CELEX: 62007TJ0025
Valsts atbalsti
Enerģētikas nozare
Neatgūstamu izmaksu kompensācija
Lēmums par atbalsta atzīšanu par saderīgu ar kopējo tirgu
Pienākums labumu gūstošajam uzņēmumam vispirms atlīdzināt par prettiesisku atzītu agrāk saņemtu atbalstu
Valsts līdzekļi
Priekšrocība
Pienākums norādīt pamatojumu

Tiesvedības priekšvēsture
Prasītājas
Iride SpA
un
Iride Energia SpA
ir attiecīgi grupas
Iride
holdinga sabiedrība un tās meitas sabiedrība, kas darbojas elektriskās un termiskās enerģētikas nozarē. Šī grupa, apvienojoties
AEM Torino

SpA
un
AMGA SpA
, izveidojās 2005. gada 31. oktobrī. Par labuma guvējām saistībā ar šīs lietas konkrētajiem pasākumiem prasītājas kļuva pēc ieguldījumiem [sabiedrību] apvienošanās pasākumā, ko bija veikusi
AEM Torino
, kas bija ar minētajiem pasākumiem saistīto iekārtu turētāja.
Agrāk saņemtie atbalsti
Pēc 1997. gadā iesniegtas sūdzības Komisija 2002. gada 5. jūnijā pieņēma lēmumu 2003/193/EK par valsts atbalstu atbrīvojumiem no nodokļiem un aizdevumiem ar izdevīgākiem nosacījumiem, ko piešķīrusi Itālija sabiedrisko pakalpojumu uzņēmumiem, kuru akciju vairākums pieder valstij (
OV L 77, 21. lpp.
; turpmāk tekstā — “lēmums par atbrīvojumu no nodokļiem”). Šajā lēmumā Komisija konstatēja, ka Itālijas Republikas piešķirtie atbrīvojumi no nodokļiem un aizdevumu piešķiršana tā sauktajiem “municipalitātēm nodotajiem” uzņēmumiem ir prettiesiski un nesaderīgi ar kopējo tirgu, un izdeva rīkojumu atgūt šos atbalstus no labumu guvušajiem uzņēmumiem. Tiesa spriedumā lietā
C-207/05 Komisija/Itālija (Krājumā nav publicēts, kopsavilkums — Krājums, I-70.* lpp.)
konstatēja, ka, tā kā lēmums par atbrīvojuma no nodokļiem nav piemērots, Itālijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus.
2000. gada 18. jūlijā Itālijas iestādes atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam paziņoja Komisijai par valsts atbalstu attiecībā uz neatgūstamu izmaksu (tā saucamās “balasta izmaksas” [“coûts échoués”]) atlīdzināšanu — pēc Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 96/92/EK par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (
OV 1997, L 27, 20. lpp.
) transpozīcijas — grupai
ENEL
un citām sabiedrībām, kurām bija nodotas vecās
ENEL
iekārtas.
AEM Torino
piederēja 8% kapitāldaļu vienā no šīm sabiedrībām —
Edipower

SpA
. Komisija ar lēmumu (turpmāk tekstā — “
ENEL
lēmums”), piemērojot savu paziņojumu par metodoloģiju, lai analizētu valsts atbalstu, kas saistās ar balasta izmaksām, atzina šo atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunkta nozīmē.
Apstrīdētais pasākums
2005. gada 21. martā Itālijas iestādes atbilstoši EKL 88. panta 2. punktam paziņoja Komisijai par jaunu valsts atbalstu attiecībā uz balasta izmaksu atlīdzināšanu
AEM Torino
(turpmāk tekstā — “apstrīdētais pasākums”).
Apstrīdētais pasākums bija definēts virknē valsts normu. Tādējādi Industrijas, tirdzniecības un amatniecības lietu ministra 2000. gada 26. janvāra dekrēta (
GURI
Nr. 27) par vispārējiem izdevumiem, kas attiecināmi uz elektrisko tīklu, 2. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts, ka “kompensācija uzņēmumiem ražotājiem un uzņēmumiem izplatītājiem par radītajām izmaksām” ir daļa no šiem vispārējiem izdevumiem.
Attiecībā uz finansējumu kompensācijai, kas piešķirta saistībā ar radītajām izmaksām,
l’Autorità per l’energia elettrica e il gas
(Elektriskās enerģijas un gāzes iestāde, turpmāk tekstā — “
AEEG
”) ar 2000. gada 28. decembra lēmumu Nr. 238/00 (parastais papildinājums
GURI
Nr. 4, ) atvēra īpašu kontu elektroenerģijas nozares izlīdzināšanas fondā (turpmāk tekstā — “
CCSE
”), kuru uzturēja, piemērojot noteiktu elektroenerģijas tarifa komponentu (“A 6”), kas tika piemērots visiem gala patērētājiem.
Visbeidzot, ar Ekonomikas un finanšu ministra 2005. gada 10. marta dekrētu
AEM Torino
balasta izmaksas tika noteiktas EUR 16338000 apmērā.
Pirmstiesas procedūra
Turpmākajos mēnešos pēc apstrīdētā pasākuma paziņošanas Komisija Itālijas iestādēm nosūtīja vairākus informācijas pieprasījumus, lai pārbaudītu, vai
AEM Torino
ir saņēmusi prettiesiskus un ar kopējo tirgu nesaderīgus valsts atbalstus un, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai
AEM Torino
ir ievērojusi savu pienākumu veikt tā atmaksu. Šajos pieprasījumos it īpaši tika norādīts uz atbalstiem, kas bija lēmuma par atbrīvojumu no nodokļiem priekšmets.
Nesaņēmusi pēc tās ieskata apmierinošu atbildi, Komisija ar 2006. gada 4. aprīļa lēmumu uzsāka EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru saistībā ar apstrīdēto pasākumu (turpmāk tekstā — “lēmums par procedūras uzsākšanu”). Šajā lēmumā Komisijas precizēja, pirmkārt, ka, pēc tās ieskata, apstrīdētais pasākums bija valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, otrkārt, ka šis atbalsts bija atbilstošs paziņojumā par radītajām izmaksām norādītajiem kritērijiem, bet, treškārt, ka valstī šo atbalstu nevar atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu, jo
AEM Torino
acīmredzot ir saņēmusi prettiesiskus un ar kopējo tirgu nesaderīgus valsts atbalstus, kuri vēl nav atmaksāti.
Lēmums par procedūras uzsākšanu tika publicēts 2006. gada 17. maija
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
(
OV C 116, 2. lpp.
). Šajā lēmumā Komisija aicināja attiecīgās puses iesniegt savus apsvērumus mēneša laikā kopš minētās publikācijas. Tomēr ne Itālijas iestādes, ne
AEM Torino
, ne arī trešās personas neiesniedza Komisijai nekādus apsvērumus.
Ar 2006. gada 8. novembra lēmumu 2006/941/EK par valsts atbalstu C 11/06 (bijušais Nr. 127/05), ko Itālijas Republika paredz noteikt par labu
AEM Torino
(
OV L 366, 62. lpp.
; turpmāk tekstā — “pārsūdzētais lēmums”), Komisija izbeidza procedūru EKL 88. panta 2. punkta ietvaros. Šajā lēmumā tā būtībā norādīja, ka apstrīdētais pasākums bija atbalsts, kas saderīgs ar kopējo tirgu, bet ka atbalstu tomēr nevar piešķirt, pirms Itālijas Republika Komisijai nebūs iesniegusi pierādījumus, ka
AEM Torino
nav guvusi labumu no atbalstiem, kas paredzēti lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem, vai, atbilstošā gadījumā, pierādījumus, ka
AEM Torino
minētos atbalstus ir atlīdzinājusi kopā ar kavējuma naudu.
Process un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2007. gada 30. janvārī, prasītājas cēla šo prasību.
Prasītājas prasa, lai Pirmās instances tiesa:
—
atceļ pārsūdzēto lēmumu tiktāl, ciktāl tajā valsts atbalsts kvalificēts par apstrīdētu pasākumu, kā arī tiktāl, ciktāl ar to “aptur atbalsta pārskaitījumu” līdz brīdim, kamēr Itālijas Republika būs iesniegusi pierādījumus par
AEM Torino
veiktu atbalsta, kas ir lēmuma par atbrīvojumu no nodokļiem priekšmets, atmaksu;
—
piespriež Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija prasa, lai Pirmās instances tiesa:
—
prasību noraida;
—
piespriež prasītājām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Prasītājas izvirza divus pamatus, pirmkārt, par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu un, otrkārt, par “atbalsta pārskaitījuma apturēšanas” prettiesiskumu.
Par pirmo pamatu par EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu
Pirmais pamats ir iedalīts divās daļās. Prasītājas apstrīd apstrīdētā pasākuma kvalifikāciju par valsts atbalstu tiktāl, ciktāl neesot izpildīts nosacījums par finansējumu no valsts līdzekļiem un nosacījums par priekšrocības piešķiršanu labuma guvējiem.
Turklāt prasītājas sava pirmā pamata ietvaros izvirza divus citus iebildumus, proti, pārbaudes trūkumu un pārsūdzētā lēmuma pamatojuma trūkumu. Tomēr, tā kā faktiski šie iebildumi nesaistās ar EKL 87. panta 1. punkta pārkāpumu, tie tiks izskatīti atsevišķi, proti, kā trešais un ceturtais pamats.
Par pirmā pamata pirmo daļu par nosacījumu par finansējumu no valsts līdzekļiem
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā norāda, ka apstrīdētais pasākums nepiesaista valsts līdzekļus, bet gan veidojoties tikai no pārvedumiem starp privātā sektora dalībniekiem, proti, elektroenerģijas patērētājiem, no vienas puses, un elektroenerģijas izplatītājiem, no otras puses.
Faktiski Itālijas balasta izmaksu segšanas sistēma juridiski ir attēlojama kā tāda, kas paredz valsts uzliktu pienākumu vienai privātpersonu kategorijai, proti, elektroenerģijas gala patērētājiem, pārskaitīt zināmas summas otrai privātpersonu kategorijai, proti, no kompensācijas par radītajām izmaksām labumu gūstošajiem uzņēmumiem. Prasītājas uzsver, ka, no šāda viedokļa raugoties, attiecīgā sistēma neatšķiras no pirkuma par iepriekš noteiktu minimālo cenu pienākuma, kas nav EKL 87. panta piemērošanas jomā, un tas šādi ir arī konkrētajā gadījumā, kad finanšu resursu pārvedumi starp privātpersonām obligāti jāveic, izmantojot
CCSE
kontu, nevis tieši.
Prasītājas norāda, ka
CCSE
izpilda tikai vienkāršu finanšu starpnieka funkciju starp privātpersonām, uz kurām gulstas samaksas pienākums, un personām, kuras iegūst atbilstošās naudas summas, kas tādējādi tam — pat ne uz īsu brīdi — neļauj izmantot iemaksātās summas.
Komisija apstiprina, ka pārskaitītās summas ir valsts līdzekļi, jo
CCSE
, kas tās iekasē un nodrošina to sadali, ir publisks subjekts un valsts var izmantot šādi saņemtās summas.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
EKL 87. panta 1. punktā par nesaderīgiem ar kopējo tirgu tiktāl, ciktāl tie iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm, atzīts tāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču ražošanai.
Pirmkārt, no Tiesas judikatūras izriet, ka vienīgi priekšrocības, ko tieši vai netieši piešķir ar valsts līdzekļiem, ir uzskatāmas par atbalstu EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Faktiski ar šo normu izveidotais nodalījums starp “atbalstu, ko piešķir dalībvalstis”, un atbalstu, ko piešķir “no valsts līdzekļiem”, nenozīmē, ka visas valsts piešķirtās priekšrocības ir atbalsts — vai tās tiktu finansētas no valsts līdzekļiem vai nē —, bet gan tikai paredz iekļaut šajā jēdzienā priekšrocības, ko tieši piešķir valsts, kā arī priekšrocības, kas tiek piešķirtas ar šīs valsts noteiktu vai izveidotu publisko vai privāto subjektu starpniecību (skat. Tiesas 2001. gada 13. marta spriedumu lietā
C-379/98
PreussenElektra
,
Recueil
, I-2099. lpp.
, 58. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir zināms, ka attiecīgās summas apstrīdētā pasākuma ietvaros vispirms tika iekasētas no privātpersonām, proti, visiem enerģijas patērētājiem, un pēc tam iemaksātas
CCSE
atvērtā kontā, lai tās vēlāk pārskaitītu
AEM Torino
, kas ir privāts uzņēmums. Tāpat netiek apstrīdēts, ka
CCSE
ir publisks subjekts, kuram Itālijas valsts uzticējusi nodot labumu gūstošajiem uzņēmumiem kompensāciju par radītajām izmaksām.
Otrkārt, attiecībā uz valsts līdzekļu jēdzienu ir jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka EKL 87. panta 1. punkts aptver visus finanšu līdzekļus, ko valsts iestādes var faktiski izmantot, lai atbalstītu uzņēmumus, un nav nozīmes tam, vai šie līdzekļi ir pastāvīgi valsts īpašumā vai nē. Tā rezultātā, pat ja šīs attiecīgajam pasākumam atbilstošās summas nav pastāvīgi valsts iestāžu rīcībā, ar faktu vien, ka šīs summas nepārtraukti ir valsts kontrolē un tādējādi kompetento valsts iestāžu rīcībā, ir pietiekoši, lai tās tiktu kvalificētas par valsts līdzekļiem (šajā sakarā skat. Tiesas 2000. gada 16. maija spriedumu lietā
C-83/98 P Francija/
Ladbroke Racing
un Komisija,
Recueil
, I-3271. lpp.
, 50. punkts, un spriedumu lietā
C-482/99 Francija/Komisija,
Recueil
, I-4397. lpp.
, 37. punkts).
Šajā gadījumā prasītājas norāda, ka apstrīdētais pasākums ir līdzīgs pasākumam, kāds tika apskatīts lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam
PreussenElektra
, kurā Tiesa nosprieda, ka pienākums, kas uzlikts privātiem elektroenerģijas apgādes uzņēmumiem par noteiktām minimālajām cenām iepirkt elektroenerģiju, kas ražota no atjaunināmiem enerģijas avotiem, neietver nekādus tiešus vai netiešus valsts līdzekļu pārvedumus šāda veida elektroenerģijas ražotājiem (59. punkts).
Jāuzsver, ka lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam spriedumam
PreussenElektra
, valsts papildus likumā noteiktajam pienākumam veikt iepirkumu par minimālajām cenām nebija nekādā veidā iesaistīta attiecīgo līdzekļu savākšanā un/vai atkārtotā izplatīšanā: summas, kas atbilda pirkuma cenai, tika tieši pārskaitītas sadalei starp privātā sektora dalībniekiem, proti, uzņēmumiem — elektroenerģijas izplatītājiem, no vienas puses, un elektrības, kas ražota no atjaunināmiem enerģijas avotiem, ražotājiem, no otras puses. Turpretim šajā gadījumā elektroenerģijas tarifa komponenta A 6 piemērošanas rezultātā iegūtos līdzekļus īpašā kontā pirms to tālākas nodošanas saņēmējam, proti
AEM Torino
, saņēma un administrēja
CCSE
— kas ir publisks subjekts.
Tāpēc, ievērojot iepriekš 25. punktā minēto judikatūru, attiecīgās summas ir jākvalificē kā valsts līdzekļi, jo tās ne vien atrodas nepārtrauktā valsts kontrolē, bet ir arī valsts īpašums.
Attiecībā uz, pirmkārt, valsts kontroli Komisija uzsvēra — ko prasītājas nav apstrīdējušas —, ka
CCSE
var izmantot savā A 6 kontā esošās summas, lai īslaicīgi segtu debeta atlikumu citos kontos. Turklāt Komisija norādīja uz gadījumu, kad Itālijas iestādes ar ministrijas dekrētu minētajā kontā pieejamās summas daļu novirzīja citiem mērķiem, nevis tiem, kādiem šīs summas tika iemaksātas kontā. Tādējādi ir jānoraida prasītāju arguments, atbilstoši kuram
CCSE
veicis tikai vienkāršu finanšu starpniecības funkciju un atbilstoši kuram šajā
CCSE
kontā attiecīgās iemaksātās summas tas — pat ne īslaicīgi — nedrīkstot izmantot. Prasītājas norāda, ka šajā gadījumā Itālijas valsts neesot rīkojusies pēc savas iniciatīvas, bet gan ar mērķi nodrošināt atbilstību Kopienas noteikumiem un ka izmaiņas šo summu iedalījumā, salīdzinot ar to sākotnējo iedalījumu, esot bijušas tikai tāpēc, ka šīs summas nevarēja atdot tiem, kas tās bija samaksājuši nepamatoti. Tomēr tas šajā lietā neapstrīd Komisijas secinājumu, atbilstoši kuram Itālijas valstij bija iespēja, ja tas būtu bijis vajadzīgs vai izdevīgi, izmantot
CCSE
kontā A 6 esošās summas, it īpaši, mainot to iedalījumu.
Otrkārt, runājot par
CCSE
kontā A 6 iemaksāto summu piederību, kaut arī prasītājas noliedz, ka šīs summas pieder pašam
CCSE
, tās tomēr savos rakstos nav izskaidrojušas, kam tās pieder, vienīgi norādot, ka attiecīgās summas vienmēr piederot “elektriskajai sistēmai”. Tiesas sēdē pēc Pirmās instances tiesas uzdota jautājuma prasītājas precizēja, ka minēto summu īpašnieki paliekot elektroenerģijas gala patērētāji.
Corte suprema di cassazione
(Itālijas Augstākā kasācijas tiesa) 2003. gada 3. aprīļa spriedumā (apvienotās civillietu palātas) lietā Nr. 11632/03 ir nospriedusi, ka
CCSE
nav no Itālijas valsts nodalīta juridiskā persona un ka Itālijas valsts ir uzskatāma par
CCSE
pārskaitīto naudas summu īpašnieci. Minētā sprieduma 4.3.–4.7. punktā
Corte suprema di cassazione
ir veikusi padziļinātu jautājuma par
CCSE
juridiskās personas [esamību] analīzi, ievērojot atbilstošajai jomai piemērojamo tiesību normu izvērtējumu, kā arī judikatūru attiecībā uz Itālijas tiesībās paredzētiem līdzīgiem gadījumiem. Šī tiesa ir secinājusi, ka
CCSE
ir valsts struktūra un ka tai pārskaitītās summas, kaut arī tās ir saņemtas no privātpersonām un paredzētas privātiem uzņēmumiem, ir valsts īpašums.
Prasītāju izvirzītie argumenti replikā, lai apstrīdētu šī sprieduma pamatojumu un tā piemērojamību šajā lietā, nav pārliecinoši.
Pirmkārt, prasītājas norāda, ka
Corte suprema di cassazione
lietā, kurā tika pieņemts minētais spriedums, tika aicināta spriest par juridiski atšķirīgiem jautājumiem, salīdzinot ar tiem, kas tiek izskatīti šajā lietā. Faktiski, kā norāda prasītājas,
Corte suprema di cassazione
ir spriedusi par pārkāpuma, ar kuru Itālijas Starpministriju cenu komitejas (
CIP
) locekļi savu pienākumu izpildē apdraudēja
CCSE
administrētos valsts ieņēmumus, būtību. Šajā kontekstā to esot vadījusi vēlme katrā ziņā sodīt attiecīgās personas. Tādējādi
Corte suprema di cassazione
noteiktos principus nevarot piemērot abstraktā veidā citiem gadījumiem, neņemot vērā kontekstu, kādā tie tika noteikti.
Neatkarīgi no prasītāju pieņēmumiem par attiecīgās lietas pamatā esošo motivāciju tajā ietvertās konstatācijas par attiecīgo līdzekļu valsts piederību nevar tikt uzskatītas par neatdalāmām no fakta, ka
Corte suprema di cassazione
pieņēma spriedumu lietā, kas attiecās uz krimināltiesībām, nevis civiltiesībām vai administratīvajām tiesībām. Faktiski, tā kā krimināltiesību un it īpaši normu saistībā ar finanšu krāpšanu, kas bija pamatā lietā, kurā tika pieņemts minētais spriedums, mērķis ir aizsargāt tiesības, ko civiltiesības vai administratīvās tiesības piešķir fiziskajām vai juridiskajām personām, attiecīgo kontu tiesību pārņēmēji katrā ziņā ir jānosaka, pamatojoties uz civiltiesībām vai administratīvajām tiesībām. Tāpēc
Corte suprema di cassazione
sprieduma konstatāciju attiecībā uz
CCSE
juridiskās personas neesamību un attiecībā uz tā pārraudzītajos kontos iemaksāto līdzekļu īpašumtiesībām mērķis ir to vispārēja piemērošana, pat arī ārpus krimināltiesību jomas.
Otrkārt, prasītājas apgalvo, ka atbilstošās tiesību normas, kas piemērojamas lietā, kurā tika pieņemts
Corte suprema di cassazione
spriedums, pa šo laiku ir pilnībā grozītas. Šajā ziņā tās it īpaši atsaucas uz
AEEG
izveidošanu ar 1995. gada likumu, tādējādi piešķirot tai kompetences, kuras iepriekš īstenoja
CIP
, kā arī uz
AEEG
lēmumu Nr. 70/97, kurā
AEEG
pirmo reizi esot ieviesusi skaidru nodalījumu starp elektroenerģijas tarifiem, tostarp tās piemaksām un valsts ieņēmumiem. Prasītājas norāda, ka pirms nozares liberalizācijas, kas paredzēja šīs pēdējās izmaiņas, dažādi elektroenerģijas tarifu komponenti ļāva uzturēt
ENEL
— kā publiskā subjekta — budžetu, tādējādi dodot pamatu tos uzskatīt par valsts līdzekļiem, kurpretim atbilstoši 1992. gada tiesību normām
ENEL
pa to laiku bija kļuvusi par akciju sabiedrību.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka šos argumentus apgāž Komisijas izvirzītie pretargumenti. Faktiski attiecībā uz
CIP
pienākumu nodošanu
AEEG
šķiet acīmredzami, ka no laika, kad īstenotās kompetences nav tikušas mainītas, nav svarīgi, vai elektroenerģijas tarifu piemaksas noteikšanu, pārvaldību un gala saņēmēja [noteikšanu] veic neatkarīga administratīvā iestāde — tāda kā
AEEG
, vai arī Starpministriju komiteja — tāda kā
CIP
. Saistībā ar faktu, ka
ENEL
— kā elektroenerģijas tarifu piemaksu, par ko tika pieņemts
Corte suprema di cassazione
spriedums, saņēmēja — vairs nav valsts iestāde, jākonstatē, kā to pamatoti uzsvēra Komisija, ka Itālijas augstākā tiesu iestāde ir norādījusi, ka faktam, ka attiecīgās summas bija paredzētas uzņēmumu kompensācijai, nav nekādas nozīmes saistībā ar to piederību valstij. Tāpat no minētā sprieduma izriet, ka apstāklis, ka
AEEG
nodalīja, no vienas puses, piemaksas, kas bija paredzētas novirzīšanai valsts vispārējā budžetā un, no otras puses, piemaksas, kas tika pārskaitītas uz
CCSE
bloķēto kontu un bija paredzētas uzņēmumu kompensācijai, neizslēdz, ka šīs otrās piemaksas var kļūt par valsts īpašumu brīdī, kad tās tiek pārskaitītas
CCSE
.
Visbeidzot, prasītājas apstrīd, ka varot secināt — kā to bija izdarījusi
Corte suprema di cassazione
—, ka
CCSE
kontā A 6 pieejamie līdzekļi ir valsts līdzekļi, jo
CCSE
ir nodokļu maksātājs valsts bilances sistēmā. Faktiski līdzekļu juridiskā kvalifikācija neesot atkarīga no subjekta, kuram iemaksāti līdzekļi, publiskās vai privātās dabas. Katrā ziņā
AEEG
, kas varēja brīvi izvēlēties banku, kurai tā uzticētu īpašā konta pārvaldību, esot izvēlējusies
CCSE
, ņemot vērā vienkāršus izdevīguma apsvērumus.
Šajā ziņā ir pietiekoši atzīmēt, ka Pirmās instances tiesai nav kompetences apstrīdēt
Corte suprema di cassazione
veikto Itālijas valsts tiesību interpretāciju.
No tā izriet, ka
CCSE
kontā A 6 iemaksātās summas pieder Itālijas valstij un tā var šīs summas izmantot. Tāpēc atbilstoši iepriekš 25. punktā minētajā judikatūrā izklāstītajiem principiem tās ir jākvalificē par valsts līdzekļiem.
Tādējādi pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par pirmā pamata otro daļu saistībā ar nosacījumu par priekšrocības piešķiršanu
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas norāda, ka apstrīdētais pasākums neatbilst nosacījumam par priekšrocības piešķiršanu labumu gūstošajiem uzņēmumiem un ka Komisija pārsūdzētajā lēmumā šajā ziņā nav sniegusi nekādu izskaidrojumu.
Tās norāda, ka apstrīdētais pasākums ļauj labumu gūstošajiem uzņēmumiem atgūt izmaksas, kas ir fiksētās izmaksas saistībā ar investīcijām, kas ieguldītas atbilstoši valsts uzliktajiem pienākumiem pirms tirgus liberalizācijas, un ka tās nevar segt tikai no ienākumiem, ko dod elektroenerģijas pārdošana liberalizētā tirgū. Tāpēc tā neesot nekāda ekonomiskā priekšrocība, bet gan pasākums, kura mērķis esot izvairīties no tā, ka uzņēmumi netiktu sodīti tikai tāpēc, ka pirms tirgus liberalizācijas tie pielāgojušies stratēģiskajām iestāžu norādēm; tā būtu līdzvērtīga situācija tādai situācijai, kas piešķir priekšrocības konkurējošajiem uzņēmumiem, kuriem nav bijis jāsedz šādas nerentablas investīcijas.
Prasītājas norāda, ka balasta izmaksas nav izmaksas, kas parasti gulstas uz uzņēmumu budžetiem Kopienu judikatūras attiecībā uz valsts atbalstu nozīmē, jo parastā situācijā konkurencei atvērtā tirgū neviens uzņēmums nebūtu veicis izmaksas radošas investīcijas. Tādējādi nevar rasties jautājums par apstrīdētā pasākuma radītu priekšrocību, bet gan drīzāk par konkurētspējas zaudējuma, kas rodas no iepriekšējās sistēmas piemērošanas, likvidēšanu.
Prasītājas norāda, ka Komisijai esot jāpierāda, ka apstrīdētais pasākums pārsniedz vienkāršu balasta izmaksu segšanu un rada labuma guvējiem papildu priekšrocību. Šajā gadījumā tas esot izslēgts, jo to saņemamās summas esot aprēķinātas, pamatojoties uz starpību starp iekārtu fiksētajām izmaksām un ieņēmumiem, kurus varētu iegūt, pārdodot elektroenerģiju.
Komisija norāda, ka, tā kā apstrīdētais pasākums ietvēra pārvedumu
AEM Torino
EUR 16338000 apmērā, kas nebija atlīdzība par sniegtajiem pakalpojumiem valstij vai sabiedrībai, bet bija paredzēts izdevumu segšanai, kuri parastā gadījumā būtu jāsedz minētajam uzņēmumam, tā esot priekšrocība Kopienu noteikumu valsts atbalsta jomā nozīmē.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai, lai novērtētu, vai kāds valsts pasākums ir valsts atbalsts, ir jānovērtē, vai labumu gūstošais uzņēmums saņem ekonomiskas priekšrocības, ko tas nebūtu saņēmis, pastāvot parastiem tirgus nosacījumiem (Tiesas 1996. gada 11. jūlija spriedums lietā
C-39/94
SFEI
u.c.,
Recueil
, I-3547. lpp.
, 60. punkts, un spriedums lietā
C-256/97
DM Transport
,
Recueil
, I-3913. lpp.
, 22. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-204/97 un T-270/97
EPAC
/Komisija,
Recueil
, II-2267. lpp.
, 66. punkts).
Šajā gadījumā ir zināms, ka ar apstrīdēto pasākumu paredzēts pārvedums
AEM Torino
EUR 16338000 apmērā. Rodas jautājums, vai šis pārvedums ir ekonomiska priekšrocība, ko šis uzņēmums nebūtu saņēmis, pastāvot parastiem tirgus nosacījumiem — kā to apgalvo Komisija —, vai arī tā ir tikai parastas tirgus situācijas atjaunināšana
AEM Torino
, salīdzinot ar konkurējošajiem uzņēmumiem, kuriem nebūtu jāsedz balasta izmaksas — kā to apgalvo prasītājas.
Atbilde uz šo jautājumu ir atkarīga no interpretācijas, kas sniegta jēdzienam “parasti tirgus nosacījumi” elektroenerģijas ražošanas tirgus liberalizācijas kontekstā. Kā norāda Komisija, šajā kontekstā iestājušās pārmaiņas ir daļa no attīstības, kuras saimnieciskās darbības subjektiem bija jāparedz, pastāvot parastiem tirgus nosacījumiem, vai vismaz attiecībā uz kurām minētajiem saimnieciskās darbības subjektiem nevarēja būt nekāda tiesiskā paļāvība saistībā ar pastāvošā tiesību normu ietvara saglabāšanos. Turpretim prasītājas būtībā norāda, ka parasti tirgus nosacījumi izveido stabilu tiesību normu ietvaru vai vismaz tādas paļāvības aizsardzību, ko tās ir likušas uz šādu stabilitāti, it īpaši tad, ja uzņēmumi ir tikuši mudināti vai pat valsts tiem noteikusi pienākumu veikt konkrētas investīcijas, kā tas esot noticis šajā gadījumā.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka Komisijas sniegtās norādes pārliecina.
Faktiski demokrātiskā valstī, tāpat kā tirgus ekonomikā tiesību normu ietvars jebkurā brīdī var tikt grozīts. Tā kā Eiropas Kopienu ekonomiskās politikas vispārējā orientācija ir virzījusies uz valsts tirgu atvēršanu un tirdzniecības starp dalībvalstīm atvieglošanu, tas vēl jo vairāk ir spēkā gadījumā, ja, kā šajā lietā, agrākais tiesību normu ietvars paredzēja valsts un/vai reģionālā tirgus sadalīšanu tādā veidā, lai izveidotu monopola stāvokli. No tā izriet, ka iepriekš sadalīta tirgus atvēršana, kā tas tika izdarīts atbilstoši Direktīvai 96/92, nav kvalificējama kā anomālija salīdzinājumā ar parastajiem tirgus nosacījumiem.
Tāpēc ir jākonstatē, ka elektroenerģijas nozares tiesību normu ietvara grozījumi, kas tika veikti pēc Direktīvas 96/92 pieņemšanas, atbilst parastiem tirgus nosacījumiem un ka tiktāl, ciktāl
AEM Torino
ir veikusi investīcijas, kuras izveidojušas attiecīgas balasta izmaksas, tā ir uzņēmusies parastu risku, kas neatraujami saistīts ar iespējamiem tiesību normu grozījumiem, kā to arī ir norādījusi Komisija.
Protams, ir taisnība, ka ikkatrā valsts tiesību sistēmā uzņēmumiem, tāpat kā katram indivīdam ir tiesības uz tiesiskās paļāvības aizstāvību. Tomēr šajā gadījumā nav jāizvērtē, vai prasītājas varēja tiesiski pretendēt uz tādas paļāvības aizstāvību, uz ko tās bija cerējušas saistībā ar tiesību normu ietvara elektroenerģijas nozarē stabilitāti.
Pirmkārt, kā to pamatoti uzsvērusi Komisija, prasītājas nav iesniegušas nekādus pierādījumus, kas varētu apliecināt to norādīto, ka Itālijas iestādes tām esot uzlikušas pienākumu ieguldīt investīcijas, kuras esot izveidojušas ar apstrīdēto pasākumu paredzētas balasta izmaksas.
Otrkārt, paļāvības aizstāvība, uz ko prasītājas esot cerējušas saistībā ar tiesību normu stabilitāti elektroenerģijas nozarē, šajā gadījumā faktiski tika nodrošināta, jo Komisija pārsūdzētajā lēmumā ir norādījusi, ka apstrīdētais pasākums ir bijis valsts atbalsts, kas principā ir saderīgs ar kopējo tirgu, vienīgi ar atrunu, ka iepriekš tiks atlīdzināts atbalsts, kas paredzēti lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem. Šis apstiprinājums apstrīdētā pasākuma saderībai iekļaujas vadības līnijās, kuras pasludinājusi Komisija savā paziņojumā par analīzes metodoloģiju valsts atbalstam, kas saistīti ar radītajām izmaksām, kurā tā norādījusi, ka tai varētu būt “atbalstoša nostāja attiecībā uz šo atbalstu tiktāl, ciktāl konkurences kropļojumus atsver to ieguldījums Kopienas mērķa realizācijā, ko tirgus spēki nevarētu sasniegt”, un ka tā varētu uzskatīt, ka “atbalsts, ar kuru tiek paredzēts kompensēt balasta izmaksas, principā varētu būt izņēmums, kas paredzēts [EKL] 87. panta 3. punkta c) apakšpunktā”.
Lai arī prasītājas faktiski ir guvušas aizstāvību paļāvībai uz tiesību normu ietvara elektroenerģijas nozarē stabilitāti, tās tomēr nevar pretendēt uz to, ka šī aizstāvība tiek realizēta drīzāk vienā konkrētā veidā, nevis citādi, proti, apstrīdēto pasākumu izslēdzot no atbalsta jēdziena EKL 87. panta 1. punkta nozīmē, nevis atzīstot šo pasākumu par saderīgu saskaņā ar EKL 87. panta 3. punkta c) apakšpunktu.
No tā izriet, ka arī pirmā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par trešo pamatu par pārbaudes trūkumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas izvirza pamatu par pārbaudes trūkumu attiecībā uz apstrīdētā pasākuma kvalifikāciju par valsts atbalstu.
Komisija iebilst pret trešā pamata pieņemamību.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši Pirmās instances tiesas Reglamenta 44. panta 1. punktam prasības pieteikumā ietver strīda priekšmetu, kā arī kopsavilkumu par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekoši skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavoties savai aizstāvībai un Pirmās instances tiesai pieņemt nolēmumu par prasību, attiecīgā gadījumā bez papildu informācijas tās pamatojumam. Tādēļ pašā prasības pieteikumā ir skaidri jānorāda pamati, ar kuriem ir pamatota prasība, kā rezultātā tajā esošs abstrakts izteikums vien neatbilst reglamenta prasībām (skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 9. jūlija spriedumu lietā
T-224/00
Archer Daniels Midland
un
Archer Daniels Midland Ingredients
/Komisija,
Recueil
, II-2597. lpp.
, 36. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā šajā gadījumā prasītājas šo pamatu nav norādījušas ne savos rakstos, ne tiesas sēdē, tad tā rezultātā vienīgā to sniegtā norāde attiecībā uz trešo pamatu ir abstrakts izteikums to pirmā pamata virsrakstā. Lai gan prasītājas pēc Pirmās instances tiesas uzdota jautājuma tiesas sēdē norādīja, ka šī pamata pamatojums ir atrodams to pamatojumos attiecībā uz citiem pamatiem, ir jāatgādina, ka Pirmās instances tiesas pienākums nav pārbaudīt visus pamata pamatojumam izvirzītos elementus, pat ja šie elementi varbūt varētu tikt izmantoti arī cita pamata pamatojumam (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2006. gada 27. septembra spriedumu lietā
T-322/01
Roquette Frères
/Komisija, Krājums, II-3137. lpp.
, 209. punkts).
No tā izriet, ka trešais pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
Par ceturto pamatu par pamatojuma trūkumu
Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas norāda, ka pārsūdzētais lēmums nav likumīgi pieņemts, jo ne tajā, ne lēmumā par procedūras uzsākšanu nav ietverts paskaidrojums par iemesliem, kāpēc Komisija secināja, ka apstrīdētais pasākums ir valsts atbalsts EKL 87. panta 1. punkta nozīmē. Apgalvotos pamatojuma trūkumus, kas skar pārsūdzēto lēmumu, nevarot kompensēt ar atsauci, kas tajā veikta attiecībā uz
ENEL
lēmumu. Faktiski šis lēmums neesot saistīts ar pasākumiem, kas pieņemti par labu tā sauktajiem “municipalitātēm nodotajiem” uzņēmumiem, kā tas ir šajā gadījumā.
Visbeidzot, prasītājas norāda, ka, pat ja gribētu ņemt vērā
ENEL
lēmumu pārsūdzētā lēmuma pamatojumam, pastāv nozīmīgi šī pamatojuma trūkumi. It īpaši Itālijas sistēma par balasta izmaksu segšanu tajā esot analizēta neprecīzi un Komisijas izdarītie secinājumi no atbilstošās Tiesas judikatūras attiecībā uz netiešajiem nodokļiem esot bijuši kļūdaini.
Komisija, pirmkārt, atgādina, ka Itālijas valdība, kas ir pārsūdzētā lēmuma adresāte, ir paziņojusi par apstrīdēto pasākumu EKL 88. panta 3. punkta ietvaros, to kvalificējot par valsts atbalstu gluži tāpat kā to atbalstu gadījumā, kas bija pamatā
ENEL
lēmumam. Pārsūdzētajā lēmumā tādējādi tā esot aprobežojusies ar Itālijas valdības juridiskās kvalifikācijas apstiprinājumu. Otrkārt, pārsūdzētajā lēmumā Komisija esot vispārīgi apstiprinājusi sākotnējos secinājumus, kas norādīti lēmumā par procedūras uzsākšanu, par kuriem ne Itālijas Republika, ne
AEM Torino
neesot izteikušas nekādus apsvērumus. Treškārt, apstrīdētā pasākuma juridiskais ietvars esot identisks
ENEL
lēmuma juridiskajam ietvaram, ko Komisija arī esot tieši norādījusi pārsūdzētajā lēmumā.
Šādos apstākļos Komisija uzskata, ka konteksts, kas Itālijas valdībai zināms tikpat labi kā
AEM Torino
, ievērojot kuru, ir jānovērtē pārsūdzētā lēmuma pamatojums, ietver ne tikai lēmumu par procedūras uzsākšanu, bet arī
ENEL
lēmumu, kura pamatojums ļautu skaidri saprast apsvērumus, kuri ir ļāvuši secināt, ka apstrīdētais pasākums tika finansēts no valsts līdzekļiem. Turklāt, ņemot vērā, ka ne Itālijas iestādes, ne
AEM Torino
nebija iesniegušas apsvērumus par sākotnējiem secinājumiem, kas bija iekļauti lēmumā par procedūras uzsākšanu, Komisija uzskatīja, ka pārsūdzēto lēmumu var pamatot kopsavilkuma formā.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai akta pamatojumam ir jābūt piemērotam tā būtībai un ir skaidri jāparāda iestādes, kas ir tā autore, argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu saprast akta pamatojumu un tiesa kontrolēt tā pamatotību, kaut arī netiek prasīts detalizēti norādīt visus attiecīgos tiesiskos un faktiskos elementus, jo jautājums, vai tas atbilst EKL 253. pantam, ir jāizvērtē, ņemot vērā gan šā akta redakciju, gan tā tiesisko un faktisko kontekstu (skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 15. jūnija spriedumu lietā
T-171/02
Regione autonoma della Sardegna
/Komisija, Krājums, II-2123. lpp.
, 73. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā attiecībā uz pašu pārsūdzēto lēmumu ir taisnība, ka tajā Komisija attiecībā uz apstrīdētā pasākuma kvalifikāciju par valsts atbalstu ir aprobežojusies ar vienu teikumu, atbilstoši kuram tā “konstatēja, ka izvērtējamais pasākums ir [jāuzskata] par valsts atbalstu”.
Tomēr ir jānorāda, ka pārsūdzētais lēmums tika pieņemts gan Itālijas valdībai, gan prasītājām labi zināmā kontekstā un ka šis lēmums atbilst parastai lēmumu pieņemšanas praksei.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānorāda, ka pati Itālijas valdība savā 2005. gada 21. marta paziņojumā (skat. iepriekš 4. punktu) apstrīdēto pasākumu ir kvalificējusi par valsts atbalstu.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka šajā gadījumā pārsūdzētā lēmuma tiesiskais un faktiskais konteksts papildus lēmumam par procedūras uzsākšanu ietver
ENEL
lēmumu, uz kuru ir veikta tieša atsauce lēmuma par procedūras uzsākšanu 5. punktā un pārsūdzētā lēmuma piektajā apsvērumā. Komisija pārsūdzētā lēmuma piektajā apsvērumā it īpaši ir norādījusi, ka apstrīdētais pasākums “balst[ījās] uz analogu Komisijas apstiprinātu pasākumu”, precizējot, ka tas attiecās uz pasākumu, kas bija pamatā
ENEL
lēmumam.
ENEL
lēmuma 3.1. punktā ir ietverts detalizēts izklāsts iemesliem, kāpēc Komisija uzskatīja, ka atbilstošie lēmumā apskatāmie pasākumi bija valsts atbalsts. Tajā Komisija par katru no EKL 87. panta 1. punktā ietvertajiem nosacījumiem ir izskaidrojusi, kāpēc tā uzskata, ka šie nosacījumi par atbilstošo pasākumu ir izpildīti. Šie izskaidrojumi ir diezgan īsi attiecībā uz selektīvā rakstura kritērijiem, ietekmi uz tirdzniecību starp dalībvalstīm un labuma guvējiem piešķirtajām priekšrocībām, bet ir padziļināti attiecībā uz finansējuma no valsts līdzekļiem kritērijiem, kas atspoguļo dažādo grūtību pakāpi, novērtējot katru no šiem kritērijiem saistībā ar minēto pasākumu. Pirmās instances tiesa uzskata, ka šīs darbības kā tādas, ņemot vērā iepriekš 66. punktā minēto judikatūru, izveido pietiekamu pamatojumu.
Tomēr, tā kā tas neattiecas uz pamatojumu saistībā ar apstrīdēto pasākumu, bet gan otru pasākumu, kuram patiešām ir līdzīgs raksturs, ir jāpārbauda arī šī pamatojuma attiecināmība, lai novērtētu apstrīdēto pasākumu, ņemot vērā atšķirības starp abiem apskatāmajiem pasākumiem. Prasītājas apstrīd, ka
ENEL
lēmumu var ņemt vērā, lai pamatotu pārsūdzēto lēmumu, jo tas neattiecas uz pasākumiem par labu tā sauktajiem “municipalitātēm nodotajiem” uzņēmumiem, kā tas ir izskatāmajā lietā, bet gan tikai uz pasākumiem par labu citiem uzņēmumiem, proti tiem, kas pieder
ENEL
grupai un citām sabiedrībām, kas bija pārņēmušas vecās
ENEL
iekārtas (skat. iepriekš 3. punktu).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka attiecīgie pasākumi lietā, kurā tika pieņemts
ENEL
lēmums, un lietā, kurā tika pieņemts pārsūdzētais lēmums, kā tas izriet no
ENEL
lēmuma 2.1. punkta un lēmuma par procedūras uzsākšanu 4. punkta, balstās uz to pašu Itālijas tiesību juridisko bāzi. Jānorāda arī, ka labumu gūstošie uzņēmumi darbojas vienā un tajā pašā ekonomikas nozarē, proti, elektroenerģijas ražošanas un/vai izplatīšanas nozarē, ka minētie pasākumi abos gadījumos ir paredzēti, lai segtu balasta izmaksas, kas saistītas ar elektroenerģijas tirgus liberalizāciju pēc Direktīvas 96/92 transpozīcijas, un ka attiecīgo naudas summu saņemšanas un nodošanas noteikumi ir identiski, jo abos gadījumos minētās summas tiek saņemtas no visiem enerģijas gala patērētājiem, izmantojot to pašu A 6 tarifa komponentu, un pēc tam tās
CCSE
administrē īpašā kontā pirms to vēlāka pārskaitījuma uzņēmumiem, kas no pasākuma gūst labumu.
Turklāt saistību starp abiem pasākumiem tāpat apliecina fakts, ka Komisija
ENEL
lēmuma 2.1. punktā ir uzsvērusi, ka par balasta izmaksām attiecībā uz tā sauktajiem “municipalitātēm nodotajiem” uzņēmumiem, starp kuriem tā tieši ir norādījusi uz
AEM Torino
, tiks pieņemts atsevišķs valsts regulējums un ka par to vēlāk tiks paziņots un pieņemts lēmums. Tāpat Komisija lēmuma par procedūras uzsākšanu 5. punktā tieši atsaukusies uz faktu, ka uz balasta izmaksām tā sauktajiem “municipalitātēm nodotajiem” uzņēmumiem
ENEL
lēmums tajā laikā neattiecās.
No iepriekš minētā izriet, ka abiem pasākumiem ir tādas pakāpes saistība un līdzība, ka pamatojums, kas sniegts valsts atbalsta kvalifikācijai vienam no pasākumiem sniedz pietiekamu Komisijas argumentācijas skaidrību attiecībā uz otru pasākumu, kā rezultātā prasītājām tiek sniegta iespēja izprast to pamatojumu un Pirmās instances tiesai — pārbaudīt to pamatotību, piemērojot iepriekš 66. punktā minēto judikatūru. Turklāt šķiet, ka prasītājas ir spējušas nodrošināt savu aizstāvību, pamatojoties uz to rīcībā esošajiem dokumentiem un informāciju, jo tās savā prasības pieteikumā
in extenso
ir apstrīdējušas
ENEL
lēmuma pamatojumu.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītājas norādīja, ka, pat ņemot vērā
ENEL
lēmumu, lai pamatotu pārsūdzēto lēmumu, Itālijas sistēma balasta izmaksu segšanai tajā esot analizēta tikai neprecīzi un tajā esot izdarīti kļūdaini secinājumi, ir jāatgādina, ka pamatojuma trūkums vai nepietiekamība ir pamats, kas saistīts ar būtiskiem procesa pārkāpumiem, kas kā tāds ir nodalāms no pamata par pārsūdzētā lēmuma pamatojumu neprecizitāti, kura kontrole tiek veikta saistībā ar šī lēmuma pamatotības pārbaudi (Pirmās instances tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā
T-84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II-2081. lpp.
, 47. punkts). Šis prasītāju arguments attiecas tikai uz motivācijas pamatojuma precizitāti. Tāpēc ar to netiek apstrīdēts fakts, ka Komisija pārsūdzētajā lēmumā ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Tādējādi ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par otro pamatu par “atbalsta pārskaitījuma apturēšanas” prettiesiskumu
Otrais prasītāju izvirzītais pamats iedalās divās daļās, respektīvi, par attiecināmības trūkumu Tiesas 1997. gada 15. maija spriedumam lietā
C-355/95 P
TWD
/Komisija (
Recueil
, I-2549. lpp.
) un Pirmās instances tiesas spriedumam apvienotajās lietās
T-244/93 un T-486/93
TWD
/Komisija (
Recueil
, II-2265. lpp.
; turpmāk tekstā — “
Deggendorf
judikatūra”) šīs lietas izvērtēšanai un par konkurences kropļojuma, kas izriet no agrāk saņemto atbalstu un apstrīdētā pasākuma kumulācijas, izvērtējuma trūkumu.
Par otrā pamata pirmo daļu par
Deggendorf
judikatūras attiecināmību
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā norāda, ka valsts atbalsta “pārskaitījuma apturēšana”, piemērojot iepriekš minēto
Deggendorf
judikatūru, paredz trīs nosacījumu iestāšanos: pirmkārt, saņemtais atbalsts ir jāatzīst par prettiesisku, otrkārt, ir jāizdod rīkojums to atgūšanai un, treškārt, labumu gūstošajai sabiedrībai ir jāizvairās izpildīt šo rīkojumu. Šajā gadījumā lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem Komisija esot tikai aizliegusi atbalsta shēmu, tomēr neesot identificējusi labumu gūstošos uzņēmumus un neesot noteikusi precīzu summu, kura tām būtu jāatlīdzina. Tādējādi nepastāvot atgūšanas rīkojums, kuru prasītājas nebūtu izpildījušas.
Prasītājas papildina, ka tās nevar būt atbildīgas par iespējami neattaisnojamiem kavējumiem, kurus esot pieļāvusi Itālijas Republika, izdodot rīkojumu atgūt lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem paredzēto atbalstu. Prasītājas uzskata, ka, ja tiktu uzskatīts, ka šāds kavējums varētu attaisnot jauna atbalsta “pārskaitījuma apturēšanu” atbilstoši
Deggendorf
judikatūrai, tad šim pasākumam tiktu piešķirts skaidri represīvs saturs, ko tiesas nekādā ziņā nav vēlējušās darīt, un tas turklāt notiktu, trūkstot jebkādam juridiskajam pamatojumam Kopienu tiesībās.
Komisija norāda, ka, pirmkārt, tai nav jāvērtē labumu gūstošā uzņēmuma rīcība attiecībā uz [atbalsta] atgūšanas rīkojumu; tas jādara konkrētajai dalībvalstij, un, otrkārt, tā uzskata, ka šajā gadījumā
AEM Torino
ir saņēmusi prettiesiskus un ar kopējo tirgu nesaderīgu atbalstu, kurus Itālijas valstij ir pienākums atgūt. Komisija šajā ziņā atgādina, ka Tiesa bija pieņēmusi Itālijas Republikai nelabvēlīgu spriedumu sakarā ar to, ka tā noteiktajos termiņos nebija atguvusi atbalstu, kas attiecās uz atbrīvojuma no nodokļiem režīmu (iepriekš minētais spriedums lietā Komisija/Itālija).
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka EKL 88. panta 2. punkta pirmā daļa uzliek Komisijai pienākumu ieviest — to uzraugot Kopienu tiesai — īpašu procedūru, ar ko tiek organizēta pastāvīga pārbaude un kontrole atbalstam, ko plāno izveidot dalībvalstis (Tiesas 1990. gada 14. februāra spriedums lietā
C-301/87 Francija/Komisija,
Recueil
, I-307. lpp.
, 16. punkts, un spriedums lietā
C-294/90
British Aerospace
un
Rover
/Komisija,
Recueil
, I-493. lpp.
, 10. punkts). It īpaši atbalsta saderības ar kopējo tirgu novērtējuma jomā atbilstoši EKL 87. panta 3. punktam Komisijai ir plaša izvērtēšanas brīvība, kuras īstenošana ir saistīta ar ekonomiskas un sociālas dabas novērtējumiem, kas jāveic Kopienu kontekstā (iepriekš minētais spriedums lietā Francija/Komisija, 49. punkts). Komisijai, izvērtējot valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu, ir jāņem vērā visi attiecīgie elementi, tostarp, atbilstošā gadījumā, agrāk pieņemtā lēmumā jau izvērtētais konteksts, kā arī pienākumi, ko šāds agrāk pieņemts lēmums var uzlikt dalībvalstij (Tiesas spriedums lietā
C-261/89 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-4437. lpp.
, 20. punkts).
Deggendorf
judikatūrā Tiesa secināja, ka Komisija nav pārsniegusi tai piešķirto izvērtēšanas brīvību, kad tā, saņemot atbalsta projektu, ko dalībvalsts piedāvā piešķirt kādam uzņēmumam, pieņem lēmumu atzīt šo atbalstu par saderīgu ar kopējo tirgu ar atrunu, ka uzņēmumam sākotnēji ir jāatlīdzina iepriekš saņemtais prettiesiskais atbalsts sakarā ar attiecīgo atbalstu kumulācijas efektu (šajā sakarā skat. iepriekš minēto 1997. gada 15. maija spriedumu lietā
TWD
/Komisija, 25.–27. punkts).
Prasītāju izvirzītā argumentācija rada kļūdainu iepriekš minētā 1997. gada 15. maija sprieduma lietā
TWD
/Komisija interpretāciju un valsts atbalstu kontroles procedūru rakstura nepārzināšanu, jo tā apskata šo procedūru no attiecību starp labumu gūstošo uzņēmumu un Komisiju skatu punkta, nevis no faktisko šajā ziņā pastāvošo attiecību starp dalībvalsti un Komisiju skatu punkta. Šī kļūdainā pieeja ir likusi prasītājām uzskatīt, ka atbilstoši minētajai judikatūrai lēmuma, ar kuru agrāk saņemtie prettiesiskie atbalsti pasludināti par nesaderīgiem un izdots rīkojums tos atgūt, priekšmets ir atbalsti, kurus labumu gūstošs uzņēmums ir faktiski saņēmis, un ka tie nav tikuši atmaksāti.
Jāatgādina, ka adresāti Komisijas pieņemtajiem lēmumiem valsts atbalsta jomā ir tikai un vienīgi attiecīgās dalībvalstis (skat. Padomes 1999. gada 22. marta Regulas (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EKL [93.] 88. panta piemērošanai (
OV L 83, 1. lpp.
), 25. pantu, kā arī Tiesas spriedumu lietā
C-367/95 P Komisija/
Sytraval
un
Brink’s France
,
Recueil
, I-1719. lpp.
, 45. punkts). Līdz ar to, ņemot vērā visus atbilstošos elementus, tostarp agrāk saņemtajā lēmumā jau izvērtēto kontekstu, kā arī pienākumus, ko tā var uzlikt dalībvalstīm ar šo agrāk saņemto lēmumu, piemērojot iepriekš minēto judikatūru (iepriekš minētais spriedums lietā Itālija/Komisija, 20. punkts), Komisija izvērtē vienīgi attiecīgās dalībvalsts pienākumus, kas ietverti šādā lēmumā, nevis pienākumus, kuri atbilstošā gadījumā varētu būt saistoši labumu gūstošajai sabiedrībai. Tāpat, kā to Komisija pamatoti uzsvēra, tā valsts atbalsta jomā nekad atbalsta atprasījuma rīkojumus neadresē uzņēmumiem, bet vienmēr dalībvalstīm, kurām savukārt ir jāuzliek pienākums labumu gūstošajiem uzņēmumiem atmaksāt saņemtās atbalsta summas.
Šajā ziņā lietas apstākļi neatšķiras no tiem, kas bija pamatā iepriekš minētajam 1997. gada 15. maija spriedumam lietā
TWD
/Komisija. It īpaši abās lietās Komisija konstatēja, ka attiecīgā dalībvalsts ir piešķīrusi ar kopējo tirgu nesaderīgus atbalstus, Komisijai iepriekš nesniedzot savu piekrišanu, un izdeva rīkojumu par to atgūšanu no labumu gūstošajiem uzņēmumiem; šo rīkojumu attiecīgā dalībvalsts neizpildīja.
Vienīgā atšķirība starp abām lietām slēpjas apstāklī, ka lietā, kas bija pamatā iepriekš minētajam 1997. gada 15. maija spriedumam lietā
TWD
/Komisija, agrāk saņemtais prettiesiskais atbalsts bija individuāls atbalsts, kas bija priekšmets lēmumam attiecīgajai dalībvalstij, ar kuru tika izdots rīkojums par precīzos skaitļos izteikta atbalsta atgūšanu no viena labuma guvēja, kurpretim šajā gadījumā attiecīgie agrāk saņemtie prettiesiskie atbalsti attiecās uz atbrīvojuma no nodokļiem režīmu, kura precīzu guvumu labumu gūstošajiem uzņēmumiem sakarā ar Itālijas iestāžu sadarbības trūkumu nevarēja noteikt un izteikt skaitļos lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem.
Šī atšķirība šajā gadījumā nevar attaisnot
Deggendorf
judikatūras risinājuma nepiemērošanu. Vispirms, kā to norādīja Komisija, šī judikatūra atbilst vajadzībai izvairīties no kumulācijas efekta neatlīdzinātajiem atbalstiem un paredzētajiem atbalstiem, kas piešķirtu uzņēmumam nelikumīgu konkurences priekšrocību, kas varētu radīt konkurences izkropļojumu ar Kopienas interesēm pretēju pasākumu (iepriekš minētais 1995. gada 13. septembra spriedums lietā
TWD
/Komisija, 83. punkts). Šī vajadzība ir tāda pati gan attiecībā uz individuālu atbalstu, gan attiecībā uz atbalstu, kas piešķirts atbilstoši atbalsta shēmai.
Šajā ziņā ir arī jāuzsver, ka precīzu Komisijas norāžu trūkums par labumu no prettiesiskās shēmas gūstošajiem uzņēmumiem un par precīzām summām, ko tie saņēmuši, neiespaido atgūšanas rīkojuma spēkā esamību, ne arī izveido šķērsli tā izpildei, jo, no vienas puses, attiecīgā dalībvalsts atrodas izdevīgākā stāvoklī šo datu iegūšanai un, no otras puses, Komisijai ir pilnvaras attiecīgās dalībvalsts sadarbības trūkuma gadījumā pieņemt lēmumu, pamatojoties uz tās rīcībā esošo informāciju (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. janvāra spriedumu lietā
T-109/01
Fleuren Compost
/Komisija,
Recueil
, II-127. lpp.
, 48.–51. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā Komisija norādīja — ko neapstrīdēja prasītājas —, ka lietā, kurā tika pieņemts lēmums par atbrīvojumu no nodokļiem, neraugoties uz tās atkārtotiem lūgumiem, ne Itālijas Republika, ne
AEM Torino
netika izmantojušas iespēju iesniegt pierādījumu elementus, kas attiecās uz šīs sabiedrības īpašo situāciju saistībā ar attiecīgā atbalsta atgūšana. It īpaši tās vispār netika iesniegušas pierādījumus, kas liecinātu, ka
AEM Torino
nebija uzlikts pienākums veikt šādu atlīdzināšanu sakarā ar iemesliem, kas attiecās uz tās īpašo situāciju. Tā rezultātā Komisija no tās rīcībā esošās informācijas secināja, ka
AEM Torino
bija saņēmusi prettiesiskus un ar kopējo tirgu nesaderīgus atbalstus un ka atlīdzinājuma procedūra tikusi uzsākta, bet nav tikusi pabeigta.
Turklāt, ja prasītājas apgalvo, ka, lai varētu izdot rīkojumu atprasījumam agrāk saņemtiem atbalstiem, iepriekš bija vajadzīga to individuālās situācijas analīze, ir jākonstatē, ka šis ir Itālijas Republikas pienākums atgūšanas procedūras ietvaros valsts līmenī. Tiesa ir nospriedusi, ka saskaņā ar atbalsta shēmām piešķirto atbalstu atgūšanas jomā pienākums dalībvalstij aprēķināt precīzu atgūstamo atbalstu summu, it īpaši gadījumā, kad šis aprēķins ir atkarīgs no informācijas elementiem, ko tā nav nosūtījusi Komisijai, ir ietverams plašākā lojālas sadarbības pienākuma, kas savstarpēji saista Komisiju un dalībvalstis, ietvarā, ieviešot līguma noteikumus valsts atbalsta jomā. Tāpat, ja dalībvalstij rodas šaubas par atbalsta atprasījuma rīkojuma adresāta identitāti, tā var šo jautājumu nodot Komisijai izvērtēšanai (šajā sakarā skat. Tiesas 2002. gada 13. jūnija spriedumu lietā
C-382/99 Nīderlande/Komisija,
Recueil
, I-5163. lpp.
, 91. un 92. punkts). Prasītāju kritika par to individuālās situācijas analīzes trūkumu tādējādi būtu jāadresē Itālijas Republikai, nevis Komisijai.
Turpretim Itālijas Republikas regulārā atturēšanās no savu pienākumu izpildes šajā ziņā, ko konkrētajā gadījumā apliecina Tiesa savā iepriekš minētajā spriedumā lietā Komisija/Itālija, nevar kavēt Komisiju izdarīt secinājumus no tās rīcībā esošajiem elementiem un atbilstoši rīkoties attiecībā uz jauno atbalstu, ko Itālijas Republika piedāvā piešķirt tam pašam uzņēmumam, saderību. Faktiski jebkurš atšķirīgs risinājums radītu atlīdzinājumu dalībvalstij, kura — pēc tam, kad tā piešķīrusi prettiesisku atbalstu —, turklāt neievēro tās lojālās sadarbības pienākumu, un arī atņemtu efektivitāti valsts atbalsta kontroles sistēmai.
Tādējādi otrā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Par otrā pamata otro daļu par konkurences kropļojuma, kas izriet no agrāk saņemtā atbalsta un apstrīdētā pasākuma kumulācijas, izvērtējuma trūkumu
— Lietas dalībnieku argumenti
Prasītājas būtībā norāda, ka Komisija nav izpildījusi savu pienākumu pierādīt potenciāli negatīvās sekas konkurencei ar agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu un jauna atbalsta kumulāciju, kā arī nav izpildījusi savu pienākumu identificēt tirgu, kurā šīs sekas varētu rasties.
Tās norāda, ka Komisijas pienākums ir izskaidrot, kādu iemeslu dēļ jaunie atbalsti, kas paši par sevi ir saderīgi ar kopējo tirgu, nevar tikt pārskaitīti tiktāl, ciktāl tie varētu radīt konkurences kropļojumus, ja tie tiktu kumulēti ar neatmaksātiem agrāk saņemtiem atbalstiem. Prasītājas noraida visus Komisijas mēģinājumus tām uzlikt pierādīšanas pienākumu atbalstu kumulācijas efektam un arī pakļaut iespēju izmantot EKL 87. panta 3. punktā paredzētās atkāpes papildu nosacījumam. Faktiski
Deggendorf
judikatūras nozīme neesot atļaujas sniegšanu atbalstam pakļaut jaunam formālam nosacījumam, jo tas neesot paredzēts ne EK līgumā, ne atvasinātajos tiesību aktos un tādējādi esot prettiesiski.
Prasītājas norāda, ka neesot pieņemami, ka Komisija atsakās veikt šādu analīzi ar atrunu, ka tai šādam mērķim trūkstot visu vajadzīgo elementu. Fakts, ka Komisija neesot varējusi noteikt agrāk saņemto — kā apgalvots, prettiesisko — atbalstu summu, izrietot no tās izvēles neizvērtēt individuālo attiecīgo uzņēmumu situāciju lēmumā par atbrīvojumu no nodokļiem un pieņemt abstraktu lēmumu par atbalstu shēmu. Iespējamie pārkāpumi šāda lēmuma ieviešanā valsts līmenī neatļaujot Komisijai, atsaucoties uz
Deggendorf
judikatūru, izteikt pārmetumus labuma guvējiem citu atbalstu izvērtēšanas ietvaros.
Komisija uzskata, ka šajā gadījumā tā ir pareizi piemērojusi
Deggendorf
judikatūrā izklāstīto risinājumu. It īpaši tā esot atgādinājusi par šaubām, kuras tā esot izteikusi lēmumā par procedūras uzsākšanu, atsaucoties uz šo judikatūru, saistībā ar draudiem radīt konkurences izkropļojumus, kas varētu rasties no agrāko atbalstu un apstrīdētā pasākuma kumulācijas efekta, un tā esot konstatējusi, ka šīs šaubas neesot kliedējusi ne Itālijas Republika, ne
AEM Torino
. Komisija norāda, ka, nepastāvot pierādījumiem par pretējo, ko būtu iesniegusi Itālijas Republika vai
AEM Torino
, tai bija tiesības balstīties uz tās rīcībā esošajiem elementiem pārsūdzētā lēmuma pieņemšanas laikā, lai tajā secinātu, ka tai ir šaubas attiecībā uz risku, ko ietver attiecīgo atbalstu kumulācijas efekts.
Komisija norāda, ka no iepriekš minētā 1997. gada 15. maija sprieduma lietā
TWD
/Komisija (26. punkts) izriet, ka kumulācijas efekta trūkums jaunam atbalstam ar agrāk saņemtu prettiesisku neatlīdzinātu atbalstu ir daļa no vispārējiem nosacījumiem, kas ļauj gūt labumu no kādas no atkāpēm, kas paredzētas līgumā attiecībā uz atbalstu saderību ar kopējo tirgu. Tādējādi bija jāpiemēro pastāvīgā judikatūra, atbilstoši kurai attiecīgās dalībvalsts pienākums ir iesniegt visus elementus, kas pēc to būtības ļautu Komisijai pārliecināties, ka lūgto atkāpju [piešķiršanas] nosacījumi ir izpildīti.
Turklāt Komisija atzīmē, ka, ja iespēja piemērot
Deggendorf
judikatūrā izmantoto risinājumu būtu atkarīga no fakta, ka dalībvalstis būtu pabeigušas pārbaudes procedūras un būtu nosūtījušas Komisijai informāciju par atbalstu summām, ko saņēmuši dažādi labumu gūstoši uzņēmumi, tas atņemtu valsts atbalstu kontroles sistēmai efektivitāti, sniedzot “atlīdzinājumu” dalībvalstīm par to, ka tās nav ievērojušas savu pienākumu sniegt informāciju un lojāli sadarboties.
— Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai dalībvalstij, kura lūdz atļauju piešķirt atbalstus, atkāpjoties no EK līguma noteikumiem, ir pienākums sadarboties ar Komisiju, ievērojot kuru, šai dalībvalstij it īpaši ir pienākums iesniegt visus elementus, kuru raksturs ļautu šai iestādei pārliecināties, ka prasīto atkāpju nosacījumi ir izpildīti (Tiesas 1993. gada 28. aprīļa spriedums lietā
C-364/90 Itālija/Komisija,
Recueil
, I-2097. lpp.
, 20. punkts; Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
T-132/96 un T-143/96
Freistaat Sachsen
u.c./Komisija,
Recueil
, II-3663. lpp.
, 140. punkts, un iepriekš minētais Pirmās instances tiesas spriedums lietā
Regione autonoma della Sardegna
/Komisija, 129. punkts).
Šis pienākums ir ticis paplašināts arī attiecībā uz plānotā atbalsta iespējamo labuma guvēju. Faktiski ir ticis nospriests, ka, tā kā lēmums uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto procedūru ietver pietiekamu sākotnējo analīzi, kurā Komisija izklāsta apsvērumus, kādēļ tai ir šaubas par attiecīgā atbalsta saderību ar kopējo tirgu, dalībvalstij un potenciālajam labuma guvējam ir jāiesniedz pierādījumi, kas liecinātu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu un, iespējams, ir jāuzrāda specifiski apstākļi, kas attiecas uz jau pārskaitīta atbalsta atlīdzinājumu gadījumos, kad Komisija to ir pieprasījusi (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Fleuren Compost
/Komisija, 45. punkts; šajā sakarā skat. arī Pirmās instances tiesas 2004. gada 18. novembra spriedumu lietā
T-176/01
Ferriere Nord
/Komisija, Krājums, II-3931. lpp.
, 93. un 94. punkts, un pēc analoģijas — Tiesas spriedumu apvienotajās lietās
C-74/00 P un C-75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I-7869. lpp.
, 170. punkts).
Prasītājas norāda, ka pienākums dalībvalstij un labumu gūstošajam uzņēmumam iesniegt Komisijai elementus, kas pierādītu piedāvāto atbalstu saderību, nevarot attiekties uz kumulācijas efektu agrāk saņemtiem prettiesiskiem atbalstiem un jauniem atbalstiem, jo šis pēdējais kritērijs neveido daļu no EKL 87. panta 3. punktā paredzēto atkāpju nosacījumiem.
Šādu argumentu nevar atbalstīt. Vispirms, ievērojot iepriekš minētā 1997. gada 15. maija sprieduma lietā
TWD
/Komisija un iepriekš minētā sprieduma lietā
TWD
/Komisija redakcijas, nevar uzskatīt, ka Tiesa un Pirmās instances tiesa ir ieviesusi jaunu nosacījumu valsts atbalstu saderībai ar kopējo tirgu, kas atšķirtos no nosacījumiem, kas izriet no EKL 87. panta 3. punkta. Tieši pretēji, tās ir skaidri norādījušas, ka kumulācijas efekta trūkuma kritērijs jaunam atbalstam, kas izvērtēts kopā ar prettiesisku un agrāk saņemtu nesaderīgu un neatlīdzinātu atbalstu, attiecas uz atbalsta saderīguma vispārēju pārbaudi, kura jāveic Komisijai, un tādējādi veido tikai vienu no vairākiem tās vērā ņemamajiem elementiem šīs normas piemērošanas ietvaros. Faktiski Pirmās instances tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
TWD
/Komisija 56. punktā ir konstatējusi, ka gadījumā, kad Komisija izvērtē valsts atbalsta saderību ar kopējo tirgu, tai ir jāņem vērā visi attiecīgie elementi, tostarp, atbilstošā gadījumā, agrāk pieņemtā lēmumā jau izvērtētais konteksts, kā arī pienākumi, ko tā šādā lēmumā var uzlikt dalībvalstij. Tā secināja, ka Komisija bija kompetenta ņemt vērā, no vienas puses, iespējamo kumulācijas efektu agrākajiem atbalstiem un jaunajiem atbalstiem un, no otras puses, faktu, ka agrākie atbalsti, kas tikuši atzīti par prettiesiskiem, nav tikuši atmaksāti. Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
TWD
/Komisija 26. punktā ir papildinājusi, ka EKL 87. panta 3. punkta jomā, kas piemērojams apstrīdētajiem lēmumiem, Komisijai ir plaša izvērtēšanas brīvība, kuras īstenošana ir saistīta ar ekonomiskas un sociālas dabas novērtējumiem, kas jāveic Kopienu kontekstā.
No tā izriet, ka dalībvalsts un uzņēmuma — jauna atbalsta iespējamā saņēmēja — pienākums iesniegt Komisijai elementus, kas pierādītu, ka šis atbalsts ir saderīgs ar kopējo tirgu (skat. iepriekš 100. punktā minēto judikatūru), attiecas arī uz vajadzību konstatēt, ka nepastāv jaunā atbalsta kumulācijas ar agrāk saņemtu prettiesisku un ar kopējo tirgu nesaderīgu un neatlīdzinātu atbalstu efekts.
Atliek pārbaudīt, vai minētajā judikatūrā noteiktais nosacījums šajā gadījumā ir izpildīts, izvērtējot, vai lēmums par procedūras uzsākšanu ietver pietiekamu sākotnējo analīzi, kurā norādīti iemesli, kuru dēļ Komisija ir paudusi šaubas par attiecīgo atbalstu saderību ar kopējo tirgu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka Komisija lēmuma par procedūras uzsākšanu 31. un tālākajos punktos ir detalizēti izskaidrojusi iemeslus, kuru dēļ tā, piemērojot
Deggendorf
judikatūrā izklāstīto risinājumu, izvirzījusi nosacījumu atzīt apstrīdēto atbalstu par saderīgu [ar kopējo tirgu] tad, ja iepriekš tiks atmaksāts prettiesiskais atbalsts, kas attiecas uz atbrīvojumu no nodokļiem režīmu.
It īpaši minētā lēmuma 35. un 37. punktā tā ir uzsvērusi, ka Itālijas iestādes neesot varējušas norādīt ne summu, kas jāatmaksā
AEM Torino
, ne arī tās maksājuma nosacījumus un termiņus un ka šādā situācijā tā uzskata, ka nevar novērtēt agrāko atbalstu kumulācijas ar jauno atbalstu efektu un kropļojumus kopējā tirgū, kas attiecīgā gadījumā no tā rastos.
Tādējādi Itālijas Republikai, kā arī
AEM Torino
Komisijai formālās izmeklēšanas procedūras ietvaros bija jāiesniedz elementi, kas pierādītu agrāko atbalstu kumulācijas ar apstrīdēto pasākumu efekta neesamību un no tā izrietošo kropļojumu kopējā tirgū neesamību. Tāpēc prasītājām nav pamata pārmest Komisijai, ka tā pārsūdzētajā lēmumā nav pierādījusi potenciāli negatīvās sekas uz konkurenci, ko varētu radīt agrāk saņemtu prettiesisku atbalstu un apstrīdētā pasākuma kumulācija, jo Komisijas pienākumos, nepastāvot jebkādai Itālijas Republikas un prasītājas sadarbībai, neietilpst meklēt pierādījumus par šādu seku esamību.
Attiecībā uz neveikto tirgus analīzi, ko prasītājas pārmet Komisijai, ir jāatgādina, ka ir pietiekoši, ja Komisija konstatē, ka apstrīdētie atbalsti pēc to būtības var iespaidot tirdzniecību starp dalībvalstīm un rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, nepastāvot vajadzībai, pretēji tam, ko norāda prasītājas, ierobežot attiecīgo tirgu (šajā sakarā skat. Tiesas 1980. gada 17. septembra spriedumu lietā
730/79
Philip Morris Holland/
Komisija,
Recueil
, 2671. lpp.
, 9.–12. punkts, un Pirmās instances tiesas spriedumu apvienotajās lietās
T-298/97, T-312/97, T-313/97, T-315/97, no T-600/97 līdz T-607/97, T-1/98, no T-3/98 līdz T-6/98 un T-23/98
Alzetta
u.c./Komisija,
Recueil
, II-2319. lpp.
, 95. punkts).
Šajā gadījumā, kā tas tika konstatēts iepriekš, Komisija sakarā ar Itālijas iestāžu un
AEM Torino
— kā potenciālo labuma guvēju no apstrīdētā pasākuma — sadarbības trūkumu nevarēja novērtēt agrāk saņemta prettiesiska atbalsta un jauna atbalsta kumulācijas efektu, kā arī iespējamo ietekmi uz konkurenci, kas no tā varētu rasties. Ievērojot argumentāciju, kas ir pamatā iepriekš 100. un 101. punktā minētajā judikatūrā izmantotajam risinājumam, prasītājas nevar balstīties uz faktu, ka Itālijas Republika nav izpildījusi savu pienākumu iesniegt Komisijai visus pierādījumus, kas ļautu veikt šādu novērtējumu, un pat ne uz pašu prasītāju sadarbības trūkumu šai lietā, lai Komisijai pārmestu par attiecīgā tirgus, kuram šāds novērtējums nebija iespējams, ierobežošanas vai analīzes trūkumu.
Tādējādi otrā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Tā kā visi prasītāju izvirzītie ir noraidīti, prasība ir jānoraida pilnībā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.

Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt;

2)
Iride SpA
un
Iride Energia SpA
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Pelikánová
Jürimäe
Soldevila Fragoso
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2009. gada 11. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda — itāļu.