI
grupas izveidi. Šīs vispārējās interpretācijas kontekstā tas secināja, ka grupa neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punkta
nosacījumiem un ir uzskatāma par tādu, kas nav tikusi izveidota. Tādējādi, tā kā nebija jāpieņem nekāds papildu akts, deputāti,
kas bija paziņojuši par
TDI
grupas izveidi un ko Parlaments, kā tas atzina tiesas sēdē, bija uzskatījis par
TDI
grupas locekļiem, tika nekavējoties atzīti par politisko grupu sastāvā neietilpstošiem deputātiem, un Parlaments šo faktu
neapstrīd.
34     No Parlamenta Prezidija 1999. gada 14. septembrī pieņemtā lēmuma par Parlamenta budžeta 3707. punktā paredzēto kredītlīdzekļu
sadali 1999. gada otrajam pusgadam un attiecībā uz sekretariāta izdevumiem, administratīvajiem un darbības izdevumiem un izdevumiem
saistībā ar politisko grupu un politiskajās grupās neietilpstošu deputātu politiskajām aktivitātēm redzams, ka šajā datumā
Parlamenta pieņemtajam lēmumam, ar kuru tika konstatēts, ka
TDI
grupa nepastāv, bija
ex tunc
iedarbība. Faktiski iepriekš minētajā Prezidija lēmumā
TDI
grupa nav minēta starp grupām, uz kurām attiektos šī kredītlīdzekļu sadale minētajam pusgadam, kas ietver periodu no 1999. gada
19. jūlija līdz 14. septembrim.
35     Ievērojot iepriekš 28.–34. punktā izklāstīto izvērtējumu, ir jāuzskata, ka 1999. gada 14. septembrī Parlaments izlēma, ka
TDI
grupa atzīstama par nepastāvošu
ex tunc
, jo tā neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktam.
36
Front national
prasība atcelt Parlamenta 1999. gada 14. septembra lēmumu, ar kuru ar atpakaļejošu spēku izbeigta
TDI
grupas pastāvēšana, interpretējama kā prasība, kas atsaucas uz iepriekšējā punktā minēto lēmumu.
37     Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, tiktāl, ciktāl tas attiecas uz lietu T‑327/99, pamats, kas saistīts ar apstrīdētā lēmuma
nepastāvēšanu, ir noraidāms.
38     Attiecībā uz lietu T‑329/99, kā redzams no Parlamenta 1999. gada 13. septembrī notikušās plenārsēdes stenogrammas, sēdes laikā
priekšsēdētāja ir sniegusi šādu paziņojumu:
“Es esmu pārliecināta, ka jūs atcerēsieties, ka savā 27. un 28. jūlija sēdē Konstitucionālo jautājumu komiteja [..] izskatīja
Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijas pieprasījumu, ko 21. jūlija sanāksmes laikā iesniedza Priekšsēdētāju konference.
Konstitucionālo jautājumu komiteja secināja šādi: “Paziņojums par Neatkarīgo deputātu tehniskās grupas, jauktas grupas, izveidošanu
neatbilst [Reglamenta] 29. panta 1. punktam”. Faktiski saskaņā ar Konstitucionālo jautājumu komitejas viedokli “Paziņojumā
par šīs grupas izveidošanu, it īpaši Eiropas Parlamenta priekšsēdētājai adresētās vēstules par izveidošanu 2. pielikumā, izslēgta
jebkāda veida politiskās pārliecības vienotība. Tajā vēstuli parakstījušajiem deputātiem paredzēta pilnīga politiskā neatkarība
grupas ietvaros”.
Konstitucionālo jautājumu komiteja lūdz Reglamenta 29. panta 1. punktam pievienot šādu komentāru: “Šī panta izpratnē nav pieņemama
tādas grupas izveidošana, kas atklāti noliedz jebkādu politisko raksturu un jebkādu tās locekļu politiskās pārliecības vienotību”.”
39     No Parlamenta 1999. gada 14. septembra plenārsēdes stenogrammas izriet, ka pēc
PSE
grupas pārstāvja Napolitano [
Napolitano
] norādes par to, ka 1999. gada 13. septembra provizoriskajā protokolā nepilnīgi izklāstīts Parlamenta priekšsēdētājas paziņojums
tiktāl, ciktāl tajā nav ietverta tā pirmā daļa attiecībā uz paziņojuma par
TDI
grupas izveidi neatbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam, Parlamenta priekšsēdētāja ir norādījusi, ka protokols tiks atbilstoši
izlabots un papildināts.
40     Pēc
TDI
grupas locekļu Gollniša [
Gollnisch
] un Delalbas iejaukšanās, iebilstot pret labojumiem, Parlamenta priekšsēdētāja norādīja:
“Delalbas kungs, viena lieta ir skaidra – es zinu, ko es sacīju vakar, un es to ne vien zinu, bet man priekšā ir teksts, kuru
es vakar nolasīju, un to neviens nevar apstrīdēt.
Mums ir procedūra, kas paredz protokola apstiprināšanu un kas ļauj deputātiem, kuri uzskata, ka protokols neatbilst tam, kas
tika sacīts, protokolu neapstiprināt. Tāpat man liekas, ka mani priekšlikumi, ievērojot atšķirības starp veidu, kādā es tos
izteicu, un to, kā es tos šeit redzu attēlotus, nav precīzi atspoguļoti.
Protams, vienīgais, ko es varu darīt, ir iekļaut Napolitano pieprasītos labojumus, jo es labāk nekā jebkurš cits varu izlemt,
vai manis sacītais ir precīzi atspoguļots. Tāpēc es nevaru atteikties iekļaut šo labojumu.”
41     Pēc
TDI
grupas locekļa Pannella [
Pannella
] izteiktās piezīmes Parlamenta priekšsēdētāja piebilda:
“Šobrīd es ikvienu aicināšu iesniegt labojumus, kas, viņaprāt, protokolā ir nepieciešami, ne tikai par šo, bet arī par citiem
jautājumiem. Atbilstoši tam, kā mēs vienmēr esam darījuši, es pēc tam paziņošu, ka protokols ir pieņemts ar labojumiem, par
kuriem esmu informēta. Tikai pēc tam mēs pāriesim pie balsošanas par jūsu iebildumu pret interpretāciju.”
42     Turpinājumā Parlaments pieņēma 1999. gada 13. septembra plenārsēdes protokolu, kas bija pabeigts atbilstoši Napolitano kunga
prasībām. No tā izriet, ka Konstitucionālo jautājumu komitejas izteiktais viedoklis par
TDI
grupas izveidošanas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam, kā tas citēts iepriekš 38. punktā, ir neatņemama šīs normas
interpretācijas daļa, par kuru balsojis Parlaments. Nekas neliecina, ka, apstiprinot šo interpretāciju, Parlaments veicis
atrunu attiecībā uz minēto viedokli.
43     Ņemot vērā iepriekš minēto, tas, ka Parlaments 1999. gada 14. septembrī ir apstiprinājis Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju
atbilstoši Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosinājumam, uzskatāms par šīs komitejas viedokļa pieņemšanu attiecībā uz
TDI
grupas izveidošanas atbilstību minētajam pantam.
44     Katrā ziņā iepriekš 28.–34. punktā minētais izvērtējums, no kura izriet, ka 1999. gada 14. septembrī Parlaments nolēma, ka
TDI
grupa nepastāv, tāpēc ka nav izpildītas Reglamenta 29. panta 1. punkta prasības, pierāda, ka Parlaments minētajā datumā nolēma
pieņemt minēto viedokli.
45     No tā izriet, ka atsaukšanās uz apstrīdētā lēmuma neesamību attiecībā uz lietu 329/99 ir noraidāma. Tādējādi šis pamats noraidāms
pilnībā.
46     Pēc šī pamata izvērtēšanas ir jāsecina, ka ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu Parlaments ir izlēmis apstiprināt vispārēju
Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, ko bija ierosinājusi Konstitucionālo jautājumu komiteja, un komitejas izteikto
viedokli attiecībā uz to, vai paziņojums par
TDI
grupas nodibināšanu atbilst minēta panta prasībām, un nolēmis, ka šī grupa uzskatāma par nepastāvošu
ex tunc
, jo tā neatbilst šajā normā minētajam nosacījumam.

Otrais pamats – par to, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts nav apstrīdams
47     Trijās lietās Parlaments norāda, ka tā 1999. gada 14. septembra akts nevar būt prasības atcelt tiesību aktu priekšmets Kopienu
tiesā. Būtībā tas apgalvo, ka šis tiesību akts attiecas tikai uz Parlamenta darba iekšējo organizāciju un nerada juridiskas
sekas trešajām personām.
48     Vispirms Pirmās instances tiesa atzīmē, ka Eiropas Kopiena balstās uz likuma varu, līdz ar to ne tās dalībvalstis, ne iestādes
nevar izvairīties no tā, ka tiek izvērtēta to pieņemto aktu atbilstība konstitucionālajām pamattiesībām, kuras ir pamatā Līgumam,
ar kuru ir iedibināta pilnīga tiesību aizsardzības līdzekļu un procedūru sistēma, kas izveidota, lai ļautu Kopienu tiesai
izvērtēt iestāžu pieņemto aktu tiesiskumu (skat. Tiesas 1986. gada 23. aprīļa spriedumu lietā 294/83
Les Verts
/Parlaments,
Recueil
, 1339. lpp., 23. punkts; 1987. gada 22. oktobra spriedumu lietā 314/85
Foto-Frost
,
Recueil
, 4199. lpp., 16. punkts, un 1993. gada 23. marta spriedumu lietā C‑314/91
Weber
/Parlaments,
Recueil
, I‑1093. lpp., 8. punkts, kā arī Tiesas 1990. gada 13. jūlija rīkojumu lietā C‑2/88
Zwartveld
u.c.,
Recueil
, I‑3365. lpp., 16. punkts; skat. arī Tiesas 1991. gada 14. decembra atzinumu 1/91,
Recueil
, I‑6079. lpp., 21. punkts).
49     Proti, EKL 230. panta pirmajā daļā ir noteikts, ka Tiesa kontrolē Eiropas Parlamenta tiesību aktu, kas pieņemti, lai radītu
tiesiskas sekas trešajām personām, tiesiskumu.
50     Izskatāmajā lietā vispirms ir jānorāda, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts tika pieņemts plenārsēdē ar Parlamenta deputātu
balsu vairākumu. Lai izvērtētu pieņemamību, akts uzskatāms par paša Parlamenta aktu (pēc analoģijas skat. iepriekš 48. punktā
minēto spriedumu lietā
Les Verts
/Parlaments, 20. punkts).
51     Turklāt ir jāuzsver – lai prasība par akta atcelšanu būtu pieņemama, EKL 230. panta pirmajā daļā, ņemot vērā atbilstošo judikatūru,
prasīts nošķirt divas aktu kategorijas.
52     Parlamenta tiesību aktus, kas attiecas vienīgi uz tā iekšējo darba organizāciju, nevar apstrīdēt, ceļot prasību par tiesību
akta atcelšanu (Tiesas 1986. gada 4. jūnija rīkojums lietā 78/85
Groupe des droites européennes
/Parlaments,
Recueil
, 1753. lpp., 11. punkts, un 1990. gada 22. maija rīkojums lietā C‑68/90
Blot
un
Front national
/Parlaments,
Recueil
, I‑2101. lpp., 11. punkts; kā arī iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
Weber
/Parlaments, 9. punkts). Šajā kategorijā ietilpst tiesību akti, kas vai nu nerada juridiskas sekas, vai kas rada juridiskas
sekas vienīgi Parlamenta ietvaros attiecībā uz tā darba organizāciju, un to tiesiskums tiek izvērtēts, izmantojot Parlamenta
Reglamentā paredzētas procedūras (iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
Weber
/Parlaments, 10. punkts).
53     Otra kategorija aptver tiesību aktus, kas rada juridiskas sekas vai kas ir paredzēti, lai radītu tiesiskas sekas trešajām
personām, vai, citiem vārdiem sakot, akti, kas pārsniedz iestādes iekšējās darba organizācijas ietvarus. Šos tiesību aktus
var apstrīdēt Kopienu tiesā (iepriekš 48. punktā minētais spriedums lietā
Weber
/Parlaments, 11. punkts).
54     Parlaments uzskata, ka 1999. gada 14. septembrī pieņemtais tiesību akts ietilpst pirmajā tiesību aktu kategorijā un tāpēc
to nevar apstrīdēt, ceļot prasību par akta atcelšanu. Prasītāji uzskata, ka tiesību akts ietilpst otrajā tiesību aktu kategorijā
un tāpēc viņu prasības par akta atcelšanu ir pieņemamas.
55     Šajā sakarā ir jāatceras, ka ar šīm prasībām tiek lūgts atcelt 1999. gada 14. septembra tiesību aktu, ar kuru Parlaments nolēma
pieņemt vispārēju Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, ko ierosinājusi Konstitucionālo jautājumu komiteja, un tās
izteikto viedokli par
TDI
grupas nodibināšanas atbilstību šai normai, un atzīt grupas neesamību
ex tunc
(skat. iepriekš 46. punktu).
56     Ir tiesa, ka Kopienas iestādes reglamenta mērķis ir tās iekšējā darba organizācija labas pārvaldības interesēs. Tāpēc pieņemto
normu pamatmērķis ir nodrošināt procedūras netraucētu norisi (Tiesas 1991. gada 7. maija spriedums lietā C‑69/89
Nakajima
/Padome,
Recueil
, I‑2069. lpp., 49. punkts).
57     Tomēr tas pats par sevi neizslēdz iespēju, ka Parlamenta tiesību aktam, tādam kā 1999. gada 14. septembrī pieņemtais, ir tiesiskas
sekas attiecībā uz trešajām personām (skat. Tiesas 1996. gada 30. aprīļa spriedumu lietā C‑58/94 Nīderlande/Padome,
Recueil
, I‑2169. lpp., 38. punkts) un ka tāpēc tas var būt priekšmets Kopienu tiesā celtai prasībai par tiesību akta atcelšanu atbilstoši
EKL 230. pantam.
58     Attiecīgi Pirmās instances tiesai ir jāpārbauda, vai var uzskatīt, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts rada juridiskās
sekas vai ka tas ir paredzēts, lai radītu juridiskās sekas, kas ir plašākas par Parlamenta darba iekšējo organizāciju.
59     1999. gada 14. septembra tiesību akts deputātiem, kuri ir paziņojuši par
TDI
grupas izveidošanu, šādā veidā liedz apvienoties politiskā grupā Reglamenta 29. panta izpratnē, tādējādi šie deputāti tiek
uzskatīti par neatkarīgiem deputātiem atbilstoši Reglamenta 30. pantam. Kā redzams no apsvērumiem, kas izklāstīti iepriekš
3. un 4. punktā, šie deputāti, īstenojot savas pilnvaras, atrodas atšķirīgā situācijā salīdzinājumā ar situāciju, kas saistīta
ar dalību politiskajā grupā un kas viņiem varētu sniegt priekšrocības, ja nebūtu pieņemts 1999. gada 14. septembra tiesību
akts.
60     Tāpēc 1999. gada 14. septembra tiesību akts iespaido apstākļus, kādos attiecīgie deputāti pilda parlamentārās funkcijas, un
tādējādi rada viņiem tiesiskās sekas.
61     Iepriekš 59. un 60. punktā minētie deputāti, kas ievēlēti saskaņā ar 1976. gada 20. decembra akta par Asamblejas deputātu
ievēlēšanu tiešās vispārējās vēlēšanās 1. pantu (OV L 278, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “1976. gada akts”) kā Kopienas apvienoto
tautu pārstāvji, attiecībā uz Parlamenta pieņemtu tiesību aktu, kas rada tiesiskas sekas attiecībā uz minēto pilnvaru izmantošanas
nosacījumiem, ir uzskatāmi par trešajām personām EKL 230. panta pirmās daļas izpratnē neatkarīgi no viņu nostājas 1999. gada
14. septembra plenārsēdē attiecībā uz balsojumu par Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosināto komentāru Reglamenta 29. panta
1. punktam.
62     Šādos apstākļos 1999. gada 14. septembra tiesību aktu nevar uzskatīt tikai par aktu, kas aprobežojas ar Parlamenta iekšējo
darba organizāciju. Turklāt ir jāievēro, ka uz to neattiecas neviena no Reglamentā paredzētajām apstiprināšanas procedūrām.
Tādējādi, ievērojot iepriekš 48. punktā minētajā Tiesas spriedumā lietā
Weber
/Parlaments minētos kritērijus (9. un 10. punkts), Tiesa var izvērtēt tiesību akta tiesiskumu atbilstoši EKL 230. panta pirmajai
daļai.
63     Ievērojot visu iepriekš minēto, otrais pamats ir noraidāms.

Par trešo pamatu, kas saistīts ar to, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts prasītājus neskar tieši un individuāli
64     Trijās lietās Parlaments norāda, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts neskar prasītājus tieši un individuāli EKL 230. panta
ceturtās daļas izpratnē. Tas esot vispārēja rakstura normas vispārēja un deklaratīva interpretācija.
65     Attiecībā uz to, vai 1999. gada 14. septembra akts tieši skar prasītājus, Pirmās instances tiesa, ievērojot iepriekš 59. un
60. punktā izklāstīto izvērtējumu, konstatē, ka minētais akts, tā kā nav jāpieņem papildu akts, tieši liedz Martinesam un
de Gollam, un deputātiem, kuri cēluši prasību lietā T‑329/99, izveidojot
TDI
grupu, apvienoties Reglamenta 29. panta izpratnē, kas tieši skar apstākļus, kādos šie deputāti pilda savas funkcijas. Tāpēc
jāuzskata, ka minētais tiesību akts tieši skar šos prasītājus.
66     Attiecībā uz lietu T‑327/99 ir jāatzīmē, ka Francijas politiskā partija
Front national
ir juridiska persona, kuras deklarētais mērķis ir ar tās biedru starpniecību veicināt politiskās idejas un projektus valsts
un Eiropas iestāžu kontekstā. Tā ir iesniegusi kandidātu sarakstu 1999. gada jūnija Parlamenta deputātu vēlēšanām. Visas šajā
sarakstā iekļautās personas, kas ievēlētas Parlamentā, ir paziņojušas par
TDI
grupas izveidošanu. Pateicoties 1999. gada 14. septembra aktam, visi šie deputāti atrodas iepriekš 59. punktā aprakstītajā
situācijā, kas tieši iespaido viņu Eiropas Parlamentā pārstāvētās partijas ideju un projektu veicināšanu un tādējādi – arī
politiskās partijas Eiropas līmenī deklarēto mērķu īstenošanu.
67     Tāpēc uzskatāms, ka 1999. gada 14. septembra akts tieši iespaido
Front national
.
68     Attiecībā uz jautājumu, vai 1999. gada 14. septembra akts prasītājus skar individuāli, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo
judikatūru fiziskas vai juridiskas personas var apgalvot, ka akts tās skar individuāli, vienīgi tad, ja apstrīdētais akts
tās skar šīm personām raksturīgu īpašu pazīmju dēļ vai faktisko apstākļu dēļ, kas šīs personas atšķir no visām citām personām
(skat., piemēram, Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedumu lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197. un 223. lpp., un 1994. gada 18. maija spriedumu lietā C‑309/89
Codorniu
/Padome,
Recueil
, I‑1853. lpp., 20. punkts; Pirmās instances tiesas 1995. gada 27. aprīļa spriedumu lietā T‑12/93
CCE de Vittel
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1247. lpp., 36. punkts).
69     Lai gan izskatāmajā lietā ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu ir pieņemta Konstitucionālo jautājumu komitejas ierosinātā
Reglamenta 29. panta 1. punkta vispārēja interpretācija, tomēr ir jāatgādina, ka, pirmkārt, minētā komiteja tika lūgta sniegt
šādu interpretāciju pēc tam, kad Parlamenta priekšsēdētāja 1999. gada 20. jūlija plenārsēdē bija paziņojusi, ka viņa no vairākiem
deputātiem, tostarp no Martinesa un de Golla,
Front national
biedriem, un deputātiem, kas cēluši prasību lietā T‑329/99, ir saņēmusi paziņojumu par
TDI
grupas izveidi, pret kuru iebilst politisko grupu priekšsēdētāji.
70     Turklāt ir noskaidrots, ka Konstitucionālo jautājumu komiteja šādu interpretāciju ierosināja attiecībā uz konkrēto paziņojumu
par nodibināšanu (skat. iepriekš 29.–31. punktu).
71     Visbeidzot, no izvērtējuma saistībā ar pirmo pamatu izriet, ka ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu Parlaments ir pieņēmis
ne vien iepriekš 69. punktā minēto interpretāciju, bet arī Konstitucionālo jautājumu komitejas viedokli par paziņojuma par
TDI
grupas izveidošanu atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam un izlēmis, ka šī grupa nepastāv
ex tunc
, tāpēc ka nav izpildīti minētās normas nosacījumi (skat. iepriekš 46. punktu).
72     Attiecīgi 1999. gada 14. septembra tiesību akts skar prasītājus lietās T‑222/99 un T‑327/99 un deputātus, kas cēluši prasību
lietā T‑329/99, iepriekšējā punktā minēto īpašo lēmumu dēļ, kas attiecas uz
TDI
grupu un kas atšķir prasītāju situāciju salīdzinājumā ar jebkuras citas personas situāciju. Tāpēc tas viņus skar individuāli
iepriekš 68. punktā minētās judikatūras izpratnē.
73     Attiecībā uz lietu T‑329/99 vēl ir jāprecizē, ka, tā kā runa ir par vienu un to pašu prasību un, ievērojot, ka 1999. gada
14. septembra akts tieši un individuāli skar deputātus, kas cēluši šo prasību, nav jāizvērtē, vai akts tieši un individuāli
skar arī
Lista Emma Bonino
, kas arī ir prasītājs šajā lietā (Tiesas 1993. gada 24. marta spriedums lietā C‑313/90
CIRFS
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1125. lpp., 31. punkts).
74     Minēto apsvērumu dēļ trešais pamats ir noraidāms.
75     Tāpēc prasības par tiesību akta atcelšanu ir atzīstamas par pieņemamām.

Par lietas būtību
76     Pamatojot savus prasījumus atcelt tiesību aktu, prasītāji izvirza vairākus pamatus, daži no kuriem ir kopīgi visām prasībām,
bet daži ir specifiski viņu prasībai. Būtībā prasītāju argumentācijā var nošķirt deviņus pamatus.
77     Pirmais pamats ir saistīts ar to, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts ir balstīts uz kļūdainu Reglamenta 29. panta 1. punkta
izpratni. Otrais pamats ir saistīts ar vienlīdzīgas attieksmes principa un Reglamenta normu pārkāpumu, kā arī to, ka tiesību
aktam nav juridiskā pamata, jo Parlaments esot kļūdījies, izvērtējot
TDI
grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam un pieņemot viedokli, ka šai grupai piederīgajiem deputātiem nav vienotas
politiskās pārliecības. Trešais pamats ir saistīts ar vienādas attieksmes principa pārkāpumu attiecībā uz
TDI
grupas locekļiem. Ceturtais pamats ir balstīts uz demokrātijas principa pārkāpumu. Piektais pamats ir saistīts ar samērīguma
principa pārkāpumu. Sestais pamats ir saistīts ar biedrošanās brīvības pārkāpumu. Septītais pamats balstās uz to, ka nav ņemtas
vērā dalībvalstīm kopējās parlamentārās tradīcijas. Astotais pamats ir saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu. Devītais
pamats balstās uz procedūras nepareizas izmantošanas prezumpciju.
78     Izvērtējot katru no šiem pamatiem, tiks norādīts uz prasītājiem, kuri tos izvirzījuši.

Par pirmo pamatu – to, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts balstās uz kļūdainu Reglamenta 29. panta 1. punkta izpratni
79     Trijās lietās prasītāji norāda, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts balstās uz kļūdainu Reglamenta 29. panta 1. punkta
izpratni un ir pretrunā ar Reglamenta jēgu. Faktiski prasība attiecībā uz šajā normā paredzēto politisko pārliecību neesot
obligāta. Tāpat kā deputāti esot tiesīgi apvienoties grupās uz politiskās pārliecības pamata, tiem esot arī tiesības veidot
grupas atbilstoši kādam citam kritērijam. Tādējādi Reglamenta 29. panta 1. punkts būtu interpretējams tādējādi, ka tas atļauj
deputātiem apvienoties atbilstoši to politiskajai pārliecībai, taču neizslēdz grupas, kas nebalstās uz šādu pārliecību un
kas mēģina apvienot prasības attiecībā uz efektīvu Parlamenta darba organizāciju un garantētas iespējas grupas locekļiem netraucēti
īstenot savas parlamentārās funkcijas.
80     Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 29. panta 1. punktu deputāti var apvienoties grupās
saskaņā ar viņu politisko pārliecību.
81     Šāda norma pantā, kas attiecas uz “politisko grupu izveidošanu”, ir interpretējama tādējādi, ka deputāti, kuri izvēlas Parlamentā
izveidot grupu, var to darīt vienīgi uz politiskās pārliecības pamata. Tādējādi prasītāju argumentu, ka šajā normā paredzētais
politiskās pārliecības kritērijs nav obligāts, izslēdz pats Reglamenta 29. panta 1. punkta teksts kopsakarā ar šī panta virsrakstu.
82     Turklāt Reglaments, it īpaši tā normas, kas minētas iepriekš 1.–5. punktā, nemainīgi ietver atsauci uz politiskajām grupām,
kurā nenoliedzami uzsvērta ideja, ka Eiropas parlamentārā asambleja balstās uz ekskluzīvi politiska rakstura grupu izveidošanu.
Šis secinājums apstiprina Parlamenta izvirzīto argumentu, ka Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētais politiskās pārliecības
kritērijs ir obligāts grupas izveidošanas priekšnoteikums.
83     Prasītāji trijās lietās uzskata, ka viņu apgalvojumu pamato fakts, ka Parlaments līdz šim nekad nav izvērtējis politiskās
piederības kritērija ievērošanu un ka iepriekš ir tikušas atļautas tehniskās grupas. Tādējādi 1979. gadā tika atļauta
Groupe de coordination technique des groupes et des parlementaires indépendants
(turpmāk tekstā – “
CDI
grupa”); 1984. gadā – “Groupe
arc-en-ciel
” (Varavīksnes grupa), kurā ietilpa “Zaļie – Eiropas Alternatīvā apvienība”,
Agalev-Ecolo
,
Mouvement Populaire danois contre l'Appartenance à la Communauté Européenne
(Dānijas Tautas kustība pret dalību Eiropas Kopienā) un Eiropas brīvās apvienības Eiropas Parlamentā; 1987. gadā
Groupe technique de défense des groupes et des députés indépendants
(Neatkarīgo grupu un deputātu aizsardzības tehniskā grupa (turpmāk tekstā – “
CTDI
grupa”), un 1989. gadā – Varavīksnes grupa Eiropas Parlamentā. Tāpat
Front national
norāda, ka iepriekšējā likumdevēja sasaukuma laikā nodibināta Nāciju Eiropas grupa.
84     Tomēr, pat pieņemot prasītāju argumentus par dažādu iepriekšējā punktā minēto grupu tehnisko raksturu, apstāklim, ka šādu
grupu nodibināšana netika apšaubīta saskaņā ar tiesību normu, kuras saturs ir identisks Reglamenta 29. panta 1. punktam, nav
nozīmes iepriekš 80.–82. punktā izklāstīto apsvērumu kontekstā, un no tā nepārprotami izriet, ka šī minētā norma interpretējama
kā tāda, kas prasa, lai deputāti deklarētu, ka viņi apvienojas grupā ar vienotu politisko pārliecību.
85     Parlamenta pieņemtā nostāja attiecībā uz iepriekš 83. punktā minēto grupu veidošanu jāuzskata par tādu, kas atspoguļo izvērtējumu
par to, vai ir izpildīta politiskās pārliecības prasība, kas atšķiras no izvērtējuma šajā lietā un kas ir atkarīga no katra
paziņojuma īpašā satura un konteksta. Savukārt to nevar uzskatīt par juridisku interpretāciju, saskaņā ar kuru politiskās
pārliecības prasība, kas minēta Parlamenta Reglamenta secīgajās redakcijās, varētu netikt uzskatīta par obligātu.
86
Front national
un Bonino

u.c. apgalvo, ka viņu izpratni par Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju apstiprina fakts, ka Parlaments tādā sastāvā,
kas radies pēdējo vēlēšanu rezultātā, atļāva izveidot “Grupu Demokrātiju un atšķirību Eiropai” (turpmāk tekstā – “DAE grupa”),
kaut arī šī grupa acīmredzami ir tehniska grupa.
87     Tomēr Pirmās instances tiesa atzīmē, ka šīs grupas nosaukums norāda uz tās locekļiem kopēju politisku ideju par Eiropu, kas
pamato, kāpēc Parlaments salīdzinājumā ar izskatāmo lietu uzskatīja, ka Reglamenta 29. panta 1. punktā noteiktais politiskās
pārliecības nosacījums ir izpildīts.
88     Katrā ziņā, pat ja tiek pieņemti prasītāju argumenti attiecībā uz DAE grupas tehnisko raksturu, apstāklim, ka Parlaments neapstrīdēja
šīs grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām, nav nozīmes iepriekš 80.–82. punktā veiktā izvērtējuma kontekstā.
Tas vienīgi pierāda, ka paziņojumu par DAE grupas izveidošanu Parlaments novērtēja atšķirīgi no paziņojuma par
TDI
grupas izveidošanu.
89     No divos iepriekšējos punktos izklāstītā izvērtējuma jāsecina, ka, kaut arī Parlaments neiebilda pret DAE grupas izveidi,
tas nekādi nevar nevar būt pamats, lai prasītāji apstrīdētu Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētās politiskās pārliecības
prasības obligāto raksturu.
90     Bonino

u.c. tāpat uzsver, ka apstāklis, ka Parlaments ne reizi nav apšaubījis pastāvošo politisko grupu leģitimitāti, kaut arī to
politiskā identitāte šķiet apšaubāma pēdējā laika plenārsēžu balsojumos, liecina par labu prasītāju izvirzītajai Reglamenta
29. panta 1. punkta interpretācijai.
91     Tomēr saistībā ar Reglamenta 29. panta 1. punktu nav iespējams izdarīt nekādus secinājumus no šobrīd Parlamentu veidojošo
politisko grupu locekļu balsošanas uzvedības plenārsēdēs. Prasība attiecībā uz grupas locekļu politiskās pārliecības vienotību
faktiski neliedz tiem ikdienā ar savu rīcību paust atšķirīgus politiskos uzskatus kādā atsevišķā jautājumā atbilstoši neatkarības
principam, kas nostiprināts 1976. gada akta 4. panta 1. punktā un Reglamenta 2. pantā. Tāpēc nav pamata uzskatīt, ka vienas
un tās pašas politiskās grupas locekļu atšķirīgas balsošanas fakts norāda uz to, ka viņiem nav vienotas politiskās pārliecības
– tas vienīgi ilustrē deputātu neatkarības principu.
92     No tā izriet, ka apstākli, ka vienas un tās pašas politiskās grupas deputāti plenārsēdēs var balsot atšķirīgi, tāpat kā apstākli,
ka Parlaments nereaģēja uz šādu rīcību, katrā ziņā nevar uzskatīt par pierādījumu Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētās
politiskās pārliecības prasības neobligātajam raksturam.
93     Bonino u.c. turklāt apgalvo, ka apstāklis, ka Reglamentā nav paredzēta automātiska politiskajās grupās neietilpstošu deputātu
pieskaitīšana jauktajai grupai ar tādām pašām priekšrocībām kā politiskajai grupai, liecina par labu viņu izvirzītajai elastīgajai
Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijai.
94     Tomēr statusu, ko Parlaments piešķīris deputātiem, kuri neietilpst nevienā politiskajā grupā, nekādā ziņā nevar izmantot,
lai liecinātu par labu tādai Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijai, kas ir pretrunā ar šīs normas gramatisko formulējumu
un citiem apsvērumiem, kas minēti iepriekš 80.–82. punktā.
95     Ievērojot visu iepriekš minēto, pirmais pamats ir noraidāms.

Par otro pamatu – vienādas attieksmes principa un Reglamenta normu pārkāpumu, kā arī juridiskā pamata neesamību tiktāl, ciktāl
Parlaments esot nepareizi novērtējis TDI grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam un izlēmis, ka šīs grupas locekļiem
nav vienotas politiskās pārliecības
96     Martiness un de Golls, kā arī
Front national
apgalvo, ka Reglamentā nav ietverta norma, kura Parlamentam piešķirtu pilnvaras apstiprināt to deputātu politisko vienotību,
kuri paziņojuši, ka viņi ir apvienojušies grupā. Grupu izveidošana esot deputātu iniciatīva, un viņu vienīgais pienākums ir
par šo faktu paziņot Parlamenta priekšsēdētājam. Nav paredzēta jebkāda atzīšanas procedūra. Tomēr izskatāmajā lietā Parlaments
patvaļīgi izvērtēja
TDI
grupas izveidošanas politisko noderīgumu un uzņēmās izvērtēt politisko pārliecību un iemeslus, kas izraisījuši šīs grupas
nodibināšanu. Šādi Parlaments esot nonācis pretrunā ar Reglamenta burtu un garu.
97     Tie paši prasītāji uzsver – Parlaments kļūdaini ir secinājis, ka deputātus, kas paziņoja par
TDI
grupas izveidošanu, nevieno politiskā pārliecība. Faktiski šos deputātus vieno politiskā pārliecība, kas saistās ar vēlmi
nodrošināt visiem deputātiem neierobežotu iespēju īstenot savas pilnvaras.
TDI
grupas izveidošanu regulējošajās normās ietvertā deklarācija par politisko neatkarību neizslēdz šādas pārliecības esamību.
1999. gada 14. septembra akts faktiski esot politisks lēmums bez jebkāda objektīva pamatojuma, kas dodot brīvu iespēju nodarīt
kaitējumu politiskajām grupām Parlamentā.
98
Front national
piebilst, ka
TDI
grupas locekļi nekādā veidā formāli nav apņēmušies strādāt kopā. Tieši otrādi – kopš rīkojuma iepriekš 13. punktā minētajā
lietā
Martinez
un
de Gaulle
/Parlaments
TDI
grupa ir darbojusies kā ikviena cita politiskā grupa Parlamentā. Tā ir iesniegusi labojumus ziņojumos un rezolūcijās.
99     Martinesa kungs un de Golls turpinājumā norāda, ka vienīgi grupas locekļu uzvedība sēdēs var atklāt šīs grupas vienotību.
Šajā sakarā viņi, tāpat kā
Front national
, min nesenus piemērus balsošanā pēc saraksta, kas pierāda vienotu
TDI
grupas locekļu pārliecību.
100   Pirmās instances tiesa uzskata, ka, lai atbildētu uz lietas dalībnieku argumentiem saistībā ar šo pamatu, pirmkārt, ir jāizvērtē,
vai Parlamenta kompetencē ietilpst izvērtēt, kā tas to darījis izskatāmajā lietā, vai grupa, par kuras izveidošanu vairāki
deputāti ir paziņojuši atbilstoši Reglamenta 29. panta 4. punktam, atbilst Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām. Ja tas
tā ir, Pirmās instances tiesai, otrkārt, ir jālemj par Parlamentam piešķirtās rīcības brīvības apjomu šīs kompetences ietvaros
un, treškārt, jāizvērtē, vai Parlamenta secinājums, ka
TDI
grupa neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētajam politiskās pārliecības kritērijam, ir pietiekami pamatots.
101   Attiecībā uz pirmo jautājumu ir jāatzīmē, kā tas arī izriet no Reglamenta 180. panta, ka Parlamenta kompetencē ietilpst nodrošināt,
nepieciešamības gadījumā nododot jautājumu Konstitucionālo jautājumu komitejai, lai Reglamenta normas tiktu pareizi piemērotas
un interpretētas. Šajā sakarā tā kompetencē it īpaši ietilpst uzraudzīt, kā tas to darījis izskatāmajā lietā, vai grupa, par
kuras izveidošanu Parlamenta priekšsēdētājam ir paziņots atbilstoši Reglamenta 29. panta 4. punktam, atbilst šī paša panta
1. punktā paredzētajai politiskās pārliecības prasībai. Liegt Parlamentam šīs uzraudzības pilnvaras nozīmētu piespiest to
atņemt minētajai normai jebkādu iedarbību.
102   Tālāk, kas attiecas uz jautājumu par Parlamentam piešķirto rīcības brīvības apjomu šīs uzraudzības kompetences ietvaros, Pirmās
instances tiesa konstatē, ka ne 29. pantā, ne arī kādā citā Reglamenta normā nav definēts politiskās pārliecības jēdziens,
kas paredzēts minētā panta 1. punktā. Tāpat Reglamentā nav prasīts, lai paziņojumam par grupas izveidošanu Reglamenta 29. panta
nozīmē tiktu pievienota jebkāda norāde par šīs grupas locekļu politisko pārliecību.
103   Šādos apstākļos politiskās pārliecības jēdziens ir izprotams tādējādi, ka katrā konkrētajā gadījumā tas atbilst nozīmei, kādu
tam vēlējušies piešķirt atbilstoši Reglamenta 29. pantam politiskajā grupā apvienojušies deputāti, kuriem tā nav obligāti
jāatklāj. No tā izriet, ka tiek pieņemts, ka deputātiem, kuri paziņo par apvienošanos grupā saskaņā ar šo tiesību normu, ir
vienota, lai arī minimāla, politiskā pārliecība.
104   Tomēr šāds pieņēmums nav uzskatāms par neatspēkojamu. Iepriekš 101. punktā minētās uzraudzības kompetences ietvaros Parlamentam
ir tiesības izvērtēt, vai Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētā prasība ir izpildīta gadījumā, ja, kā norādīts 1999. gada
14. septembrī pieņemtajā komentārā šai normai (skat. iepriekš 9. punktu), deputāti, kas paziņojuši par grupas izveidošanu,
ir atklāti izslēguši jebkādu politiskās pārliecības vienotību savā vidū, šādi acīmredzami neievērojot iepriekš minēto prasību.
105   Šī pieeja ļauj apvienot plašo kontekstu, kādā aplūkojama politiskā pārliecība, ņemot vērā, pirmkārt, šī jēdziena subjektīvo
raksturu un, otrkārt, Reglamenta 29. panta 1. punktā paredzētās prasības ievērošanu.
106   Izskatāmajā lietā Parlaments, pieņemot viedokli, ko paudusi Konstitucionālo jautājumu komiteja, uzskatīja, ka paziņojums par
TDI
grupas izveidošanu neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām, pamatojot ar to, ka šis paziņojums izslēdz jebkādu
vienotu politisko pārliecību un sniedz pilnīgu politisko neatkarību šīs grupas ievaros tās dibināšanas dokumentu parakstītājiem.
Šāds novērtējums ietilpst iepriekš 104. punktā minētajā rīcības brīvībā.
107   Pastāvot šādiem apstākļiem, Pirmās instances tiesai, ievērojot iepriekš 100. punktā minēto, ir jānoskaidro, vai šis novērtējums
bija pamatots.
108   Šajā sakarā paziņojumā par
TDI
grupas izveidošanu ietvertā norāde uz apstākli, ka paziņojumu parakstījušie deputāti saglabā savu balsošanas brīvību kā komitejās,
tā arī plenārsēdē, neļauj secināt, ka starp dokumentu parakstījušajiem deputātiem nav politiskās vienotības. Faktiski šāda
norāde ir 1976. gada akta 4. panta 1. punktā un Reglamenta 2. pantā paredzētā mandāta neatkarības principa izpausme, un tāpēc
tā nekādi nevar ietekmēt novērtējumu par grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam (skat. iepriekš 91. punktu).
109   Tāpat arī fakts, ka grupā apvienojušies deputāti deklarē, ka tie saglabās savu politisko neatkarību viens no otra, neļauj
uzskatīt, ka viņus nevieno politiskā pārliecība. Arī šāda veida paziņojums atbilst iepriekšējā punktā minētajam mandāta neatkarības
principam.
110   Tomēr izskatāmajā gadījumā ir jākonstatē, ka īpašās sekas, ko
TDI
grupas locekļi piešķīruši paziņojumam par savu politisko neatkarību, t.i., no vienas puses, aizliedzot grupas locekļiem runāt
visu grupas locekļu vārdā un, no otras puses, ierobežojot grupas sanāksmju mērķus ar uzstāšanās laika piešķiršanu un uz grupu
attiecošos finanšu un administratīvo jautājumu risināšanu, nepārprotami pierāda faktu, ka grupas dalībnieki ir centušies par
katru cenu izvairīties no tā, lai šķistu, ka grupu vieno politiskā pārliecība, un pilnībā izslēguši iespēju likumdošanas procesā
paust kopīgas politiskas ieceres, idejas vai mērķus, lai cik minimāli tie nebūtu. Tas pierāda, ka
TDI
grupas locekļi ir vienojušies izslēgt jebkādu risku, ka viņus varētu uztvert kā tādus, ko saista vienota politiskā pārliecība,
un atteikušies uzskatīt šo grupu par līdzekli kopīgas politiskās darbības veikšanai, aprobežojoties tikai ar finanšu un administratīvām
funkcijām.
111   Tādējādi
TDI
grupas locekļi kategoriski ir noraidījuši jebkādu politiskās pārliecības vienotību, apņēmušies nekādā gadījumā neradīt iespaidu,
ka tos vieno jebkāda šāda veida pārliecība, un jau iepriekš izslēguši jebkādas, pat
ad hoc
rakstura darbības, kas likumdošanas procesa ietvaros varētu radīt šādu rezultātu.
112
TDI
grupas locekļu brīvprātīgas politiskās pārliecības vienotības noliegšanu apstiprina atsevišķi fragmenti no vēstules, ko
Lista Bonino
locekļi 1999. gada 13. septembrī, t.i., dienu pirms plenārsēdes, kurā Parlaments pieņēma Konstitucionālo jautājumu komitejas
ierosināto Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, nosūtījuši pārējiem deputātiem.
113   Šie fragmenti ir šādi:
“[..]
Parlamenta inaugurācijas sēdē
Liste Bonino
deputāti uzņēmās iniciatīvu ierosināt visiem politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem izveidot vienu jaukto grupu.
Mērķis bija izbeigt diskriminējošo attieksmi, ko attiecībā uz politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem rada, pirmkārt,
mūsu Reglaments un, otrkārt, iekšējās finanšu un administratīvās normas. Laikā, kad Parlamentam ir jāuzņemas jauni uzdevumi
un atbildība, mēs uzskatām, ka mūsu pienākums ir, pat riskējot radīt iespaidu, ka mēs vēlamies veidot politiskās alianses
contra naturam
, nosodīt diskrimināciju, kas ir turpinājusies jau divdesmit gadus un nav demokrātiska parlamenta cienīga, jo tā pienācīgi
nerespektē cilvēku gribas izpausmi.
[..]
Saskaņā ar Konstitucionālo jautājumu komitejas balsojumā pieņemto Reglamenta interpretāciju, ko jūs šajā sēdē aicinās pieņemt
vai noraidīt, [..]
TDI
grupa uzskatāma par neesošu no dibināšanas brīža, jo tās dalībnieki pieņēmuši paziņojumu, saskaņā ar kuru tie atsakās no
jebkādas vienotas politiskās pārliecības un norāda uz visu grupu veidojošo deputātu pilnīgu politisko neatkarību. Mēs patiešām
vēlējāmies nodibināt jaukto grupu, pirms tā tiek atzīta [Reglamentā] noteiktajā kārtībā.”
114   Ar šiem paziņojumiem vēstuli parakstījušie deputāti centās izskaidrot pārējiem deputātiem, ka, neskatoties uz iespaidu, ko
sākotnēji būtu varējusi radīt
TDI
grupas izveidošana, šiem deputātiem nav vienotas politiskās pārliecības un ka viņu iniciatīvas mērķis bija vienīgi izveidot
jaukto grupu, kam atļauts izmantot politiskajām grupām piešķirtās priekšrocības, lai izbeigtu atšķirīgu attieksmi pret šiem
deputātiem tādēļ, ka viņi neietilpst nevienā politiskajā grupā.
115   Prasītāji apgalvo, ka
TDI
grupas deklarētais mērķis, proti, nodrošināt, lai visi deputāti pilnībā varētu īstenot savas deputātu pilnvaras (skat. iepriekš
6. punktu), ir pierādījums tam, ka šīs grupas locekļus vieno politiskā pārliecība. Šajā sakarā jāuzsver, ka laika periodā
no 1999. gada 20. jūlija, datuma, kad pārējo Parlamenta grupu priekšsēdētāji apstrīdēja
TDI
grupas izveidošanas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām, līdz 1999. gada 14. septembrim, datumam, kad tika
pieņemts lēmums šajā jautājumā,
TDI
grupas locekļi, saskaroties ar šaubām par šīs grupas politisko raksturu, nevienā brīdī nav atsaukušies uz deklarēto mērķi,
lai pierādītu, ka grupas locekļus vieno politiskā pārliecība.
116   Savos argumentos sanāksmēs, kurās tika spriests par
TDI
grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punkta prasībām, šīs grupas locekļi būtībā apgalvoja, ka šajā normā minētais priekšnoteikums
nav obligāts un neparedz, lai deputāti, kuri apvienojas politiskajā grupā, sniegtu pierādījumus par savu politisko pārliecību,
ka ne Parlamentam, ne pārējām politiskajām grupām nav tiesību uzņemties
TDI
grupas locekļu politiskās pārliecības izvērtēšanas funkcijas un ka iepriekš un arī šī Parlamenta sasaukuma laikā ir atļautas
grupas, ko veido deputāti bez vienotas politiskās pārliecības. Tāpat
TDI
grupas locekļi apšaubīja, ka Parlamenta politisko grupu locekļiem ir vienota politiskā pārliecība. Tāpat viņi norādīja uz
nelabvēlīgo attieksmi pret politiskajās grupās neietilpstošiem deputātiem, salīdzinot ar attieksmi pret politiskajās grupās
ietilpstošajiem deputātiem, norādot uz atšķirībām Parlamenta statusā un parlamentārajās tradīcijās noteiktās dalībvalstīs
un risku, ka
TDI
grupas izveidošanas aizliegums varētu radīt precedentu.
117   Viņi nevienā brīdī nav norādījuši, ka grupas nodibināšanas mērķis uztverams kā pierādījums, ka viņus vieno politiskā pārliecība.
Tieši otrādi – no 113. punktā minētajiem jautājumiem kļūst skaidrs, ka par
TDI
grupas mērķi tika deklarēta nepieciešamība ļaut deputātiem bez šādas vienotas politiskās pārliecības apvienoties jauktā grupā,
lai izmantotu politiskajām grupām piešķirtās priekšrocības.
118   Tādējādi prasītāji nevar pārmest Parlamentam, ka tas nav interpretējis paziņojumā par
TDI
grupas izveidošanu ietverto norādi par minētās grupas mērķi kā pierādījumu tam, ka grupas locekļus vieno politiskā pārliecība.
119   Katrā ziņā šāda norāde nevar izslēgt iepriekš 111.–115. punktā izklāstīto izvērtējumu, no kura izriet, ka šīs grupas locekļi
atklāti tiecās noliegt jebkādu grupas politisko raksturu.
120   Iepriekš 110.–119. punktā veiktais izvērtējums liek secināt, ka Parlaments pamatoti uzskatīja, ka paziņojums par
TDI
grupas izveidošanu apliecina pilnīgu un acīmredzamu šīs grupas locekļu vienotas politiskās pārliecības neesamību. Šādi Parlaments
pretēji prasītāju apgalvojumiem nevērtēja šīs grupas locekļu politisko pārliecību. Tas vienīgi konstatēja, ņemot vērā iepriekš
minēto deklarāciju, ka šie deputāti atklāti noliedz jebkādu šāda veida pārliecību, tādējādi paši apgāžot pieņēmumu par labu
vienotai politiskajai pārliecībai, kas minēta iepriekš 103. un 104. punktā. Tādējādi Parlaments varēja vienīgi secināt, ka
TDI
grupa neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktam, pretējā gadījumā minētajai normai nebūtu nekādas jēgas.
121   Šo izvērtējumu nevar atspēkot ne
Front national
minētais apstāklis, ka kopš datuma, kad izdots rīkojums iepriekš 13. punktā minētajā lietā
Martinez
un
de Gaulle
/Parlaments,
TDI
grupas vārdā iesniegti ziņojumu grozījumi un rezolūcijas priekšlikumi, ne pierādījumi, ko par
TDI
grupas locekļu balsojumiem nesenajās plenārsēdēs iesnieguši Martiness un de Golls, kā arī
Front national
.
122   Faktiski, kas attiecas uz
TDI
grupas vārdā iesniegtajiem priekšlikumiem, no dokumentiem, ko pēc Pirmās instances tiesas pieprasījuma iesniegusi
Front national
, izriet, ka šos piekšlikumus iesniedza vai nu viens no
TDI
grupas locekļiem vai arī deputāti, kas pieder noteiktai šīs grupas daļai. Nevienu no tiem nav iesnieguši deputāti, kas piederētu
vairāk nekā vienai šīs grupas sastāvdaļai. Šādu konstatējumu apstiprina arī grupas locekļu absolūta vienotas politiskās pārliecības
neesamība, kā tas norādīts paziņojumā par grupas izveidošanu.
123   Kas attiecas uz
TDI
grupas dalībnieku balsojumiem nesenajās plenārsēdēs, ir jānorāda, kā to pamatoti atzīmēja Parlaments savos rakstveida dokumentos,
ka saskaņoti balsojumi šīs grupas ietvaros var slēpt plašas atšķirības personīgajos politiskajos motīvos, kas ir katra atsevišķa
deputāta balsojuma pamatā. Tādēļ tos nevar uzskatīt par pierādījumu tam, ka grupas locekļiem ir vienota politiskā pārliecība.
124   Ir svarīgi piemetināt, ka iepriekš 121. punktā minētie apstākļi un jautājumi radās pēc 1999. gada 14. septembra lēmuma, kā
rezultātā tie nekādā ziņā nevar ietekmēt novērtējumu, vai šajā aktā ietvertais Parlamenta izvērtējums attiecībā uz
TDI
grupas neatbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam ir pamatots.
125   Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, otrais pamats ir noraidāms.

Trešais pamats – vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums attiecībā uz TDI grupas locekļiem
126   Šis pamats sastāv no trim daļām. Pirmajā daļā prasītāji apgalvo, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts diskriminē
TDI
grupas locekļus salīdzinājumā ar politiskajā grupā ietilpstošiem deputātiem. Otrajā daļā viņi apgalvo, ka minētais akts diskriminē
TDI
grupu salīdzinājumā ar pārējām tehniskajām grupām. Trešajā daļā viņi norāda, ka pastāv diskriminācija starp
TDI
grupu un politiskajām grupām, kas veido šā sasaukuma parlamentu.
Pirmā daļa
127   Trijās lietās prasītāji norāda, ka 1999. gada 14. septembra akts diskriminē deputātus, kas neietilpst nevienā politiskajā
grupā.
128   Viņi norāda, ka dalība šādā grupā piešķir vairākas priekšrocības parlamentāro privilēģiju veidā, kā arī administratīvā, materiālā
un finansiālā ziņā;
TDI
grupas locekļiem šīs priekšrocības ir liegtas, tāpēc ka 1999. gada 14. septembra akts tiem piešķir politiskajās grupās neietilpstošu
deputātu statusu. Aizliedzot
TDI
grupu, minētais akts, kaitējot šīs grupas locekļiem, rada diskrimināciju Parlamenta ietvaros attiecībā uz deputātiem, kas
neietilpst politiskajās grupās, tādējādi pārkāpjot arī deputātu vienlīdzību attiecībā uz apstākļiem, kādos tiek īstenotas
deputātu pilnvaras.
129   Šādus pašus argumentus izvirza tostarp Bonino u.c., pamatojot iebildumu par prettiesiskumu, ko tie, pamatojoties uz EKL 241. pantu,
izvirza attiecībā uz Reglamenta 29. panta 1. punktu kopsakarā ar 30. pantu.
130   Pirmās instances tiesa uzskata, ka šī iebilde par prettiesiskumu izvērtējama vispirms.
131   Parlaments uzskata, ka šī iebilde nav pieņemama.
132   Tas norāda, ka Reglaments neietilpst to tiesību aktu kategorijā, ko var apstrīdēt, ceļot iebildi par prettiesiskumu, pamatojoties
uz EKL 241. pantu. Turklāt 1999. gada 14. septembra tiesību akta juridiskais pamats neesot Reglamenta 30. pants un šis tiesību
akts neesot pieņemts Reglamenta 29. panta īstenošanai, tāpēc izskatāmajā lietā šīs divas tiesību normas nevarot tikt atzītas
par prettiesiskām.
133   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru EKL 241. pantā īstenots vispārējs princips,
kas ikvienam lietas dalībniekam piešķir tiesības panākt tāda lēmuma atcelšanu, kas tieši un individuāli skar šo personu, ar
pakārtotu prasību apstrīdēt iestāžu iepriekš pieņemtos aktus, kas ir apstrīdētā lēmuma juridiskais pamats, ja šim lietas dalībniekam
nav tiesību, pamatojoties uz EKL 230. pantu, celt tiešu prasību par šāda akta atcelšanu, kas tādējādi ir skāris šo personu,
kurai nav tiesību prasīt tā atcelšanu (skat. Tiesas 1979. gada 6. marta spriedumu lietā 92/78
Simmenthal
/Komisija,
Recueil
, 777. lpp., 39. punkts, un 1984. gada 19. janvāra spriedumu lietā 262/80
Andersen
u.c./Parlaments,
Recueil
, 195. lpp., 6. punkts).
134   Tiesības celt iebildi par prettieskumu tāpēc nevar ierobežot ar lēmumiem regulas formā EKL 241. panta izpratnē. Lai nodrošinātu
iestāžu pieņemto vispārēja rakstura tiesību aktu tiesiskuma reālu kontroli par labu personām, kam liegtas tiesības celt tiešu
prasību par šādu tiesību aktu atcelšanu, ja šīs personas skāruši tiesību akta īstenošanai pieņemtie lēmumi, kas šīs personas
skar tieši un individuāli, šis pants interpretējams plaši (iepriekš 133. punktā minētais spriedums lietā
Simmenthal
/Komisija, 40. un 41. punkts; Pirmās instances tiesas 1993. gada 26. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑6/92 un T‑52/92
Reinarz
/Komisija,
Recueil
, II‑1047. lpp., 56. punkts).
135   Turklāt šī panta piemērošanas joma ir jāplašina, ietverot arī tos iestāžu pieņemtos tiesību aktus, kam bijusi nozīme, pieņemot
lēmumu, kuri ir atcelšanas prasības priekšmets, pat ja šādi tiesību akti formāli nav šī lēmuma pieņemšanas juridiskais pamats
(Pirmās instances tiesas 1998. gada 4. marta spriedums lietā T‑146/96
De Abreu
/Tiesa,
RecFP
, I‑A‑109. un II‑281. lpp., 27. punkts).
136   Jāpiebilst, ka iebilde par prettiesiskumu ir jāierobežo, lai tā nepārsniegtu to, kas nepieciešams strīda atrisināšanai. EKL
241. panta mērķis nav atļaut lietas dalībniekam apstrīdēt ikviena vispārpiemērojama akta piemērojamību, lai pamatotu jebkuru
prasību. Ir jāpastāv tiešai juridiskai saiknei starp apstrīdēto individuālo lēmumu un attiecīgo vispārpiemērojamo tiesību
aktu (skat. Tiesas 1965. gada 31. marta spriedumu lietā 21/64
Macchiorlati Dalmas e Figli
/Augstā iestāde,
Recueil
, 227. un 245. lpp.; 1966. gada 13. jūlija spriedumu lietā 32/65 Itālija/Padome un Komisija,
Recueil
, 563. un 594. lpp., un 1984. gada 21. februāra spriedumu apvienotajās lietās 140/82, 146/82, 221/82 un 226/82
Walzstahl-Vereinigung
un
Thyssen
/Komisija,
Recueil
, 951. lpp., 20. punkts, kā arī iepriekš 134. punktā minēto spriedumu
Reinarz
/Komisija, 57. punkts).
137   Izskatāmajā lietā netiek apstrīdēts, ka Reglamenta 29. un 30. panta noteikumi, kas ietekmē priekšnoteikumus, saskaņā ar kuriem
deputāti īsteno savas pilnvaras, ir vispārēja rakstura noteikumi. Tie piemērojami objektīvi noteiktās situācijās un rada juridiskas
sekas vispārējā un abstraktā veidā aprakstītām personu kategorijām (pēc analoģijas skat. Tiesas 1975. gada 18. marta spriedumu
apvienotajās lietās 44/74, 46/74 un 49/74
Acton
u.c./Komisija,
Recueil
, 383. lpp., 7. punkts, un 1989. gada 14. februāra spriedumu lietā 206/87
Lefebvre Frère et Soeur
/Komisija,
Recueil
, 275. lpp., 13. punkts). Tāpēc prasītājiem nav tiesību prasīt tiesību akta atcelšanu, pamatojoties uz EKL 230. pantu.
138   Turklāt Parlamenta 1999. gada 14. septembra aktā pieņemtie lēmumi (skat. iepriekš 46. punktu) ir tieši pamatoti ar apstākli,
ka Reglamenta 29. panta 1. punkts padara grupas izveidošanu Parlamenta ietvaros atkarīgu no iesaistīto deputātu vienotas politiskās
pārliecības esamības. Šī norma bija pamats, balstoties uz kuru, pārējo politisko grupu priekšsēdētāji apstrīdēja
TDI
grupas izveidošanu, un šīs apstrīdēšanas rezultātā Parlamenta 1999. gada 14. septembrī pieņemtās interpretācijas pamats.
Saskaņā ar šo normu iepriekš minētajā interpretācijā Parlaments konstatēja, ka
TDI
grupa nepastāv, un atbilstoši 30. pantam uzskatīja, ka attiecīgie deputāti uzskatāmi par tādiem, kas neietilpst politiskajā
grupā. Abu šo normu kombinēta piemērošana tāpēc noteica 1999. gada 14. septembra tiesību akta pastāvēšanu un saturu.
139   Attiecīgi var secināt, ka pastāv tieša juridiska saikne starp 1999. gada 14. septembra tiesību aktu un Reglamenta 29. panta
1. punktu un 30. pantu, par kura prettiesiskumu Bonino u.c. ir cēluši iebildi.
140   Tādējādi un, ņemot vērā faktu, ka Bonino u.c. celtā prasība par tiesību akta atcelšanu atzīta par pieņemamu (skat. iepriekš
75. punktu), šo prasītāju celtā iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Reglamenta 29. panta 1. punktu un 30. pantu atzīstama
par pieņemamu.
141   Tagad ir jāizvērtē, vai iebilde tiktāl, ciktāl tā pamatota ar vienādas attieksmes principa pārkāpumu, ir pamatota.
142   Papildus argumentiem, kas izklāstīti iepriekš 128. punktā, Bonino u.c. apgalvo, ka, ja Reglamenta 29. panta 1. punkts ir interpretējams
tādējādi, ka tas aizliedz izveidot deputātu grupu, ko nevieno politiskā pārliecība, šīs normas tiesiskumu kopsakarā ar Reglamenta
30. pantu var apstrīdēt attiecībā uz diskriminācijas aizlieguma principu. Šo normu piemērošana kopsakarā nozīmētu, ka deputāti,
kam nav vienotas politiskās pārliecības ar pārējiem deputātiem, nevarētu ne apvienoties grupā Reglamenta 29. panta izpratnē,
ne arī atsaukties uz automātisku piesaisti jauktajai grupai. Šie deputāti tiktu uzskatīti par politiskajās grupās neietilpstošiem
deputātiem, kas tiem liegtu netraucēti īstenot savas deputāta pilnvaras.
143   Kā tie apstiprināja tiesas sēdē, Bonino

u.c. apstrīd minēto normu tiesiskumu, tāpēc ka tās liedz gan brīvprātīgi apvienoties tehniskajā grupā deputātiem, kurus nevieno
politiskā pārliecība, gan automātiski piesaista šādus deputātus jauktajai grupai.
144   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, pirmkārt, ka saskaņā ar judikatūru Parlaments, ievērojot sava darba organizēšanas
pilnvaras, ko tam piešķir EOTKL 25. pants, EKL 199. pants un EK 112. pants, ir tiesīgs veikt nepieciešamos pasākumus, lai
nodrošinātu atbilstīgu tā darba norisi (Tiesas 1983. gada 10. februāra spriedums lietā 230/81 Luksemburga/Parlaments,
Recueil
, 255. lpp., 38. punkts, un 1991. gada 28. novembra spriedums apvienotajās lietās C‑213/88 un C‑39/89 Luksemburga/Parlaments,
Recueil
, I‑5643. lpp., 29. punkts).
145   Izskatāmajā lietā, kā to pamatoti norāda Parlaments, politisko grupu pastāvēšana nodrošina vairāku leģitīmu parlamentārām
demokrātijām raksturīgu sociālo un politisko apstākļu diktētu mērķu sasniegšanu, mērķu, ko diktē tā īpašās iezīmes salīdzinājumā
ar valstu parlamentiem, kā arī funkcijas un atbildību, ko tam uzliek Līgums; tehniskās un jauktās grupas, kurās līdzīgi
TDI
grupai apvienojušies deputāti, kurus nevieno politiskā pārliecība, nevar palīdzēt šo mērķu sasniegšanā.
146   Faktiski Parlamenta strukturēšana politiskajās grupās, kas apvieno deputātus no vairāk nekā vienas dalībvalsts, kurus vieno
politiskā pārliecība, šķiet, pirmkārt, ir pasākums, kas atbilst iestādes efektīvai darba un procedūru organizācijai, lai it
īpaši atļautu vienotu politiskās gribas izpausmi un kompromisu rašanos, turklāt tieši kompromisi ir it īpaši nepieciešami,
ievērojot lielo deputātu skaitu Parlamentā, tajā pārstāvēto kultūru, nacionalitāšu, valodu un valstu politisko kustību īpašo
daudzveidību, Parlamenta darbības sfēru daudzveidību un faktu, ka atšķirībā no valstu parlamentiem Parlamentā nepastāv tradicionālais
pretstats starp vairākumu un opozīciju. Ievērojot šo kontekstu, politiskā grupa Reglamenta 29. panta izpratnē pilda funkcijas,
ko nevarētu pildīt deputātu grupa bez vienotas politiskās pārliecības.
147   Otrkārt, organizēšanos politiskajās grupās pamato Parlamenta atbildības jomu paplašināšanās, it īpaši pēc Līguma par Eiropas
Savienību un Amsterdamas līguma noslēgšanas, veicot pienākumus, ko Kopienai uzliek EK līgums, un piedaloties šo pienākumu
izpildīšanai nepieciešamo Kopienas tiesību aktu pieņemšanas procedūrā (skat. EKL 7., 192.–195., 200. un 201. pantu). It īpaši
laba procedūru norise un efektīva realizēšana atbilstoši EKL 251. pantam, Parlamentam un Padomei kopīgi pieņemot tiesību aktus
(koplēmuma procedūra), prasa, lai gadījumos, kad tiek iesaistīta minētās normas 3.–5. punktā paredzētā Samierināšanas komiteja,
lai nonāktu pie vienošanās par kopējo nostāju, vispirms jānonāk pie politiskā kompromisa Parlamenta ietvaros. Tad ir nepieciešams,
lai Parlamenta delegācija, kam uzticēts risināt sarunas ar Padomi Samierināšanas komitejas ietvaros, tiktu izveidota no deputātiem,
kuri atbilstu Parlamenta politiskajam sastāvam, būtu pilnvaroti runāt pārējo deputātu vārdā un kuri tiktu atbalstīti pēc tam,
kad panākta vienošanās ar Padomi, ko var efektīvi veicināt politiskā grupa pretēji grupai, kurā ietilpst deputāti, kurus nevieno
politiskā pārliecība.
148   Treškārt, divpusējā prasība attiecībā uz deputātu apvienošanos politiskajās grupās, proti, ka politiskās grupas locekļiem
jābūt vienotai politiskajai pārliecībai un jābūt no vairāk nekā vienas dalībvalsts, ļauj pārvarēt lokālas politiskās īpatnības
un veicina eiropeisko integrāciju, uz ko tiecas Līgums. Tādējādi politiskās grupas veicina EKL 191. panta politiskā mērķa
sasniegšanu, proti, Eiropas līmeņa politisko partiju rašanos kā integrācijas faktoru Savienības ietvaros, kas dod ieguldījumu
Eiropas apziņas veidošanā un Savienības pilsoņu politiskās gribas paušanā. Šādu lomu pildīt nespētu tehniskā vai jauktā grupa,
ko veido deputāti, kuri noliedz jebkādu vienotu savstarpējo politisko pārliecību.
149   No iepriekš aprakstītā izvērtējuma izriet, ka 29. panta 1. punkts kopsakarā ar 30. pantu, ļaujot Parlamenta ietvaros veidot
vienīgi tādas grupas, kas balstās uz vienotu politisko pārliecību, un nosakot, ka deputāti, kas neietilpst politiskajās grupās,
darbojas kā neatkarīgie deputāti saskaņā ar Parlamenta Prezidija izstrādātajiem noteikumiem, nevis ļaujot tiem izveidot tehnisku
grupu vai tikt uzskatītiem par jaukto grupu, ir uzskatāmi par organizācijas darba iekšējās organizācijas pasākumiem, ko pamato
Parlamenta īpašais raksturs, ierobežojumi, kuru ietvaros tas darbojas, un atbildība un mērķi, kas tam paredzēti Līgumā.
150   Turklāt ir jāuzsver, ka saskaņā ar judikatūru diskriminācijas aizlieguma princips, kas ir tiesību pamatprincips, aizliedz
atšķirīgi izturēties pret salīdzināmām situācijām vai vienādi izturēties pret atšķirīgām situācijām, ja vien šāda atšķirība
attieksmē ir objektīvi pamatota (it īpaši skat. Tiesas 1990. gada 28. jūnija spriedumu lietā C‑174/89
Hoche
,
Recueil
, I‑2681. lpp., 25. punkts, un tajā minēto judikatūru).
151   Izskatāmajā lietā visiem Parlamenta deputātiem ir demokrātiskā veidā vēlētāju piešķirtas pilnvaras un tiem visiem ir viens
un tas pats uzdevums – politiskā pārstāvniecība Eiropas līmenī (skat. iepriekš 61. punktu). Šajā sakarā visi deputāti atrodas
vienādā situācijā.
152   Ir skaidrs, ka Reglamenta 29. panta 1. punktā kopsakarā ar 30. pantu ir nošķirtas divas deputātu kategorijas: deputāti, kuri
ietilpst politiskajā grupā Parlamenta iekšējo normu izpratnē, un deputāti, kas savas pilnvaras īsteno kā neatkarīgie deputāti
saskaņā ar Parlamenta Prezidija izstrādātajiem noteikumiem. Šāda nošķiršana ir pamatota, ievērojot, ka pirmie, salīdzinot
ar otrajiem, atbilst Reglamenta prasībai, ko nosaka leģitīmi mērķi (skat. iepriekš 145.–149. punktu).
153   Tādēļ šādu nošķiršanu nevar uzskatīt par diskriminācijas aizlieguma principa pārkāpumu atbilstoši judikatūrai (skat. iepriekš
150. punktu).
154   Savos procesuālajos rakstos prasītāji, pamatojot savus argumentus, norāda, ka neatkarīgie deputāti atbilstoši Reglamenta 30. pantam
tiek diskriminēti salīdzinājumā ar politisko grupu locekļiem. Prasītāji identificē vairākas atšķirības attieksmē, kāda tiek
realizēta attiecībā uz parlamentārajām tiesībām un finanšu, administratīvajām un materiālajām priekšrocībām, starp neatkarīgajiem
deputātiem un politisko grupu locekļiem, kas esot prettiesiska diskriminācija.
155   Tomēr no lietas dalībnieku procesuālajiem rakstiem un dokumentiem, kurus tie iesnieguši pēc Pirmās instances tiesas pieprasījuma,
redzams, ka šī atšķirīgā attieksme, ko Parlaments neapstrīd, izriet nevis no Reglamenta 29. panta 1. punkta kopsakarā ar 30. pantu,
bet gan no vairākām Parlamenta iekšējām normām.
156   Tādējādi:
–       tas, ka diviem politiskajās grupās neietilpstošiem deputātu pārstāvjiem tiek liegtas balsstiesības, kas ir politisko grupu
priekšsēdētājiem vai to pārstāvjiem, izriet no Reglamenta 23. panta;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstošie deputāti atšķirībā no politiskajām grupām nevar iesniegt rezolūcijas priekšlikumu,
noslēdzoties debatēm par Komisijas ievēlēšanu, izriet no Reglamenta 33. panta;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstoši deputāti ir izslēgti no darba Parlamenta delegācijā Samierināšanas komitejā, bet
politiskās grupas ir vai nu pārstāvētas delegācijā vai arī tās sagatavošanās sanāksmēs, izriet no Reglamenta 82. panta;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstošie deputāti var baudīt parlamentārās priekšrocības, kas piešķirtas politiskajām grupām
vienīgi ar 31 cita deputāta atbalstu, izriet no dažādām Reglamenta normām, kas minētas iepriekš 4. punktā;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstošiem deputātiem ar vienādām politiskajām tendencēm atšķirībā no politiskās grupas nav
tiesību paust savu kopējo nostāju par galīgo balsojumu, izriet no Reglamenta 137. panta;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstošie deputāti netiek ņemti vērā, piešķirot Reglamenta XX un XXI nodaļā paredzētos Parlamenta
priekšsēdētāja, kvestora, komiteju priekšsēdētāju un priekšsēdētāju vietnieku amatus un amatus starpparlamentārās delegācijās,
ka tos ņem vērā vienīgi sekundāri, piešķirot šo komiteju un delegāciju locekļu amatus, un ka tie tiek izslēgti no
ad hoc
delegācijām, ko izveido Priekšsēdētāju konference, un no Reglamenta 56. pantā minētās delegācijas uz Eiropas lietu komitejas
konferenci, izriet no
D'Hondt
metodes, ko Parlaments izmanto, piešķirot šos amatus, kā arī no fakta, ka politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem,
kas piedalās Priekšsēdētāju konferences darbā, kas ir kompetentā institūcija šajā jautājumā, nav balsstiesību;
–       atšķirīga attieksme pret politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem un politiskajām grupām attiecībā uz sekretariātu
izriet no Parlamenta Prezidija lēmuma, kas pieņemts saskaņā ar Reglamenta 22. pantu;
–       atšķirīga attieksme pret politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem un politiskajām grupām attiecībā uz kredītlīdzekļu
piešķiršanu saskaņā ar budžeta sadaļu Nr. 3707 par specifiskiem Parlamenta izdevumiem saistībā ar sekretariāta izdevumiem,
administratīvajiem un darbības izdevumiem un izdevumiem saistībā ar politisko grupu un politiskajās grupās neietilpstošajiem
deputātiem izriet no Parlamenta Prezidija lēmuma, kas pieņemts saskaņā ar Reglamenta 22. pantu;
–       tas, ka politiskajās grupās neietilpstoši deputāti atšķirībā no politiskajām grupām ir izslēgti no Parlamenta sniegto pakalpojumu
priekšrocībām, it īpaši attiecībā uz sinhronajiem tulkojumiem, izriet no Parlamenta administratīvajām normām par politisko
grupu sanāksmēm.
157   Protams, Parlamentam ir jāpārbauda, vai situācija, kas rodas, piemērojot vairākas iepriekšējā punktā minētās iekšējās normas,
no visiem viedokļiem atbilst vienlīdzīgas attieksmes principam, kā šis jēdziens definēts judikatūrā (skat. iepriekš 150. punktu).
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka, kaut arī Parlamenta leģitīmo mērķu sasniegšana, organizējoties politiskajās grupās, pamato, ka
šīs grupas un tādējādi to locekļi saņem zināmas priekšrocības un iespējas, kas liegtas politiskajās grupās neietilpstošiem
deputātiem, pašam Parlamentam saskaņā ar attiecīgajām iekšējām procedūrām ir jāizvērtē, vai atšķirības attieksmē pret šīm
divām deputātu kategorijām, kas izriet no minētajām iekšējām normām, ir nepieciešamas un tātad objektīvi pamatotas iepriekš
minēto mērķu kontekstā. Nepieciešamības gadījumā pašam Parlamentam atbilstoši tā kompetencei darba iekšējā organizēšanā ir
jānovērš šajās normās ietvertā nevienlīdzība, kas neatbilst šai nepieciešamības prasībai un attiecīgi var tikt uzskatīta par
diskriminējošu, Kopienas tiesai kontrolējot uz šo tiesību normu pamata pieņemto Parlamenta tiesību aktu tiesiskumu (skat.
iepriekš 48.–62. punktu).
158   Tomēr izskatāmajā lietā ir jākonstatē, ka Bonino u.c. neatsaucas uz iepriekš 156. punktā minēto tiesību normu prettiesiskumu
kā tādu. Tiesas sēdē viņi apstiprināja, ka prasībā par tiesību akta atcelšanu ietvertā iebilde par prettiesiskumu attiecas
uz Reglamenta 29. panta 1. punktu un 30. pantu, nevis uz Parlamenta iekšējām normām, kas skar politiskajās grupās neietilpstošo
deputātu statusu.
159   Katrā ziņā ikviens vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums, kas, iespējams, tiktu pieļauts ar kādu no šīm iekšējām normām,
var ietekmēt vienīgi attiecīgo normu un tiesību akta, ko Parlaments pieņēmis, pamatojoties uz šīm normām, tiesiskumu. Tas
nevar ietekmēt iepriekš 144.–153. punktā izklāstīto izvērtējumu.
160   No šī izvērtējuma (skat. iepriekš 144.–159. punktu) izriet, ka iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Reglamenta 29. panta
1. punktu un 30. pantu tiktāl, ciktāl tā pamatota ar vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, ir noraidāma kā nepamatota.
161   Šis pats izvērtējums ļauj noraidīt prasītāju argumentus, ko tie izvirzījuši apskatāmā pamata pirmajā daļā, kas balstās uz
tādiem pašiem elementiem, kurus izvirzīja Bonino

u.c., apstrīdot Reglamenta 29. panta 1. punktu kopsakarā ar 30. pantu (skat. iepriekš 127.–129. punktu).
162   Faktiski ir jākonstatē, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts tiktāl, ciktāl tas liedz deputātiem, kurus līdzīgi kā deputātus,
kuri paziņojuši par
TDI
grupas izveidošanu, nevieno politiskā pārliecība, apvienoties politiskajā grupā Parlamenta iekšējo normu izpratnē un piešķir
tiem politiskajās grupās neietilpstošo deputātu statusu, ir vienīgi sekas tam, ka viņi nav ievērojuši Reglamenta 29. panta
1. punktā paredzēto politiskās pārliecības vienotības prasību, un ar to viņiem tiek piemērots Reglamenta 30. pantā paredzētais
risinājums attiecībā uz deputātiem, kas neatbilst šai prasībai.
163   Tomēr šo divu normu atbilstība vienlīdzīgas attieksmes principam nav apstrīdama (skat. iepriekš 144.–159. punktu).
164   Līdz ar to nevar uzskatīt, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts ir pretrunā ar šo principu.
165   Jāpiebilst, ka atšķirīgā attieksme, uz ko atsaucas prasītāji, pamatojot savus argumentus, un kurai konkrētie deputāti, kurus
skāris 1999. gada 14. septembra tiesību akts, ņemot vērā viņu kā politiskajās grupās neietilpstošo deputātu statusu, ir pakļauti,
īstenojot savas pilnvaras (skat. iepriekš 155.–156. punktu), neizriet no šī akta, bet gan no iepriekš 156. punktā minētajām
Parlamenta iekšējām normām, kuru tiesiskumu prasītāji tomēr neapšauba.
166   Turklāt papildus iepriekš 158. punktā minētajam attiecībā uz lietu T‑327/99 ir jānorāda, ka
Front national
pēc tam, kad tā bija uzsvērusi atšķirīgu attieksmi pret politiskajās grupām neietilpstošiem deputātiem salīdzinājumā ar politisko
grupu locekļiem, apgalvo: “Tas ir tik tālejoši, ka var leģitīmi jautāt, vai šādas diskriminācijas iedibināšanas dēļ nebūtu
apstrīdamas Reglamenta normas” (Prasības pieteikuma 8. punkts).
167   Tiesas sēdē prasītāji apstiprināja, ka viņi neapstrīd iepriekš 156. punktā minēto iekšējo normu tiesiskumu.
168   Ievērojot visus iepriekš minētos apsvērumus, šī pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Par pamata otro daļu
169   Prasītāji trijās lietās norāda, ka 1999. gada 14. septembra tiesību aktā ietverta nepamatota diskriminācija tiktāl, ciktāl
ar to liegts izveidot
TDI
grupu, kaut arī iepriekšējo parlamenta sasaukumu laikā tika atļauts izveidot vairākas tehniskas grupas, proti,
CDI
grupu;
Groupe arc-en-ciel
(Varavīksnes grupa), kas apvienoja “Zaļos – Eiropas Alternatīvo apvienību”,
Agalev-Écolo
,
Mouvement Populaire danois contre l'Appartenance à la Communauté Européenne
(Dānijas Tautas kustība pret dalību Eiropas Kopienā) un “Eiropas brīvo apvienību Eiropas Parlamentā”;
CTDI
grupu un grupu “
Arc-en-ciel
”
au Parlement Européenne
(Varavīksnes grupa Eiropas Parlamentā). Tāpat
Front national
norāda, ka iepriekšējie Parlamenta sasaukumi ir atzinuši grupu “Nāciju Eiropa”.
170   Šī sasaukuma likumdevējam atzīstot
EDD
grupu, kam ir acīmredzami tehnisks raksturs, tiek apliecināts 1999. gada 14. septembra tiesību akta diskriminējošais raksturs
attiecībā uz
TDI
grupu.
171   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, ka no iepriekš 100.–124. punktā aprakstītā izvērtējuma izriet, ka Parlaments pamatoti
ir atzinis
TDI
grupu par nepastāvošu no tās izveidošanas brīža, jo tā neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktam, tāpēc ka šīs grupas locekļi
atklātā veidā ir noraidījuši jebkādu savstarpējo politiskās pārliecības vienotību un nolieguši, ka grupa būtu jebkādā veidā
politiska. Pastāvot šādiem apstākļiem, prasītāji katrā ziņā nevar efektīvi atsaukties uz Parlamenta veikto atšķirīgo novērtējumu
attiecībā uz iepriekšējos divos punktos minēto grupu paziņojumu par izveidošanu.
172   Jāpiebilst, ka prasītāji nav apstrīdējuši Parlamenta argumentu, saskaņā ar kuru atšķirībā no deputātiem, kas paziņojuši par
TDI
grupas izveidošanu, tie deputāti, kuri paziņojuši par pārējo grupu izveidošanu, nekādā ziņā atklāti nav nolieguši vienotas
politiskās pārliecības esamību savā vidū.
TDI
grupas situācija un minēto pārējo grupu situācijas nevar tikt uzskatītas par salīdzināmām, tādējādi atšķirības attieksmē
starp tām ir pamatotas.
173   Šajā sakarā Bonino u.c. iebilst, ka Parlamenta argumenti ir vērsti uz to, lai politiskās pārliecības vienotības prasību padarītu
par pilnīgi formālu prasību, kas ir izpildīta, ja deputāti, kuri paziņo par grupas izveidošanu, atklāti nenoliedz jebkādu
savstarpēju politiskās pārliecības vienotību. Tādēļ šāds arguments varētu mainīt 29. panta piemērošanas jomu. Vēl vairāk –
ar to, ka tieši netiek noliegta iepriekš 169. un 170. punktā minēto grupu locekļu savstarpēja politiskās pārliecības vienotība,
nevarot noslēpt faktu, ka starp to locekļiem pastāv būtiskas politiskās atšķirības. Turklāt neesot nekādas atšķirības starp
grupu, kas līdzīgi
TDI
grupai atklāti noliedz jebkādu savstarpējo politiskās pārliecības vienotību, un tādu grupu kā
CDI
grupa, kas tieši deklarē, ka katrs loceklis saglabā savu politisko programmu un brīvību izteikties un balsot kā komitejās,
tā arī plenārsēdē.
174   Tomēr prasītāju argumentu nevar pieņemt. Ir jāatgādina, ka
TDI
grupas locekļu politiskās pārliecības vienotības noliegums, kā tas arī izriet no iepriekš 110.–114. punktā veiktā izvērtējuma,
nav tikai formāls. Tā bija brīvprātīga šo locekļu, kuri vēlējās izvairīties no tā, lai tiktu uzskatīts, ka viņus vieno šāda
politiskā pārliecība, griba. Ievērojot šādu skaidru noliegumu, Parlaments varēja vienīgi ņemt vērā, ka nav politiskās pārliecības
vienotības, un atzīt
TDI
grupu par nepastāvošu, tāpēc ka tā neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktā minētajai prasībai, jo pretējā gadījumā šī norma
zaudētu jebkuru spēku.
175   Savukārt tas, ka iepriekš 169. un 170. punktā minētās grupas tieši nav noliegušas politiskās pārliecības vienotību, ļāva uzskatīt,
ņemot vērā visus attiecīgos faktus, ka šo grupu locekļu politisko uzskatu atšķirības, dažām no tām piešķirtais tehniskās grupas
nosaukums vai attiecībā uz
CTDI
grupu – praktiskas dabas iemesli, uz ko savos paziņojumos par grupas izveidošanu norāda iesaistītie deputāti, neizslēdz šo
grupu locekļu minimālu politiskās pārliecības vienotību un tāpēc neļauj šaubīties par iepriekš 103. punktā minēto politiskās
pārliecības vienotības prezumpciju.
176   Pat ja tiek konstatēts apstāklis, ko Bonino u.c. apgalvo attiecībā uz
CDI
grupu, saskaņā ar kuru paziņojumā par šīs grupas izveidošanu esot paredzēta politiskā neatkarība, kā arī šīs grupas locekļu
izteiksmes un balsošanas brīvība komitejās un plenārsēdēs, tas, ievērojot iepriekš 91., 108. un 109. punktā minētos iemeslus,
nav pretrunā ar iepriekš minēto izvērtējumu. Tas pats attiecas uz
CTDI
grupu saistībā ar deklarāciju par tās locekļu politisko neatkarību.
177   Īpaši attiecībā uz
EDD
grupu ir jāpiebilst, ka pretēji
Front national
apgalvojumiem savos procesuālajos rakstos tās vārds norāda uz Eiropas politisko koncepciju, kas vieno šajā grupā ietilpstošos
deputātus, kura turklāt ir atspoguļota grupas 1999. gada novembrī pieņemtajos statūtos.
178   Šajos statūtos, ko Parlaments pievienojis lietas materiāliem, ietverti šādi paziņojumi:
“Grupa ir atvērta deputātiem, kas piekrīt Eiropas suverēnu nacionālo valstu asociācijai un pieņem Apvienoto Nāciju Vispārējo
cilvēktiesību deklarāciju un parlamentāro demokrātiju.
EDD
grupa aizstāv stabilas un demokrātiskas nacionālo valstu Eiropas izveidi, kas balstītos uz tās tautu daudzveidību un kultūrām.
Tā ir atvērta personām, kas atturīgi izturas pret pastiprinātu Eiropas integrāciju un centralizāciju.”
179   Šie paziņojumi ļauj uzskatīt, ka
EDD
grupā ietilpstošos deputātus vieno politiskā pārliecība, ko raksturo vēlme nodrošināt dalībvalstu suverenitāti un Eiropas
tautu daudzveidību un nepiešķirt pārlieku lielu nozīmi Eiropas integrācijai un centralizācijai. Šie paziņojumi palīdz izskaidrot
apstākli, kāpēc Parlaments neuzskatīja par vajadzīgu apšaubīt, vai šī grupa atbilst Reglamenta 29. panta 1. punktā minētajai
prasībai.
180   Vēl ir jānorāda, ka pretēji
Front national
apgalvojumiem tam, ka
EDD
grupas locekļi plenārsēdēs var balsot atšķirīgi, nav nekādas nozīmes iepriekš 91. punktā minēto iemeslu dēļ, lai izvērtētu
grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam. Tāpēc
Front national
nevar uz to atsaukties, pamatojot šo pamatu.
181   No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāju argumenti par
TDI
grupas nepamatotu diskrimināciju salīdzinājumā ar iepriekš 169. un 170. punktā minētajām grupām ir noraidāmi.
182   Turpinājumā Martiness un de Golls apgalvo, ka šo grupu piemēri pēdējo divdesmit gadu laikā ir radījuši pamatu tiesiskai paļāvībai
par tehnisko grupu pieļaujamību Parlamentā. Tādēļ, aizliedzot
TDI
grupu, ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu tiek pārkāpts tiesiskās paļāvības aizsardzības princips.
183   Šajā sakarā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tiesiskās paļāvības aizsardzības princips, kas ir viens no Kopienas
pamatprincipiem (it īpaši skat. Tiesas 1999. gada 14. oktobra spriedumu lietā C‑104/97 P
Atlanta
/Eiropas Kopiena,
Recueil
, I‑6983. lpp., 52. punkts), ir piemērojams gadījumos, kad attiecīgā Kopienu iestāde iesaistītajām personām ir sniegusi precīzas
garantijas, kas tiem radījušas tiesisko paļāvību (skat. Pirmās instances tiesas 1994. gada 15. decembra spriedumu lietā T‑489/93
Unifruit Hellas
/Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 51. punkts, un tajā minēto judikatūru, un 1998. gada 29. janvāra spriedumu lietā T‑113/96
Dubois et Fils
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑125. lpp., 68. punkts).
184   Tomēr izskatāmajā lietā apstākli, ka Parlaments nav iebildis pret paziņojumiem par grupu, kurām nebija tādas pašas iezīmes
kā
TDI
grupai (skat. iepriekš 172.–180. punktu) izveidošanu, nevar uzskatīt par precīzu garantiju, kas varētu ļaut rasties tiesiskajai
paļāvībai attiecībā uz atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam to deputātu apziņā, kuri paziņojuši par šīs grupas izveidošanu.
185   Jāpiebilst, ka līdz ar paziņojumu par
TDI
grupas izveidošanu tika apstrīdēta šīs grupas atbilstība Reglamenta 29. panta 1. punktam. Tāpat no lietas materiāliem neizriet,
ka laika periodā no brīža, kad tika apšaubīts
TDI
grupas tiesiskums, līdz 1999. gada 14. septembra tiesību akta pieņemšanai deputāti, kas veica šo paziņojumu, būtu saņēmuši
precīzas garantijas no kādas Parlamenta institūcijas, kas ļautu tiem rasties tiesiskajai paļāvībai par
TDI
grupas atbilstību iepriekš minētajai normai.
186   No tā izriet, ka Martinesa un de Golla argumenti par tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu ir noraidāmi.
187   Ievērojot visu iepriekš minēto, šī pamata otrā daļa ir noraidāma.
Par pamata trešo daļu
188   Trijās lietās prasītāji apgalvo, ka šā brīža Parlamentu veidojošo politisko grupu tiesiskums nekad nav ticis apstrīdēts. Tomēr
pēdējā laika balsojumos par politiski jutīgiem jautājumiem šo grupu locekļu politiskās pārliecības vienotība šķietot apšaubāma,
lai gan
TDI
grupas locekļi savukārt esot pierādījuši būtisku politisko kohēziju. Šāds konstatējums pierādot 1999. gada 14. septembra
tiesību akta diskriminējošo raksturu.
189   Tomēr Pirmās instances tiesa atgādina, ka no iepriekš 100.–124. punktā izklāstītā izvērtējuma izriet, ka Parlaments pamatoti
ir konstatējis, ka
TDI
grupa uzskatāma par nepastāvošu, jo tā neatbilst Reglamenta 29. panta 1. punktam, tāpēc ka šo grupu veidojošie deputāti tieši
nolieguši jebkādas politiskās pārliecības vienotības esamību. Veicot šo izvērtējumu, tika atzīmēts, ka Parlamenta novērtējuma
pamatotību nevar apstrīdēt tādēļ, ka pēdējā laikā grupas locekļi ir balsojuši vienādi (skat. iepriekš 123. un 124. punktu).
190   Pastāvot šādiem apstākļiem, prasītāji nevar atsaukties uz Parlamenta atšķirīgo novērtējumu attiecībā uz viņu paziņojumiem
par šā brīža Parlamentu veidojošo grupu izveidošanu.
191   Ir jāpiebilst, ka prasītāji nav iesnieguši pierādījumus par to, ka šīs grupas līdzīgi
TDI
grupai atklāti būtu noliegušas jebkādu politisko raksturu. Iepriekš 91. punktā minēto iemeslu dēļ apstākli, ka vienas politiskās
grupas locekļi specifiskos jautājumos balso atšķirīgi, nevar uzskatīt par šāda veida pierādījumu.
192   Minēto apsvērumu dēļ šī pamata trešā daļa ir noraidāma.
193   Attiecīgi trešais pamats ir noraidāms pilnībā.

Par ceturto pamatu – demokrātijas principa pārkāpumu
194   Lietās T‑222/99 un T‑329/99 prasītāji apgalvo, ka ar apstrīdēto tiesību aktu tiek pārkāpts demokrātijas princips, kas ir kopējs
dalībvalstīm un ir Eiropas struktūras pamatā (LES 6., 7. un 49. pants un EKL 309. pants; ģenerāladvokāta Tezauro [
Tesauro
] secinājumi iepriekš 57. punktā minētajā lietā Nīderlande/Padome, 19. punkts). Saskaņā ar šo principu cilvēki piedalās varas
īstenošanā, izmantojot pārstāvju sapulci (Pirmās instances tiesas 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑135/96
UEAPME
/Padome, II‑2335. lpp., 88. punkts).
195   Bonino u.c. apgalvo, ka izskatāmajā lietā, aizliedzot
TDI
grupas izveidošanu, neatkarīgajiem deputātiem tiek liegtas politiskajām grupām paredzētās priekšrocības un būtiski tiek traucēta
viņu deputāta pilnvaru izmantošana. Tādējādi šāds aizliegums ietekmējot arī vēlētāju politisko pārstāvniecību.
196   Pastāvot vairākām iespējamām Kopienas tiesību normu interpretācijām, ir jāizvēlas tā, kura vislabāk ļauj nodrošināt pilnīgu
Savienības demokrātisko vērtību sasniegšanu (ģenerāladvokāta Tezauro secinājumi Tiesas 1991. gada 11. jūnija spriedumam lietā
C‑300/89 Komisija/Padome,
Recueil
, I‑2867. un I‑2878. lpp.).
197   Tāpēc attiecībā uz Reglamenta 29. panta 1. punktu no vairākām iespējamajām šīs normas interpretācijām ir jāizvēlas tā, kura
vislabāk aizsargā demokrātijas principu un cilvēku līdzdalību varas īstenošanā, izmantojot pārstāvju sapulci (iepriekš 196. punktā
minētais spriedums lietā Komisija/Padome).
198   Bonino u.c. atsaucas uz iepriekš 194.–197. punktā izklāstītajiem argumentiem, arī pamatojot savu apgalvojumu, ka Reglamenta
29. panta 1. punkts kopsakarā ar 30. pantu esot prettiesisks tiktāl, ciktāl šīs normas esot pretrunā ar demokrātijas principu.
199   Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē iebilde par prettiesiskumu, kas ir pieņemama iepriekš 133.–140. punktā
minēto iemeslu dēļ, tiktāl, ciktāl šī iebilde pamatota ar minētā principa pārkāpumu, ievērojot iepriekš 142. punktā minētos
argumentus, uz ko šajā sakarā atsaucas Bonino u.c.
200   Jāatzīmē, ka, lai gan demokrātijas princips patiešām ir viens no Eiropas Savienības pamatprincipiem (iepriekš 194. punktā
minētais spriedums lietā
UEAPME
/Padome, 89. punkts), tas neliedz Parlamentam pieņemt tādus iekšējā darba organizācijas pasākumus kā, piemēram, Reglamenta
29. panta 1. punkts kopsakarā ar 30. pantu, kas ļauj tam pēc iespējas labāk un atbilstoši tā īpašajām iezīmēm īstenot institucionālo
lomu un mērķus, kuri tam izvirzīti Līgumos (skat. iepriekš 144.–149. punktu).
201   Ir tiesa, ka deputātiem, kas neietilpst grupās 30. panta izpratnē, tiek liegta virkne materiālu, administratīvu, finanšu un
parlamentāro priekšrocību, kas ir piešķirtas politiskajām grupām. Tomēr, kā norādīts iepriekš 155. un 156. punktā, šāda situācija
neizriet no Reglamenta 29. panta 1. punkts kopsakarā ar 30. pantu, bet gan no iepriekš 156. punktā minētajām Parlamenta iekšējām
normām.
202   Tomēr Parlamentam, ievērojot iepriekš 157. punktā minētos nosacījumus un paredzot iespējamo Kopienu tiesu kontroli, ir jāpārbauda,
vai iepriekšējā punktā aprakstītā situācija visos aspektos atbilst demokrātijas principam. Saskaņā ar šo principu noteikumus,
ar kuriem deputātiem demokrātiski ir piešķirtas deputātu pilnvaras, nevar ietekmēt tas, ka deputāti neietilpst politiskajā
grupā, tiktāl, ciktāl tas pārsniedz to, kas nepieciešams Parlamenta likumīgo mērķu sasniegšanai, deputātiem organizējoties
politiskajās grupās.
203   Tomēr izskatāmajā lietā Bonino u.c. neapstrīd iepriekš 156. punktā minēto iekšējo normu tiesiskumu (skat. iepriekš 158. punktu).
204   Katrā ziņā, ja ar kādu no šīm iekšējām normām, iespējams, tiek pārkāpts demokrātijas princips, tas var ietekmēt vienīgi attiecīgās
normas tiesiskumu, kā arī to tiesību aktu tiesiskumu, kurus Parlaments pieņēmis, pamatojoties uz šo normu. Tas pats par sevi
nevar ietekmēt iepriekš 144.–149. un 200. punktā veikto izvērtējumu.
205   No šī izvērtējuma (skat. iepriekš 200.–204. punktu) izriet, ka tiktāl, ciktāl iebilde par prettiesiskumu attiecībā uz Reglamenta
29. panta 1. punktu un 30. pantu ir pamatota ar demokrātijas principa pārkāpumu, tā noraidāma kā nepamatota.
206   Tas pats izvērtējums liek noraidīt prasītāju iesniegtos argumentus izskatāmā pamata kontekstā, kas pamatots ar apstākļiem,
kas identiski tiem, kurus Bonino u.c. izvirzīja, lai apstrīdētu Reglamenta 29. panta 1. punkta kopsakarā ar 30. pantu atbilstību
demokrātijas principam (skat. iepriekš 194.–198. punktu).
207   Ir jāatgādina, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts tiktāl, ciktāl ar to deputātiem, kurus līdzīgi deputātiem, kas paziņojuši
par savu apvienošanos
TDI
grupā, nevieno politiskā pārliecība, liegta iespēja izveidot politisko grupu Parlamenta iekšējo tiesību normu izpratnē un
piešķirts tiem politiskajās grupās neietilpstošu deputātu statuss, ir vienīgi sekas šo deputātu nespējai izpildīt Reglamenta
29. panta 1. punktā minēto politiskās pārliecības vienotības prasību un tajā uz deputātiem, kuri neatbilst šai prasībai, attiecināts
Reglamenta 30. pantā paredzētais risinājums (skat. iepriekš 162. punktu).
208   Šo divu normu atbilstība demokrātijas principam nav apšaubāma. No iepriekš 144.–149. un 200. punktā veiktā izvērtējuma izriet,
ka šīs normas ir vērstas uz to, lai ļautu Parlamentam, cik labi vien iespējams, īstenot institucionālo lomu un mērķus, ko
tam izvirza Līgumi.
209   Pastāvot šādiem apstākļiem, nevar uzskatīt, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts ir pretrunā ar demokrātijas principu.
210   Ir jāpiebilst, ka ierobežojumi, par ko sūdzas prasītāji, pamatojot savu pamatu (skat. iepriekš 195. punktu), un kuriem savu
funkciju izpildē ir pakļauti 1999. gada 14. septembra tiesību aktā norādītie deputāti, izriet nevis no šī tiesību akta, bet
gan no Parlamenta iekšējām normām, kas minētas iepriekš 156. punktā un kuru tiesiskumu prasītāji, ceļot šo prasību par tiesību
akta atcelšanu, nav apstrīdējuši (skat. iepriekš 166. un 167. punktu).
211   Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, ceturtais pamats ir noraidāms.

Par piekto pamatu – samērīguma principa pārkāpumu
212   Bonino u.c. uzskata, ka ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu tiek pārkāpts samērīguma princips. Viņi apgalvo, ka Reglamenta
29. panta elastīga interpretācija, uz kuru balstās
TDI
grupas izveidošana, atšķirībā no šī akta ļauj savienot prasības saistībā ar parlamentārās asamblejas darba efektīvu organizāciju
un vienlaikus nodrošināt visiem deputātiem netraucētu viņu parlamentāro funkciju īstenošanu.
213   Šos argumentus Bonino u.c. izvirzīja, arī pamatojot savu iebildi par prettiesiskumu attiecībā uz Reglamenta 29. panta 1. punktu
kopsakarā ar 30. pantu.
214   Pirmās instances tiesa uzskata, ka vispirms ir jāizvērtē iebilde par prettiesiskumu, kas iepriekš 133.–140. punktā minēto
iemeslu dēļ ir pieņemama tiktāl, ciktāl šī iebilde pamatota ar samērīguma principa pārkāpumu, ievērojot iepriekš 212. punktā
izklāstītos argumentus un iepriekš 142. punktā minētos argumentus, uz ko šajā sakarā atsaucas Bonino u.c.
215   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar judikatūru samērīguma princips prasa, lai Kopienu iestāžu pieņemtie
pasākumi būtu piemēroti un nepieciešami paredzēto mērķu sasniegšanai un, pastāvot izvēles iespējai starp vairākiem piemērotiem
pasākumiem, tiktu izmantots vismazāk ierobežojošais pasākums (it īpaši skat Tiesas 1984. gada 17. maija spriedumu lietā 15/83
Denkavit Nederland
,
Recueil
, 2171. lpp., 25. punkts, un 1989. gada 11. jūlija spriedumu lietā 265/87
Schräder
,
Recueil
, 2237. lpp., 21. punkts).
216   Izskatāmajā lietā no iepriekš 144.–149. punktā izklāstītā izvērtējuma izriet, ka Reglamenta 29. panta 1. punkts kopsakarā
ar 30. punktu ir uzskatāmi par iekšējās darba organizācijas pasākumiem, kas ir piemēroti un nepieciešami, ievērojot iepriekšējos
punktos aprakstītos leģitīmos mērķus. Faktiski, ievērojot Parlamenta īpašās iezīmes un tā darbības ierobežojumus, vienīgi
grupas, kas sastāv no deputātiem, kurus vieno politiskā pārliecība Reglamenta 29. panta 1. punkta izpratnē, ļauj Parlamentam
izpildīt institucionālos uzdevumus un sasniegt mērķus, kas tam noteikti Līgumā. Ja deputātus, kuri paziņo par grupas izveidošanu
atbilstoši Reglamenta 29. panta 1. punktam, nevieno nekāda politiskā pārliecība, Parlamentam nav citas izvēles kā aizliegt
šādas grupas izveidošanu un uzskatīt viņus, kā tas arī paredzēts Reglamenta 30. pantā, par politiskajās grupās neietilpstošiem
deputātiem, jo pretējā gadījumā tiktu apdraudēti leģitīmie mērķi, ko tas īsteno, organizējoties politiskajās grupās.
217   No tā izriet, ka Reglamenta 29. panta 1. punktu kopsakarā ar 30. pantu nevar uzskatīt par pasākumiem, kas, pārkāpjot samērīguma
principu, pārsniedz to, kas ir piemērots un nepieciešams, lai sasniegtu iepriekšējā punktā minētos leģitīmos mērķus.
218   Ir tiesa, ka politiskajās grupās neietilpstošie deputāti Reglamenta 30. panta izpratnē, pildot savas funkcijas, nebauda tādas
pašas priekšrocības, kādas piešķirtas politisko grupu locekļiem. Tomēr, kā norādīts iepriekš 155. un 156. punktā, šāda situācija
neizriet vis no Reglamenta 29. panta 1. punkta kopsakarā ar 30. pantu, bet gan no iepriekš 156. punktā minētajām Parlamenta
iekšējām normām.
219   Tomēr Parlamentam saskaņā ar nosacījumiem, kas minēti iepriekš 157. punktā, un, ņemot vērā iespējamo Kopienas tiesu kontroli,
ir jāpārbauda, vai šāda situācija atbilst samērīguma principam, noskaidrojot, vai attiecībā uz katru no iepriekš 156. punktā
norādītajām normām mazāk ierobežojošs risinājums būtu tikpat piemērots, lai sasniegtu leģitīmos mērķus, ko Parlaments īstenotu,
izmantojot savu politisko grupu struktūru.
220   Tomēr izskatāmajā lietā ir jāatgādina, ka Bonino u.c. neapgalvo, ka iepriekšējā punktā minētās iekšējās normas ir prettiesiskas
(skat. iepriekš 158. punktu).
221   Katrā ziņā, ja ar kādu no šīm iekšējām normām tiek pārkāpts samērīguma princips, tas var ietekmēt vienīgi attiecīgās normas
tiesiskumu un to aktu tiesiskumu, kas pieņemti, pamatojoties uz šo normu. Tādējādi nevar tikt atspēkots iepriekš 144.–149. un
215.–217. punktā veiktais izvērtējums.
222   No iepriekš minētā izvērtējuma (215.–221. punkts) izriet, ka tiktāl, ciktāl iebilde par Reglamenta 29. panta 1. punkta un
30. panta prettiesiskumu balstās uz samērīguma principa pārkāpumu, tā noraidāma kā nepamatota.
223   Ievērojot iepriekš 144.–160., 200.–205. un 215.–222. punktā izklāstītos apsvērumus, Bonino u.c. izvirzītā iebilde par Reglamenta
29. panta 1. punkta un 30. panta prettiesiskumu ir noraidāma.
224   Iepriekš 215.–221. punktā minētais izvērtējums liek noraidīt Bonino u.c. šī pamata ietvaros izvirzītos argumentus, kas pārklājas
ar šo prasītāju apgalvojumiem, apstrīdot Reglamenta 29. panta 1. punkta kopsakarā ar 30. panta atbilstību samērīguma principam
(skat. iepriekš 212. un 213. punktu).
225   Ir jāatgādina, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts tiktāl, ciktāl ar to deputātiem, kurus līdzīgi kā deputātus, kuri
paziņojuši par
TDI
grupas izveidošanu, nevieno politiskā pārliecība, tiek liegta iespēja izveidot politisko grupu Parlamenta iekšējo normu izpratnē
un piešķirts viņiem politiskajās grupās neietilpstošu deputātu statuss, ir vienīgi sekas tam, ka viņi nav ievērojuši Reglamenta
29. panta 1. punktā paredzēto politiskās pārliecības vienotības prasību, un tajā viņiem piemērots Reglamenta 30. pantā paredzētais
risinājums attiecībā uz deputātiem, kas neatbilst šai prasībai (skat. iepriekš 162. punktu).
226   Tomēr šo divu tiesību normu atbilstība samērīguma principam nav apstrīdama (skat. iepriekš 144.–149. un 215.–217. punktu).
227   Šajos apstākļos nevar uzskatīt, ka ar 1999. gada 14. septembra tiesību aktu tiek pārkāpts samērīguma princips.
228   Ir jāpiebilst, ka Bonino u.c. norādītā nelīdzsvarotība (skat. iepriekš 212. punktu) starp prasību nodrošināt efektīvu Parlamenta
darbību un nepieciešamību nodrošināt visiem deputātiem netraucētu iespēju īstenot savas deputāta pilnvaras izriet nevis no
1999. gada 14. septembra tiesību akta, bet gan no iepriekš 156. punktā minētajām Parlamenta iekšējām normām, kuru tiesiskumu
prasītāji nav apstrīdējuši (skat. iepriekš 158. un 167. punktu).
229   Minēto apsvērumu dēļ piektais pamats ir noraidāms.

Par sesto pamatu – biedrošanās brīvības principa pārkāpumu
230   Martiness un de Golls norāda, ka 1999. gada 14. septembra akts ierobežo Eiropas cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas (ECTPAK) 11. pantā garantēto biedrošanās brīvību. Viņi apgalvo, ka šīs brīvības vārdā deputātiem jāļauj apvienoties
grupā, lai piekļūtu vairākām priekšrocībām, kas nepieciešamas labai demokrātijas funkcionēšanai, tajā pat laikā nepakļaujot
viņus politiskajai programmai, kas būtu viņu politisko neatkarību un demokrātiskos procesus ierobežojoša un aizspriedumaina.
Aizliedzot izveidot
TDI
grupu, lai gan tās leģitīmais mērķis esot bijis diskriminācijas, no kuras cieta politiskajās grupās neietilpstošie deputāti,
izbeigšana, Parlaments politisku iemeslu dēļ esot nodarījis kaitējumu biedrošanās brīvībai.
231   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, ka biedrošanās brīvības princips, kas ietverts ECTPAK 11. pantā un izriet no dalībvalstīm
kopējām konstitucionālajām tradīcijām, ir viena no pamattiesībām, kuras saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru un, kā tas
ir apliecināts Vienotās Eiropas akta preambulā un LES 6. panta 2. punktā, ir aizsargātas Kopienu tiesību sistēmā (it īpaši
skat. Tiesas 1995. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑415/93
Bosman
,
Recueil
, I‑4921. lpp., 79. punkts, un 1999. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑235/92 P
Montecatini
/Komisija,
Recueil
, I‑4539. lpp., 137. punkts).
232   Tomēr, pat ja tiek pieņemts, ka šo principu bija paredzēts attiecināt uz Parlamenta iekšējo organizāciju, ir jāuzsver, ka
tas nav absolūts. Biedrošanās brīvības izmantošanu var ierobežot leģitīmu iemeslu dēļ, ja vien šie ierobežojumi, ņemot vērā
izvirzīto mērķi, nav uzskatāmi par nesamērīgu un nepamatotu iejaukšanos, kas nodarītu kaitējumu pašai šo tiesību būtībai (šajā
sakarā skat. Tiesas 1989. gada 13. jūlija spriedumu lietā 5/88
Wachauf
,
Recueil
, 2609. lpp., 18. punkts, un 2000. gada 13. aprīļa spriedumu lietā C‑292/97
Karlsson
u.c.,
Recueil
, I‑2737. lpp., 45. punkts; skat. arī Eiropas Cilvēktiesību tiesas 1981. gada 23. jūnija spriedumu lietā
Le Compte
,
Van Leuven
un
De Meyere
, A sērija, Nr. 43, 65. punkts).
233   Izskatāmajā lietā biedrošanās brīvības princips neliedz Parlamentam, īstenojot iekšējā darba organizācijas pilnvaras, izvirzīt
attiecībā uz Parlamenta deputātu grupas izveidošanu politiskās pārliecības vienotības prasību, ja to prasa leģitīmi mērķi
(skat. iepriekš 145.–149. punktu), un aizliegt, kā tas arī izriet no 1999. gada 14. septembra tiesību akta, izveidot grupu,
kura līdzīgi
TDI
grupai skaidri pārkāpj šo prasību. Šādi leģitīmiem mērķiem atbilstoši pasākumi neietekmē attiecīgo deputātu tiesības organizēties
grupā, ievērojot šajā sakarā Reglamentā paredzētos noteikumus.
234   Pastāvot šādiem apstākļiem, Martiness un de Golls nevar atsaukties uz biedrošanās brīvības principu, lai apstrīdētu Parlamenta
pieņemtās Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretācijas spēkā esamību un tā atteikšanos atzīt
TDI
grupu.
235   Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, sestais pamats ir noraidāms.

Par septīto pamatu – to, ka nav ņemtas vērā dalībvalstīm kopējās parlamentārās tradīcijas
236   Martiness un de Golls apgalvo, ka, aizliedzot jaukto grupu izveidošanu, lai gan Reglamenta 29. pantā šāds aizliegums nav paredzēts,
Parlaments 1999. gada 14. septembra tiesību aktā atbalstījis tādu šīs normas interpretāciju, kas ir pretrunā ar vairuma dalībvalstu
tiesību aktiem un parlamentārajām tradīcijām. Viņi norāda uz situāciju Itālijas un Spānijas parlamentos, kuros neatkarīgie
deputāti automātiski tiek iekļauti jauktajā grupā, kam ir tāds pats statuss un priekšrocības kā politiskajām grupām.
237   Viņi norāda arī uz Vācijas parlamentārās sistēmas iezīmēm. Šī sistēma, kuras koncepcija ir analoga Eiropas parlamentārajai
sistēmai, pieļauj jaukto parlamentāro grupu izveidošanu ar Bundestāga [
Bundestag
] piekrišanu. Turklāt Vācijas Konstitucionālās tiesas prakse nodrošina politiskajās grupās neietilpstošajiem deputātiem tiesības,
kas ir ekvivalentas to parlamentāriešu tiesībām, kuri apvienojušies šādā grupā. Tādējādi Vācijas parlamentārā sistēma, kas
tiek uzskatīta par stingrāko Eiropā, ir deputātu individuālās tiesības mazāk ierobežojoša, nekā tas izriet no interpretācijas,
ko Parlaments ietvēris 1999. gada 14. septembra tiesību aktā.
238
Front national
apgalvo, ka Parlamenta pieļautās diskriminācijas līmenis attiecībā uz politiskajās grupās neietilpstošiem deputātiem salīdzinājumā
ar politisko grupu locekļiem nav sastopams nevienā valsts parlamentā. No dažādu dalībvalstu parlamentārās prakses minētie
piemēri (Spānijas karaliste, Itālijas Republika, Nīderlandes Karaliste, Somijas Republika, Zviedrijas Karaliste, Austrijas
Republika un Vācijas Federatīvā Republika) rāda, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts ir acīmredzamā pretrunā ar salīdzinošajām
parlamentārajām tiesībām.
239   Bonino u.c. apgalvo, ka Parlamenta atteikšanās atzīt politiskajās grupās neietilpstošu deputātu tiesības saņemt priekšrocības,
kas saistās ar dalību politiskajā grupā, ir pretrunā ar vairāku dalībvalstu parlamentāro praksi.
240   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa, pirmkārt, uzskata, ka, pat ja judikatūra, saskaņā ar kuru Kopienu tiesai, nodrošinot pamattiesību
aizsardzību, ir pienākums smelties iedvesmu no dalībvalstīm kopējām konstitucionālajām tradīcijām (it īpaši skat. Tiesas 1970. gada
17. decembra spriedumu lietā 11/70
Internationale Handelsgesellschaft
,
Recueil
, 1125. lpp., 4. punkts, un 1974. gada 14. maija spriedumu lietā 4/73
Nold
/Komisija,
Recueil
, 491. lpp., 13. punkts), pēc analoģijas attiecas uz šīm dalībvalstīm kopējām parlamentārajām tradīcijām, 1999. gada 14. septembra
tiesību aktu, ar ko aizliegts izveidot grupu, kuras locekļi, kā tas ir izskatāmajā lietā, noliedz vienotu politisko pārliecību,
nevar uzskatīt par tādu, kas ir pretrunā ar dalībvalstīm kopējām parlamentārajām tradīcijām.
241   Faktiski informācija, ko savos prasījumos snieguši prasītāji, norāda vienīgi uz to, ka dažu valstu parlamenti pieļauj tehnisko
vai jaukto grupu izveidošanu.
242   Tomēr tas neļauj izslēgt, ka valstu parlamenti, kuri tāpat kā Parlaments grupas izveidošanai parlamenta ietvaros izvirza politiskās
pārliecības vienotības prasību, attiecībā uz paziņojumu par tādas grupas kā
TDI
grupa izveidošanu nevarētu pieņemt tādu pašu interpretāciju kā Parlaments savā 1999. gada 14. septembra tiesību aktā. Tāpat
šī informācija neļauj secināt, ka vairākumā valstu parlamentu būtu iespējams izveidot tādu grupu kā
TDI
, kuras locekļi skaidri paziņo, ka tai nav nekāda politiskā rakstura.
243   Tāpat ir jāatgādina, ka Parlamenta īstenotā šķietamā diskriminācija, kas izriet no 1999. gada 14. septembra tiesību akta attiecībā
uz tādiem politiskajās grupās neietilpstošiem deputātiem kā tiem, kuri paziņojuši par
TDI
grupas izveidošanu, salīdzinājumā ar politisko grupu locekļiem izriet nevis no šī tiesību akta, bet no iepriekš 156. punktā
minētajām Parlamenta iekšējām normām.
244   Pastāvot šādiem apstākļiem un neizvērtējot salīdzinošās tiesības attiecībā uz statusu, kāds dažādu valstu parlamentos piešķirts
politiskajās grupās neietilpstošiem vai neatkarīgajiem deputātiem, ir jānoraida prasītāju argumenti, saskaņā ar kuriem ar
1999. gada 14. septembra tiesību aktu
TDI
grupas locekļi salīdzinājumā ar politisko grupu locekļiem tiek diskriminēti veidā, kas ir pretrunā ar dalībvalstīm kopējām
parlamentārajām tradīcijām.
245   Ievērojot šos apsvērumus, septītais pamats ir noraidāms.

Par astoto pamatu – būtisku formas prasību pārkāpumu
246
Front national
izvirza pamatu, kas saistīts ar būtisku formas prasību pārkāpumu. Šis pamats iedalāms trīs daļās. Pirmajā daļā
Front national
apgalvo, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts neaprobežojas ar Reglamenta interpretēšanu. Otrajā daļā tā apgalvo, ka
plenārsēdē netika balsots par
TDI
grupas atzīšanu par neesošu. Trešajā daļā tā apgalvo, ka ir pārkāptas tiesības tikt uzklausītam.
Par pamata pirmo daļu
247   Šī pamata pirmajā daļā
Front national
apgalvo, ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts nav tikai vispārēja un deklaratīva interpretācija. Tas esot lēmums ar atpakaļejošu
spēku līdz paziņojuma par
TDI
grupas izveidošanu datumam, kas padarot grupas izveidošanu atkarīgu no jauna nosacījuma, kam saskaņā ar Reglamenta 29. punktu
bija izvēles raksturs, proti, grupas locekļu politiskās pārliecības vienotības esamība. Pamatojot savus argumentus,
Front national
min tehnisko tādu grupu piemērus, kuras tikušas atļautas iepriekšējos Parlamenta sasaukumos un kārtējā sasaukumā, kuri pierādot,
ka izskatāmajā lietā Parlaments ir izmantojis savu rīcības brīvību, uzspiežot izvēles rakstura kritērija ievērošanu un pārkāpjot
paražu tiesību normu, kas līdz šim nekad nav tikusi apšaubīta.
248   Vispirms Pirmās instances tiesa
Front national
argumentus, kas izvirzīti šajā pamata daļā, uztver kā apgalvojumu, ka Parlaments ir pārkāpis būtisku formas prasību, ar 1999. gada
14. septembra tiesību aktu izlemjot ne vien pieņemt vispārēju Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, ko ierosinājusi
Konstitucionālo jautājumu komiteja, bet arī konstatēt
TDI
grupas nepastāvēšanu
ex tunc
.
249   Šis arguments ir noraidāms.
250   Pirmās instances tiesa norāda, pirmkārt, ka
Front national
nav identificējusi šķietamo būtiskās formas prasības pārkāpumu, kad Parlaments 1999. gada 14. septembrī nolēma konstatēt,
ka
TDI
grupa uzskatāma par nepastāvošu
ex tunc
, ņemot vērā vispārējo Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, kas tajā pašā dienā pieņemta plenārsēdē.
251   Šajā sakarā ir jāatzīmē, ka atbilstoši Reglamenta 180. panta 5. un 6. punktam Parlamenta interpretācijas tiek pieņemtas tādu
izskaidrojošu komentāru veidā, kas tiek pievienoti attiecīgajai normai vai normām, un šie izskaidrojošie komentāri ir precedents
attiecībā uz šo normu piemērošanu. Atšķirībā no Reglamenta 181. panta 3. punkta, kas attiecas uz gadījumu, kad tiek veikti
Reglamenta grozījumi, un saskaņā ar kuru ikviens šāds grozījums stājas spēkā tikai pirmajā sesijas sēdes dienā pēc tā pieņemšanas,
iepriekš minētie Reglamenta 180. panta noteikumi neparedz nekādu termiņu vai formas prasību, kas būtu jāievēro, lai konkrētā
gadījumā piemērotu Parlamenta pieņemtās Reglamenta normas interpretāciju.
252   Otrkārt, attiecībā uz lēmuma, ar ko tiek konstatēta
TDI
grupas neesamība,
ex tunc
iedarbību ir jānorāda, ka Parlamenta veiktā normas interpretācija izgaismo un precizē tās nozīmi un piemērošanas apjomu tādējādi,
kā tā būtu jāsaprot un jāpiemēro no tās spēkā stāšanās brīža. No tā izriet, ka šādi interpretēta norma var tikt piemērota
attiecībā uz situācijām, kas radušās pirms interpretējošā lēmuma pieņemšanas.
253   Pēc tam Pirmās instances tiesa
Front national
šajā pamata daļā izvirzīto argumentu interpretē kā apgalvojumu, ka, ņemot vērā, ka iepriekšējos likumdevēja sasaukumos un
šajā sasaukumā tika atļautas tehniskās grupas, ir uzskatāms, ka Parlaments, izskatāmajā lietā atsakoties atzīt
TDI
grupas izveidošanu, Reglamenta 29. panta 1. punkta formulējumu ir pārveidojis pretēji šīs normas pastāvīgajai interpretācijai.
Turklāt Parlaments nosacījumam par politisko pārliecību esot piešķīris obligātu raksturu, kāds tas līdz šim nebija, un nepamatotā
veidā uzurpējis pilnvaras pārbaudīt šī nosacījuma ievērošanu.
254   Šajā sakarā ir jāatgādina, ka iepriekš 84., 85. un 87.–89. punktā izklāstīto iemeslu dēļ tas, ka Parlaments nav iebildis pret
Front national
argumentos minēto grupu izveidošanu, neietekmē 80.–82. un 101.–124. punktā veikto izvērtējumu. Šis izvērtējums parāda, ka
politiskās pārliecības vienotības kritērijs, kas saskaņā ar Parlamenta pārstāvju paziņojumu tiesas sēdē bija ietverts visās
agrākajās Reglamenta redakcijās tādā formulējumā, kas ir identisks Reglamenta 29. panta 1. punktam, ir uzskatāms par tādu,
kas no šīs iestādes darbības sākuma ir politiskās grupas izveidošanai izvirzīta obligāta prasība. Tāpat no šī izvērtējuma
izriet, ka Parlamentam, pamatojoties uz tā kompetenci piemērot un interpretēt savu Reglamentu, ir rīcības brīvība, kas tam
ļauj aizliegt tādas grupas izveidi, kura, kā
TDI
grupa, acīmredzami neizpilda šo nosacījumu.
255   Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, šī pamata pirmā daļa ir noraidāma.
Par pamata otro daļu
256   Šī pamata otrajā daļā
Front national
vispirms apgalvo, ka Konstitucionālo jautājumu komitejas kompetencē neietilpst specifiska lēmuma pieņemšana attiecībā uz
paziņojuma par
TDI
grupas izveidošanu atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam.
257   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa norāda, ka saskaņā ar Reglamenta VI pielikuma XV panta 8. punktu, it īpaši saskaņā ar tā
180. pantu, Konstitucionālo jautājumu komitejas kompetencē ietilpst Reglamenta interpretācijas jautājumi.
258   Saskaņā ar Reglamenta 180. panta 1. punktu, ja rodas šaubas par Reglamenta piemērošanu vai interpretēšanu, Parlamenta priekšsēdētājs
var nodot jautājumu izvērtēšanai Konstitucionālo jautājumu komitejai. Saskaņā ar šī paša panta 3. punktu, ja šī komiteja izlemj,
ka pietiek ar spēkā esošo Reglamenta interpretāciju, tā nosūta savu interpretāciju Parlamenta priekšsēdētājam, kurš par to
informē Parlamentu.
259   Iepriekšējos divos punktos minētās normas ir interpretējamas tādējādi, ka Konstitucionālo jautājumu komitejas kompetencē,
ja tai nodots jautājums, ir piedāvāt Parlamentam savu Reglamenta interpretāciju saistībā ar īpašu problēmu, kas ir pamats
šī jautājuma nodošanai.
260   Izskatāmajā lietā no iepriekš 29. un 30. punktā minētajiem apsvērumiem izriet, ka Konstitucionālo jautājumu komitejai jautājums
par Reglamenta 29. panta 1. punkta piemērošanu tika iesniegts it īpaši saistībā ar paziņojumu par
TDI
grupas izveidošanu. No tiem arī izriet, ka pēc komitejas sanāksmes 1999. gada 27. un 28. jūlijā minētā komiteja, pirmkārt,
informēja Parlamenta priekšsēdētāju, ka tā minēto normu interpretē tādējādi, ka tā pieļauj
TDI
grupas izveidošanu, tāpēc ka paziņojums par grupas izveidošanu izslēdz jebkādu politiskās pārliecības vienotību un piešķir
šīs grupas locekļiem pilnīgu politisko neatkarību, un, otrkārt, piedāvāja šīs normas interpretāciju, kas izriet no īpašā gadījuma,
ar kuru tika pamatota jautājuma nodošana komitejai.
261   Šādi Konstitucionālo jautājumu komiteja rīkojās tai Reglamenta 180. panta un Reglamenta VI pielikuma XV panta 8. punktā piešķirto
pilnvaru ietvaros.
262   Otrkārt,
Front national
apgalvo, ka plenārsēdē netika balsots par lēmumu pasludināt
TDI
grupu par neesošu. Balsojums esot noticis vienīgi par vispārējo Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju, ko bija ierosinājusi
Konstitucionālo jautājumu komiteja, un, kad šī interpretācija bija pieņemta, Parlamenta priekšsēdētājs esot paziņojis, ka
balsojums attiecas arī uz iepriekš minēto lēmumu. Tā kā saskaņā ar Reglamenta 180. panta 4. punktu Parlamentam esot bijis
jālemj vienīgi par šo interpretāciju, Parlamentam tādējādi nācies pieņemt tādu tekstu, par kuru tam nav bijusi pilnīga skaidrība.
263   Šajā sakarā Pirmās instances tiesa atgādina, ka 1999. gada 13. septembra plenārsēdē Parlamenta priekšsēdētāja nolasīja Parlamentam
iepriekš 38. punktā minēto vēstuli, ko viņai 1999. gada 28. jūlijā nosūtīja Konstitucionālo jautājumu komitejas priekšsēdētājs.
Viņa informēja Parlamentu, pirmkārt, par Reglamenta 29. panta 1. punkta specifisko interpretāciju, ko minētā komiteja ierosinājusi
attiecībā uz paziņojumu par
TDI
grupas izveidošanu, un par šīs specifiskās interpertācijas pamatojumu, un, otrkārt, par tā teksta saturu, ko komiteja bija
ierosinājusi formulēt kā vispārējo Reglamenta 29. panta 1. punkta interpretāciju.
264   Tādējādi deputāti, būdami informēti un pēc
TDI
grupas iesniegtā iebilduma pret šo vispārējo interpretāciju, piedalījās balsojumā par to, apzinoties šāda balsojuma sekas
attiecībā uz paziņojumu par
TDI
grupas izveidošanu. Viņi noteikti saprata, ka, lemjot par iepriekš minēto interpretāciju, viņi vienlaikus lemj par šī paziņojuma
atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam un attiecīgi par
TDI
grupas veidu. Šādos apstākļos nebija pamata veikt atsevišķu balsojumu par šo jautājumu.
265   Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, šī pamata otrā daļa ir noraidāma.
Par pamata trešo daļu
266   Šī pamata trešajā daļā
Front national
norāda, ka, pirms 1999. gada 14. septembra tiesību akta pieņemšanas neorganizējot debates, kas būtu ļāvušas
TDI
grupas locekļiem aizstāvēties pret apgalvojumu, ka tos nevieno politiskā pārliecība, Parlaments nav ievērojis sacīkstes principu
un tiesības uz aizstāvību. Tā piebilst, ka Konstitucionālo jautājumu komitejas debates notika slēgtā sapulcē un ka
TDI
grupas locekļi tajā piedalījās kā šis komitejas institucionālie locekļi.
267   Pirmās instances tiesa tomēr konstatē, ka laikā no 1999. gada 20. jūlija, kad politisko grupu priekšsēdētāji apšaubīja
TDI
grupas atbilstību Reglamenta 29. panta 1. punktam, līdz 1999. gada 14. septembrim šīs grupas locekļiem vairākos gadījumos
bija iespēja pārējiem deputātiem paust savu viedokli attiecībā uz iebildumiem par to, ka grupa neatbilst iepriekš minētajai
normai.
268   Pirmkārt, Priekšsēdētāju konferences 1999. gada 21. un 22. jūlija protokolā norādīti divi
TDI
grupas viceprezidentes Bonino iebildumi sakarā ar darba kārtības 2. punktu, kas attiecas uz šīs grupas izveidošanu. Šīs sanāksmes
laikā viņa tostarp “iesniedza memorandu, kurā minētas vairākas tehniskās grupas, kuras līdz šim ir tikušas izveidotas, un
atzīmēja, ka Parlamenta Reglaments attiecībā uz jautājumu par politiskās pārliecības vienotību nav mainījies”. Tāpat viņa
izteica “iebildumus attiecībā uz politiskās pārliecības vienotības kritērija izvērtējumu”.
269   Otrkārt, ziņojumā par Konstitucionālo jautājumu komitejas 1999. gada 28. jūlija sanāksmi, punktā, kas attiecas uz “Reglamenta
29. panta interpretāciju attiecībā uz [
TDI
grupas] izveidošanu”, minēti Speroni [
Speroni
] un Dipuī kungu iebildumi. Norāde “(
TDI
)”, kas parādās pie viņu uzvārdiem, liecina, ka viņi izteicās
TDI
grupas vārdā un pārējie Komitejas locekļi uzskatīja, ka viņi runā šādā statusā.
270   Proti, Speroni kungs norādīja:
“Visas formalitātes attiecībā uz grupas izveidošanu tika ievērotas. Jauktā grupa nav nesavienojama ar pārējo grupu pastāvēšanu
kā līdzeklis, lai izvestu neatkarīgos deputātus no bezizejas. “Politiskās pārliecības vienotības neesamība” ir novērojama
arī citās Eiropas Parlamenta grupās [..]. Individuāla deputāta statuss ir neefektīvs. Pārējām grupām nav jālemj par citas
grupas izveidošanu vai neizveidošanu. [..] 29. pants neprasa pierādījumus šādas “politiskās pārliecības vienotības” esamībai.
Jo zemāks līmenis, jo minimālāka vienotība uz minimāla kopīgā pamata”.
271   Attiecībā uz šo sanāksmi ir jāpiebilst, ka no tās protokola neizriet, ka komiteja tikusies slēgtā sanāksmē. Turklāt
Front national
nav iesniegusi nevienu pierādījumu par to, ka deputāti, kas nav komitejas locekļi, būtu izteikuši vēlmi piedalīties tās darbā
atbilstoši Reglamenta 166. panta 3. punktam un ka viņiem šāda iespēja būtu liegta.
272   Treškārt, izvērtējot Parlamenta 1999. gada 14. septembra plenārsēdes darba kārtības punktu par iepriekšējās dienas sanāksmes
protokola apstiprināšanu, Golnišs [
Gollnisch
]
TDI
grupas vārdā pauda šādus apsvērumus:
“Es arī vēlētos, ja vien jūs neiebilstat, ļoti īsi izskaidrot, kāpēc, mūsuprāt, ir noraidāma [29. panta] interpretācija. Mūsu
Reglamenta 29. panta 4. punktā noteikts, ka paziņojumam par grupu jāietver grupas nosaukums, tās locekļu vārdi un tās biroja
sastāvs. Tikai šīs trīs prasības ir minētas mūsu Reglamentā.
Godātie kolēģi, ja jūs, neņemot vērā mazākuma tiesības un paužot lielāko grupu vienoto gribu, izvēlētos normu interpretēt
tā, ka tā pārsniedz [Reglamenta] normās skaidri noteikto, es vēlētos vērst jūsu uzmanību uz faktu, ka jūs radīsiet ārkārtīgi
nozīmīgu un graujošu precedentu, kas kādu dienu varētu atsaukties uz ikvienu no grupām vai apakšgrupām šajā Parlamentā.
Faktiski tādā veidā jūs atļautu Parlamenta vairākumam, kāds tas ir šobrīd, pieņemt lēmumus par politiskajām aliansēm, kuras
varētu veidot jebkuri Eiropas Parlamenta deputāti, kuri tomēr varētu būt parakstījuši grupas dibināšanas dokumentus, un mēs
ļoti labi zinām, ka pat vairākuma grupās frakcijām ir dažādi uzskati par kopējo politisko programmu.”
273   Ievērojot iepriekš minētos apsvērumus, šī pamata trešā daļa ir noraidāma.
274   Līdz ar to astotais pamats ir noraidāms pilnībā.

Par devīto pamatu – pieņēmumu par procedūras nepareizu izmantošanu
275
Front national
izvirza pieņēmumu par procedūras nepareizu izmantošanu. Atsaucoties uz iepriekšējiem Reglamenta 14. panta grozījumiem saistībā
ar jaunā likumdevēja atklāšanas uzrunu, 34. pantu par neuzticības izteikšanu Komisijai un 126. pantu par kvorumu, tā norāda,
ka 1999. gada 14. septembra tiesību akts, tāpat kā šie grozījumi, norāda uz Parlamenta vēlmi sistemātiski ierobežot noteiktu
deputātu tiesības, proti,
Front national
pārstāvošo deputātu tiesības.
276   Pirmās instances tiesa tomēr atgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru procedūras nepareiza izmantošana kā viens no pilnvaru
pārkāpuma veidiem ir notikusi vienīgi tādā gadījumā, ja, pamatojoties uz objektīviem, atbilstošiem un saderīgiem apstākļiem,
ir redzams, ka apstrīdētais akts ticis pieņemts ar vienu vienīgu vai vismaz noteicošo mērķi – sasniegt kādu citu, nevis aktā
norādīto mērķi (it īpaši skat. Tiesas 1997. gada 25. jūnija spriedumu lietā C‑285/94 Itālija/Komisija,
Recueil
, I‑3519. lpp., 52. punkts, un Pirmās instances tiesas 1995. gada 6. aprīļa spriedumu lietā T‑143/89
Ferriere Nord
/Komisija, II‑917. lpp., 68. punkts).
277   Izskatāmajā lietā piemēri, kas saistīti ar iepriekšējiem Parlamenta Reglamenta grozījumiem nav tādi, kas pierādītu, ka Parlaments,
pieņemot 1999. gada 14. septembra lēmumus (skat. iepriekš 46. punktu), ir ievērojis nodomu ietekmēt atsevišķu deputātu tiesības,
proti, prasītāju lietā T‑327/99 tiesības. Tieši pretēji – no iepriekš 101.–124. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet,
ka Parlaments izskatāmajā lietā pilnīgi tiesiski ir izmantojis savu rīcības brīvību attiecībā uz grupas atbilstību Reglamenta
29. panta 1. punktā norādītajai politiskās pārliecības vienotības prasībai un ka, saskaroties ar gadījumu, kad politiskās
pārliecības vienotības neesamība bija tik acīmredzami skaidra kā paziņojumā par
TDI
grupas izveidošanu, tas varēja vienīgi konstatēt, ka šī grupa nepastāv tāpēc, ka minētā prasība nav izpildīta.
278   No tā izriet, ka devītais pamats ir noraidāms.
279   Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, prasība par tiesību akta atcelšanu ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
280   Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājiem spriedums nav labvēlīgs, tiem
jāpiespriež segt katram savus un atlīdzināt Parlamenta tiesāšanās izdevumus atbilstoši Parlamenta prasījumiem šajā lietā,
tostarp attiecībā uz lietu T‑222/99 – tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par pagaidu pasākumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (trešā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
sprieduma taisīšanai apvienot lietas T‑222/99, T‑327/99 un T‑329/99;
2)
prasības noraidīt;
3)
prasītāji sedz savus tiesāšanās izdevumus katrā no lietām un atlīdzina Parlamenta tiesāšanās izdevumus atbilstoši tā prasījumiem,
tostarp attiecībā uz lietu T‑222/99 – tiesāšanās izdevumus saistībā ar pieteikumu par pagaidu pasākumiem.
Azizi
Lenaerts
Moura Ramos
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2001. gada 2. oktobrī.
Sekretārs
PriekšsēdētājsH. Jung
M. Jaeger
*
Tiesvedības valoda – itāļu.