CELEX: 62002CJ0220
Miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden samapalkkaisuuden periaate
Palkan käsite
Asepalvelusjaksojen huomioon ottaminen irtisanomiskorvausta laskettaessa
Mahdollisuus verrata työntekijöitä, jotka suorittavat asepalvelusta, ja naispuolisia työntekijöitä, jotka pitävät heti äitiyslomansa jälkeen hoitovapaan, jonka kestoa ei oteta huomioon irtisanomiskorvausta laskettaessa

Oberster Gerichtshof on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 22.5.2002 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut yhteisöjen
tuomioistuimeen 14.6.2002, EY 234 artiklan nojalla kolme ennakkoratkaisukysymystä EY 141 artiklan ja miesten ja naisten samapalkkaisuuden
periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10 päivänä helmikuuta 1975 annetun neuvoston
direktiivin 75/117/ETY (EYVL L 45, s. 19) 1 artiklan tulkinnasta.
Nämä kysymykset on esitetty Österreichischer Gewerkschaftsbund, Gewerkschaft der Privatangestelltenin (yksityisen sektorin
työntekijöitä edustava ammattijärjestö; jäljempänä Gewerkschaftsbund) ja Wirtschaftskammer Österreichin (Itävallan kauppakamari)
välisessä oikeudenkäynnissä sellaisen vaatimuksen johdosta, joka koskee saman irtisanomiskorvauksen myöntämistä miespuolisille
ja naispuolisille työntekijöille.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Yhteisön lainsäädäntö
EY 141 artiklan 1 ja 2 kohdassa määrätään seuraavaa:
”1.      Jokainen jäsenvaltio huolehtii sen periaatteen noudattamisesta, jonka mukaan miehille ja naisille maksetaan samasta tai samanarvoisesta
työstä sama palkka.
2.      Tässä artiklassa palkalla tarkoitetaan tavallista perus‑ tai vähimmäispalkkaa ja muuta korvausta, jonka työntekijä suoraan
tai välillisesti saa työnantajaltaan työstä tai tehtävästä rahana tai luontoisetuna.”
Direktiivin 75/117 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Perustamissopimuksen 119 artiklan [josta on tullut EY 141 artikla] mukaisella miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteella,
jäljempänä ’samapalkkaisuusperiaate’, tarkoitetaan sukupuoleen perustuvan syrjinnän poistamista kaikista samasta tai samanarvoisesta
työstä maksettavaan korvaukseen vaikuttavista tekijöistä ja ehdoista.
Erityisesti silloin, kun palkka määritellään työtehtävien luokittelun mukaan, luokittelun tulee perustua samoihin arviointitekijöihin
miehillä ja naisilla, ja se on laadittava siten, että siihen ei sisälly sukupuoleen perustuvaa syrjintää.”

Kansallinen lainsäädäntö
Seuraavaksi esitellään asiaankuuluvat kansalliset oikeussäännöt sellaisina, kuin ne ilmenevät ennakkoratkaisupyynnöstä.
Raskauden ja synnytyksen aikaisten vapaajaksojen ottaminen huomioon irtisanomiskorvausta laskettaessa
Niiden Angestelltengesetzin (laki toimihenkilöistä; Bundesgesetzblatt, jäljempänä BGBl., 1921/292, sellaisena kuin se on muutettuna
BGBl. I, 2002/100:ssa; jäljempänä AngG) 23 §:n säännösten nojalla, joita Arbeiter-Abfertigungsgesetzin (pääasiassa ruumiillista
työtä tekevien työntekijöiden irtisanomiskorvausta koskeva laki) 2 §:n 1 momentin mukaisesti sovelletaan myös pääasiassa ruumiillista
työtä tekeviin työntekijöihin, työntekijöillä on tietyin edellytyksin oikeus irtisanomiskorvaukseen. Tämän korvauksen määrä
riippuu erityisesti työntekijän palvelusajasta työssään.
Mutterschutzgesetz 1979:n (laki äitiyden suojelusta; BGBl. 1979/221, sellaisena kuin se on muutettuna BGBl. I 2002/100:ssa;
jäljempänä MSchG) 3 §:n 1 momentin nojalla raskaana olevat naiset eivät saa työskennellä kahdeksan viimeisen synnytyksen laskettua
aikaa edeltävän viikon aikana. Paitsi tämän kahdeksan viikon jakson aikana, on raskaana olevilla naisilla MSchG:n 3 §:n 3 momentin
perusteella lisäksi velvollisuus olla työskentelemättä myös silloin, kun työskentelyn jatkaminen vaarantaisi äidin tai lapsen
hengen tai terveyden.
MSchG:n 5 §:n 1 momentissa säädetään, että naiset eivät saa työskennellä kahdeksan synnytyksen jälkeisen viikon aikana. Jos
kyseessä on ennenaikainen synnytys tai jos lapsia syntyy kaksi tai useampia tai jos kyseessä on keisarinleikkauksella tapahtuva
synnytys, tämän kauden pituus on vähintään kaksitoista viikkoa.
Oberster Gerichtshof on todennut asiassa 9 ObA 199/00f, että nämä jaksot, joiden aikana työskentely on kielletty, on otettava
huomioon laskettaessa palvelusaikaa irtisanomiskorvauksen vahvistamiseksi. Tuomioistuin on perustellut kantansa erityisesti
sillä, että lainsäädännössä ei ole mitään vastakkaista säännöstä.
Näiden jaksojen jälkeen työntekijällä on MSchG:n 15 §:n 1 momentin nojalla pyydettäessä oikeus palkattomaan vapaaseen siihen
saakka, kunnes lapsi täyttää kaksi vuotta sillä edellytyksellä, että äiti asuu samassa taloudessa lapsen kanssa. Tämän hoitovapaan
pituus on MSchG:n 15 §:n 2 momentin mukaisesti vähintään kolme kuukautta. Tämän vapaajakson aikana työsopimusta ei voida purkaa
eikä palkansaajaa voida irtisanoa. Saman pykälän 4 momentin nojalla palkansaaja nauttii samaa suojaa neljän tämän vapaan päättymistä
seuraavan viikon ajan.
MSchG:n 15 septies §:n 1 momentin mukaan ”siltä osin kuin muusta ei ole sovittu, hoitovapaan aika jätetään ottamatta huomioon
työntekijän niitä oikeuksia määritettäessä, jotka perustuvat palvelusajan kestoon”.
Asepalveluksen keston ottaminen huomioon irtisanomiskorvausta laskettaessa
Arbeitsplatz-Sicherungsgesetzin (työpaikan varmistamista koskeva laki; BGBl. 1991/683, sellaisena kuin se on muutettuna BGBl. I
1998/30:ssä; jäljempänä APSG) 8 §:n mukaan ”siltä osin kuin työntekijän oikeudet perustuvat palvelusaikaan, on palvelusaikaan
laskettava mukaan seuraavat jaksot:
1.      Wehrgesetzin (laki puolustuksesta) 27 §:n 1 momentin 1–4 ja 6–8 kohdan (joista on tullut Wehrgesetz 2001:n 19 §:n 1 momentin
1–4 ja 6–8 kohta) mukainen asepalvelus,
2.      Wehrgesetzin 27 §:n 1 momentin 5 kohdan (joista on tullut Wehrgesetz 2001:n 19 §:n 1 momentin 5 kohta) mukainen palvelus sopimussotilaana
12 kuukauteen asti,
3.      naisten sotilaallinen koulutuspalvelus ja
4.      siviilipalvelus,
joiden aikana työsuhde on jatkunut”.
APSG:n 12 §:ssä säädetään kyseisten työntekijöiden erityisestä suojasta työsopimuksen purkamista tai irtisanomista vastaan
näiden jaksojen aikana. Tämä suoja alkaa APSG:n 13 §:n 1 momentin 3 kohdan mukaan siitä ajankohdasta, kun työntekijä vastaanottaa
ilmoituksen siitä, että hänet kutsutaan asepalvelukseen, naisten sotilaalliseen koulutuspalvelukseen tai siviilipalvelukseen,
ja jatkuu yleensä siihen saakka, kun palveluksen loppumisesta on kulunut kuukausi.
Wehrgesetzin 20 §:n 1 momentin mukaisesti kaikkien asevelvollisten on suoritettava kuuden kuukauden pituinen asepalvelus.
Jos sotilaalliset intressit sitä vaativat, asevelvollisten palvelusaikaa voidaan jatkaa ylimääräisellä jaksolla, joka vastaa
kyseisen sotilaallisen välttämättömyyden vaatimuksia, kuitenkin siten, että kokonaiskesto ei voi ylittää kahdeksaa kuukautta.
Tähän mainittua palvelusta vastaavaan jaksoon on lisättävä kertausharjoitusjaksot, joihin asevelvollisten on Wehrgesetz 2001:n
19 §:n 1 momentin 2 kohdan mukaisesti osallistuttava pitääkseen yllä koulutustasoaan ja saadakseen interventiotehtäviä koskevaa
koulutusta. Näiden harjoitusten kesto riippuu sotilaallisesta välttämättömyydestä, eikä se pääsääntöisesti saa ylittää 15:tä päivää
vuoden aikana.
Samalla tavalla voidaan ottaa huomioon muita jaksoja, kuten esimerkiksi Wehrgesetz 2001:n 19 §:n 1 momentin 3 kohdassa tarkoitetut
päällystön koulutusjaksot. Nämä jaksot suoritetaan joko vapaaehtoisina tai kutsun perusteella silloin, kun ne perustuvat sotilaalliseen
välttämättömyyteen. Päällystön koulutuksen tarkoituksena on kouluttaa asevelvollisia päällystötehtäviin sekä hankitun pätevyyden
ylläpitäminen ja syventäminen. Mainitun koulutuksen pakollinen kesto on 21 §:n 1 momentin 1 kohdan mukaisesti yhdeksänkymmentä
päivää upseerin tehtäviin ja saman säännöksen 2 kohdan mukaisesti kuusikymmentä päivää muihin päällystötehtäviin. Tätä koulutusta
on kuitenkin mahdollista jatkaa vapaaehtoisesti enintään kaksi kertaa sen kokonaiskeston ajan.
Lisäksi Wehrgesetz 2001:n 23 §:n 1 momentin mukaan asevelvolliset, jotka ovat suorittaneet kahdeksan kuukauden asepalveluksensa
kokonaan, voidaan, jos he ovat ilmoittautuneet vapaaehtoiseksi ja jos sotilaallinen välttämättömyys sitä edellyttää, kutsua
palvelukseen ”sopimussotilaina” kokonaiskestoltaan enintään kuudeksi kuukaudeksi. Kyseistä palvelusta on mahdollista tietyin
edellytyksin pidentää neljällä kuukaudella.
Wehrgesetz 2001:n 37 §:n 1 momentin mukaisesti myös naiset voivat vapaaehtoisesti ja esillä olevasta sotilaallisesta välttämättömyydestä
riippuen suorittaa APSG:n 8 §:n 3 momentissa tarkoitetun sotilaallisen koulutuspalveluksen (Ausbildungsdienst), jonka kesto
on kaksitoista kuukautta. Jos pakottavat sotilaalliset intressit sitä vaativat, enimmäiskestoa voidaan päättää pidentää kuudella
kuukaudella. Saman 37 §:n 4 momentissa säädetään, että MSchG:n 3–9 §:ää, joka koskee raskaana olevien ja imettävien naisten
suojelua, sovelletaan sotilaallista koulutuspalvelusta suorittaviin naisiin.
Vuoden 1986 Zivildienstgesetzin (perustuslain säätämisjärjestyksessä annettu laki siviilipalveluksesta) 2 §:n 1 momentin nojalla
siviilipalveluksen suorittavat ne asevelvolliset, jotka katsotaan kelpoiseksi asepalvelukseen mutta jotka ilmoittavat, että
he eivät voi suorittaa sotilaallisia velvoitteitaan, koska he kieltäytyvät omantunnonsyistä käyttämästä asevoimaa ihmisiä
vastaan sellaisia tilanteita lukuun ottamatta, joissa on kyse itsepuolustuksesta tai toisen puolustamisesta. Tämän palveluksen
kesto otetaan huomioon samalla tavalla kuin asepalveluksen laskettaessa palvelusaikaa työssä, jota on harjoitettu ennen palveluksen
alkamista.
On toisaalta lisättävä, että kansallisessa lainsäädännössä säädetään muista vapaajaksoista, jotka oikeuttavat ottamaan niiden
keston huomioon irtisanomiskorvausta laskettaessa. Tämä koskee esimerkiksi henkilöstön edustajien opintovapaita, jotka Arbeitsverfassungsgesetzin
(työsuhteita ja yritysten sosiaalista organisaatiota koskeva liittovaltion laki, jäljempänä ArbVG) 119 §:n 1 momentin nojalla
kuuluvat tuotantokomitean jäsenille.
Sitä vastoin muiden vapaiden kestoa ei oteta huomioon. Tämä koskee työntekijän ja palkansaajan Arbeitsvertragsrechts – Anpassungsgesetzin
(työsopimuksia koskevan lainsäädännön mukauttamisesta annettu laki, jäljempänä AVRAG) 11 §:n 1 momentin nojalla neuvottelemia
opintovapaita ja AVRAG:n 12 §:n mukaista järjestelyä, jossa työnantaja ja työntekijä ovat sopineet, että työntekijä asetetaan
palkatta työnantajan käytettäväksi kaudeksi, jonka aikana työntekijä saa työttömyysvakuutukseen perustuvaa tai työmarkkinoista
vastaavan laitoksen maksamaa avustusta.

Pääasia
Pääasian kantaja Gewerkschaftsbund nosti Oberster Gerichtshofissa kanteen, jossa tuomioistuinta vaaditaan toteamaan, että
työsuhteessa olevien työntekijöiden ensimmäinen hoitovapaa on otettava kahdeksan kuukauden ajalta huomioon irtisanomiskorvausta
laskettaessa palvelusaikana asepalveluksen tai siviilipalveluksen tapaan.
Gewerkschaftsbundin mukaan se, että MSchG:n 15 septies §:n 1 momentin mukaisesti hoitovapaajaksoja, toisin kuin suoritettuja
asepalvelus‑ tai siviilipalvelusjaksoja, ei oteta huomioon AngG:n 23 §:n mukaista irtisanomiskorvausta laskettaessa, on EY 141 artiklassa
kiellettyä välillistä syrjintää.
Gewerkschaftsbundin mukaan näet 98,253 prosenttia työntekijöistä, joka pitää hoitovapaata, on naisia, kun taas miehiä on 1,747 prosenttia
kokonaismäärästä. Vain harvoissa työehtosopimuksista säädetään, että hoitovapaa on otettava huomioon palvelusajaksi.
Miehille pakollisen asepalveluksen tai sen sijasta suoritetun siviilipalveluksen kesto sitä vastoin otetaan kokonaan huomioon
palvelusajan mukaan määräytyviä oikeuksia laskettaessa. Nämä palvelukset koskevat kantajan mukaan kuitenkin ainoastaan miehiä.
Esimerkiksi vuonna 2000 ainoastaan noin sata naista suoritti heille varatun sotilaallisen koulutuspalveluksen.
Ammattiliitto katsoo tämän perusteella, että tämä pääosin naispuolisten työntekijöiden, jotka pitävät hoitovapaata, ja pääosin
miespuolisten työntekijöiden, jotka suorittavat asepalveluksen tai siviilipalveluksen, erilainen kohtelu on välillistä syrjintää.
Oberster Gerichtshof esittää, että yleensä laki ei salli palkattomien vapaiden ottamista huomioon irtisanomiskorvausta laskettaessa
silloin, kun nämä vapaat on pidetty työntekijän aloitteesta, paitsi jos syyt, joiden vuoksi mainittu työntekijä pitää vapaan,
muodostavat painavan syyn, jonka perusteella työntekijällä on oikeus itse lopettaa työsuhde säilyttäen irtisanomiskorvauksen
kansallisessa laissa säädetyin edellytyksin.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin toteaa, että mitä tulee siihen, että työntekijä päättää huolehtia itse lapsestaan
äitiysloman kuudennentoista viikon päättymisen jälkeen, yhteisöjen tuomioistuin on jo todennut asiassa C‑249/97, Gruber, 14.9.1999
antamassaan tuomiossa (Kok. 1999, s. I‑5295, 32 kohta ja sitä seuraavat kohdat), että AngG:n 26 §:ssä ja Gewerbeordnung 1859:n
(jäljempänä GewO 1859) 82 bis §:ssä mainitut painavat syyt, jotka johtavat siihen, että työntekijä purkaa työsuhteen ennenaikaisesti,
eroavat tilanteesta, jossa työntekijän on välttämätöntä hoitaa itse lastaan. Ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen
mukaan yhteisöjen tuomioistuin katsoo, että kyseinen syy ei liity työoloihin yrityksessä tai työnantajan käyttäytymiseen ja
että työnteon jatkaminen ei käy mahdottomaksi tästä syystä.
Oberster Gerichtshof katsoo tämän perusteella, että on syytä verrata niistä vanhemmista koostuvaa ryhmää, joka on pitänyt
oman etunsa vuoksi ja yksinomaan omasta tahdostaan ylimääräisen vapaan hoitaakseen lastaan, ryhmään, joka koostuu niistä työntekijöistä,
jotka päättävät lopettaa työnteon pitkäksi ajaksi muusta henkilökohtaisesta syystä, joka ei kuitenkaan estäisi heitä työskentelemästä,
kuten huolehtiakseen sairaan vanhemman hoitamisesta.
Ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin katsoo, ettei sitä, että lainsäätäjä suosii vanhempia siten, että se antaa heille
mahdollisuuden päättää yksipuolisesti jäädä kasvatusvapaalle sen sijaan, että heidän täytyisi lopettaa työsuhteensa, ja tunnustaa
lisäksi heidän erityisen irtisanomissuojansa, voida pitää naispuolisiin työntekijöihin kohdistuvana syrjintänä.
Oberster Gerichtshof toteaa kuitenkin, että pääasian kantaja irrottautuu tästä päättelystä ryhtymällä arvioimaan syrjintää,
joka kantajan mukaan ilmenee verrattaessa sellaisten hoitovapaalla olevien henkilöiden ryhmää, joiden irtisanomiskorvausta
laskettaessa huomioon ei oteta jaksoa, jonka aikana he eivät harjoita ammattiaan, ryhmään, jonka asepalvelus‑ tai siviilipalvelusjaksot
sitä vastoin otetaan huomioon mainitussa laskelmassa.

Ennakkoratkaisukysymykset
Oberster Gerichtshof, joka näin ollen katsoo, että sen käsiteltävänä olevan oikeudenkäynnin ratkaisu riippuu asiaa koskevien
yhteisön oikeuden säännösten tulkinnasta, on päättänyt lykätä asian ratkaisemista ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavat
ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko EY 141 artiklassa ja – – direktiivin 75/117 – – 1 artiklassa olevaa palkan käsitettä tulkittava siten, että se kattaa
myös [APSG]:n 8 §:n kaltaiset yleisesti sovellettavat säännökset, joiden mukaan yleisen edun vuoksi niissä määritellyillä
aloilla julkisen palvelun tehtävien hoitamiseksi suoritetut palvelusjaksot, joiden aikana yksityisten työtehtävien hoitaminen
ei yleensä ole mahdollista, otetaan huomioon laskettaessa yksityisoikeudellisen työsuhteen keston perusteella määräytyviä
työoikeudellisia oikeuksia?
2)      Onko EY 141 artiklaa ja direktiiviä 75/117 – – tulkittava niin, että samapalkkaisuuden kannalta APSG:n 8 §:ssä tarkoitettujen
miespuolisten ja naispuolisten työntekijöiden ryhmä (ryhmä A) on verrattavissa niiden naispuolisten työntekijöiden ryhmään,
jotka päättävät yleensä 16 viikon mittaisen äitiysloman päätyttyä käyttää Mutterschutzgesetzin 15 §:n mukaista oikeuttaan
jäädä lapsensa hoitamiseksi palkattomalle hoitovapaalle (kasvatusvapaa) enintään siihen saakka, kunnes lapsi täyttää kaksi
vuotta (ryhmä B) sellaisessa palkkajärjestelmässä, jossa – pääasiassa työntekijöiden aikaisemman työnantajauskollisuuden perusteella
ja uuteen työsuhteeseen siirtymisen turvaamista varten – työntekijöille myönnetään työsuhteen kestosta riippuvaa irtisanomiskorvausta
tilanteessa, jossa on kyse työsuhteen tosiasiallisesta katkeamisesta, joka ei riipu työntekijästä, ellei kyseessä ole painava
syy tai syy, johon työntekijä ei ole antanut aihetta, kun tätä kestoa vastaavien eri jaksojen kestolla on täysin itsenäinen
luonne ja kun palkattomat vapaat on mahdollista jättää huomioimatta, jos nämä vapaat perustuvat työntekijän etuun liittyviin
syihin ja pidetään hänen aloitteestaan, eivätkä nämä syyt ole peruste, joka oikeuttaisi työntekijän lopettamaan itse työsuhteensa
siten, että oikeus irtisanomiskorvaukseen säilyy?
3)      Onko EY 141 artiklaa ja direktiivin 75/117 – – 1 artiklaa tulkittava niin, että edellä toisessa kysymyksessä kuvailtujen nais‑
ja miespuolisten työntekijäryhmien väliset erot, jotka muodostuvat ennen kaikkea siitä, että asepalvelusta suorittavien henkilöiden
ryhmän A osalta
–        palvelukseen astuminen on yleensä velvollisuus, ja se on velvollisuus myös siinä tapauksessa, että palvelukseen ilmoittaudutaan
vapaaehtoisesti,
–        tällainen palvelukseen astuminen on mahdollista vain julkisen edun niin vaatiessa ja
–        ei ole yleensä mahdollista työskennellä yksityisoikeudellisessa työsuhteessa – vaikka kyseessä olisi toinen työsuhde,
kun taas hoitovapaalla olevien naispuolisten tai miespuolisten työntekijöiden ryhmässä B
–        on yksinomaan työntekijöiden päätettävissä, ottavatko he tietyssä työsuhteessa hoitovapaata hoitaakseen lastaan, ja
–        he voivat hoitovapaan aikana työskennellä rajoitetussa määrin yksityisessä työsuhteessa lapsen hoidosta yli jäävällä ajalla,
riittävät objektiiviseksi perusteeksi sille, että kyseisiä jaksoja kohdellaan eri tavalla määritettäessä työsuhteen kestosta
riippuvia oikeuksia?”

Ensimmäinen ennakkoratkaisukysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ennen kaikkea sitä, onko asepalvelusta tai
sen sijaan suoritettavaa pakollista siviilipalvelusta, joita voidaan vapaaehtoisesti pidentää, suorittaville henkilöille tulevaa
etua, joka koostuu siitä, että näiden palvelusten kesto otetaan huomioon laskettaessa irtisanomiskorvausta, jota nämä henkilöt
voivat jälkeenpäin vaatia, pidettävä EY 141 artiklassa tarkoitetun palkan osana.

Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Gewerkschaftsbund, Itävallan hallitus ja Euroopan yhteisöjen komissio katsovat, että APSG:n 8 §:n mukaisen irtisanomiskorvauksen
korottamista niiden henkilöiden eduksi, jotka suorittavat asepalvelusta tai vastaavaa, on, kuten irtisanomiskorvausta (ks.
em. asia Gruber, tuomion 22 kohta ja asia C‑190/98, Graf, tuomio 27.1.2000, Kok. 2000 s. I‑493, 14 kohta), pidettävä palkan
osana.
Wirtschaftskammer Österreich katsoo sitä vastoin, että EY 141 artiklassa tai direktiivissä 75/117 tarkoitetun palkan käsite
ei kata yksityisen työnantajan velvollisuutta ottaa huomioon työsuhteen keskeytyksen jaksoja irtisanomiskorvausta laskettaessa.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Pääasian asianosaiset, Itävallan hallitus ja komissio eivät kiistä sitä, että pääasia koskee työsuhteen kestoa jonkun työnantajan
palveluksessa ja että tämä kesto on otettava huomioon laskettaessa palkan käsitteen kattaman irtisanomiskorvauksen määrää
(ks. vastaavasti em. asia Gruber, tuomion 22 kohta).
Sillä seikalla, että tätä kestoa voidaan lisätä lain säännöksen nojalla ottamalla huomioon sellaisen ase‑ tai siviilipalveluksen
kesto, joka on suoritettu yleisen edun vuoksi ja joka ei liity työsuhteeseen, jonka perusteella korvaus myönnetään, ei ole
vaikutusta mainitun korvauksen luonteeseen palkkana.
Koska irtisanomiskorvausta koskeva järjestelmä kuuluu näin EY 141 artiklan soveltamisalaan, voidaan eri työntekijöitä koskevia
erityisiä tilanteita tämän järjestelmän osalta arvioida tämän artiklan määräysten perusteella.
Näin ollen ensimmäiseen kysymykseen on vastattava, että asepalvelusta tai sen sijaan suoritettavaa pakollista siviilipalvelusta,
joita voidaan vapaaehtoisesti pidentää, suorittaville henkilöille tulevaa etua, joka koostuu siitä, että näiden palvelusten
kesto otetaan huomioon laskettaessa irtisanomiskorvausta, jota nämä henkilöt voivat jälkeenpäin vaatia, on pidettävä EY 141 artiklassa
tarkoitetun palkan osana.

Toinen ja kolmas kysymys
Toisella ja kolmannella kysymyksellään ennakkoratkaisupyynnön esittänyt tuomioistuin kysyy ennen kaikkea sitä, ovatko EY 141 artikla
ja direktiivi 75/117 esteenä sille, että irtisanomiskorvausta laskettaessa otetaan palvelusaikana huomioon enimmäkseen miesten
suorittamien asepalvelusten tai niitä vastaavan siviilipalveluksen kesto, mutta ei useimmiten naisten pitämien hoitovapaiden
kestoa.

Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Gewerkschaftsbund tähdentää, että Oberster Gerichtshofin vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan palkattomat jaksot on yleensä
otettava huomioon irtisanomiskorvauksen määrää laskettaessa niin kauan kuin työsuhde jatkuu.
Kantaja katsoo, että toisessa ja kolmannessa ennakkoratkaisukysymyksessä määriteltyjen ryhmän A, joka koostuu ase‑ tai siviilipalvelusta
suorittavista työntekijöistä, ja ryhmän B, joka koostuu hoitovapaalla olevista työntekijöistä, välillä ei ole todellisia eroja.
Kantajan mukaan näet ei voida todeta, että toisin kuin asepalvelus, jonka suorittaminen on yleiseen etuun perustuva velvollisuus,
hoitovapaa, sikäli kuin se ”ilmentää halua jatkaa itse lapsensa hoitamista”, perustuisi vapaaehtoisuuteen ja kuuluisi siis
yksinomaan sen, jota asia koskee, yksityisen edun piiriin.
Asepalvelusta voidaan toisaalta pidentää vapaaehtoisilla jaksoilla. Toisaalta naisten on kantajan mukaan välttämätöntä jäädä
hoitovapaalle, kun hoitopaikkoja on niukasti, hoitovapaalle jääminen ei houkuttele miehiä ja lasten huolto‑ ja kasvatusvelvollisuuden
laiminlyönti on sanktioitu rikosoikeudellisesti.
Lisäksi pääasian kantajan mukaan nämä kaksi ryhmää ovat samassa asemassa niihin mahdollisuuksiin nähden, joita niillä on työskennellä
kyseisen kauden aikana.
Gewerkschaftsbund katsoo sen perusteella, että EY 141 artiklassa ja direktiivin 75/117 1 artiklassa tarkoitetun samapalkkaisuuden
kannalta APSG:n 8 §:ssä tarkoitettua työntekijöiden ryhmää voidaan verrata naispuolisiin työntekijöihin, joita MSchG:n 15 §
koskee, ja että voidaan vain todeta, että ensimmäiseen ryhmään verrattuna toinen ryhmä kärsii perusteettomasta syrjinnästä.
Wirtschaftskammer Österreichin mielestä asepalvelusta suorittavista henkilöistä muodostuvaa ryhmää A ei ole mahdollista verrata
hoitovapaalla olevista henkilöistä muodostuvaan ryhmään B, koska lainsäätäjä pyrkii näitä kahta ryhmää koskevilla säännöillä
eri tavoitteisiin siten, että ei voida katsoa, että ryhmät olisivat toisiinsa verrattavissa tilanteissa.
Oberster Gerichtshof esittää ennakkoratkaisupyynnössään, että Itävallan järjestelmä, joka koskee oikeutta irtisanomiskorvaukseen,
hoitovapaan aika voidaan jättää huomioimatta sillä perusteella, että tämä vapaa pidetään työntekijän etuun perustuvista syistä
ja työntekijän aloitteesta.
Sen mukaan APSG:n 8 §:ssä tarkoitetut pakolliset palvelukset eivät sitä vastoin liity työntekijän etuun. Mitä tulee vapaaehtoisesti
suoritettaviin palveluksiin, joihin naisille avoin sotilaallinen koulutuspalvelus kuuluu, ne ovat mahdollisia ainoastaan valtion
sotilaallisen tarpeen perusteella. Tässä tapauksessa työsuhteen keskeyttäminen palvelee etuja, jotka ovat luonteeltaan yleisiä
ja pääasiassa sotilaallisia.
Näin ollen Oberster Gerichtshofin mukaan ryhmien A ja B erilainen kohtelu on yhteensopivaa EY 141 ja direktiivin 75/117 1 artiklan
kanssa.
Wirtschaftskammer Österreich lisää, että pääasiallinen syy siihen, ettei ryhmiä A ja B voida verrata toisiinsa, liittyy siihen,
että asepalvelusta suorittavat henkilöt kärsivät erilaisesta kohtelusta, joka perustuu välittömästi heidän sukupuoleensa.
Tämä erilainen kohtelu muodostuu Wirtschaftskammer Österreichin mukaan siitä, että asepalveluksen tai siviilipalveluksen aikana
mainituilta henkilöiltä evätään sekä pääsy työelämään että myös ammatillinen koulutus ja uralla eteneminen, mikä asettaa heidät
huonompaan asemaan kuin naiset. Tämän erilaisen kohtelun hyvittämiseksi miehille myönnettyjen etujen yhteensopivuus yhteisön
oikeuden kanssa on sen mukaan todettu asiassa C‑79/99, Schnorbus, 7.12.2000 annetussa tuomiossa (Kok. 2000, s. I‑10997) ja
asiassa C‑186/01, Dory, 11.3.2003 annetussa tuomiossa (Kok. 2003, s. I‑2479).
Myöskään Itävallan hallituksen mukaan MSchG:n mukaisella hoitovapaalla olevat naispuoliset työntekijät ja asepalvelusta suorittavat
henkilöt eivät ole toisiinsa verrattavissa tilanteissa.
Se katsoo sen, että näitä jaksoja, joiden aikana työsuhteesta johtuvat velvoitteet keskeytyvät, ei oteta huomioon samalla
tavalla irtisanomiskorvausta laskettaessa, selittyvän objektiivisilla perusteilla, ja katsoo, ettei tämä ero ole sukupuoleen
perustuvaa syrjintää, joka on kielletty EY 141 artiklassa.
Komissio katsoo, ettei kahta edellä eriteltyä korvausjärjestelmää ole tarpeen verrata. Se väittää, että Oberster Gerichtshof
haluaa ainoastaan selvittää, onko EY 141 artiklaa ja direktiivin 75/117 1 artiklaa tulkittava siten, että välillisen syrjinnän
kannalta ne ovat esteenä MSchG:n 15 septies §:ssä säädetyn kaltaisille kansallisille säännöksille.
Komission mukaan vaikuttaisi lisäksi siltä, että sikäli kuin pääasia koskee sitä, että tosiasiallisesti ainoastaan naispuolisia
työntekijöitä koskevaa vapaata ei oteta huomioon MSchG:n 15 septies §:n 1 momentista johtuvan poissulkemisen kohdistuessa
vain naisiin, voidaan todeta, että esiintyy sukupuoleen perustuvaa suoraa syrjintää. Komissio ryhtyy kuitenkin ennakkoratkaisupyynnön
esittäneen tuomioistuimen tavoin tutkimaan, esiintyykö välillistä syrjintää.
Tämän ennakkoratkaisukysymyksen osalta komissio väittää, että hoitovapaata ja ase‑ ja siviilipalvelusta koskevista erilaisista
järjestelmistä johtuvaa välillistä syrjintää koskeva kysymys voidaan jättää ratkaisematta. Näiden kahden järjestelmän vertailu
ei toisaalta lisää mitään sen syrjinnän toteamiseksi, joka on jo näytetty toteen pelkästään MSchG:n 15 septies §:n rajoittavan
sääntelyn perusteella, ja toisaalta siten ei voitaisi sen paremmin esittää mainitun syrjinnän perusteeksi mitään sellaista
objektiivista seikkaa, johon ei liity mitään sukupuoleen perustuvaa syrjintää.
Komissio katsoo joka tapauksessa, että MSchG:n 15 §:ään sisältyvän naisten erilaisen kohtelun perustelemiseksi ei ole mitään
sellaista objektiivista seikkaa, johon ei liity mitään sukupuoleen perustuvaa syrjintää.

Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Suora syrjintä, johon komissio on viitannut johtuu sen mukaan siitä, että miespuolisten työntekijöiden osalta ei millään tavalla
viitata MSchG:n 15 septies §:n 1 momenttiin, jossa säädetään, ettei hoitovapaajaksoja oteta huomioon. Pääasian asianosaiset,
huomautuksia esittäneet jäsenvaltiot, Itävallan hallitus ja komissio eivät kuitenkaan ole kiistäneet sitä, että voimassa oleva
lainsäädäntö riittää varmistamaan miesten ja naisten pitämien hoitovapaiden samanlaisen kohtelun.
Sen ennakkoratkaisupyynnön esittäneen tuomioistuimen esittämän kysymyksen osalta, joka koskee hoitovapaata pitävien ja ase‑
tai siviilipalvelusta suorittavien työntekijöiden irtisanomiskorvausta koskevaa erilaista kohtelua, on huomioitava, että EY 141 artiklassa
ja direktiivissä 75/117 vahvistettu samapalkkaisuuden periaate, samoin kuin syrjintäkiellon periaate, jonka erityinen ilmaus
samapalkkaisuuden periaate on, edellyttää, että siitä hyötyvät miespuoliset työntekijät ja naispuoliset työntekijät ovat toisiinsa
verrattavissa tilanteissa (ks. asia C‑218/98, Abdoulaye ym., tuomio 16.9.1999, Kok. 1999, s. I‑5723, 16 kohta ja asia C‑366/99,
Griesmar, tuomio 29.11.2001, Kok. 2001, s. I‑9383, 39 kohta).
Tässä tapauksessa hoitovapaa on kuitenkin vapaa, jonka työntekijä pitää vapaaehtoisesti kasvattaakseen lastaan. Tämä vapaaehtoisuus
ei voi menettää luonnettaan sen takia, että hyvin pienelle lapselle on vaikeaa löytää sopivaa hoitopaikkaa, niin valitettava
kuin tämä tilanne onkin. Tällä vapaalla on eri tarkoitus kuin äitiyslomalla; siitä säädetään eri lainsäädännössä ja se voidaan
lisäksi pitää muuhun aikaan kuin välittömästi äitiysloman jälkeen.
Kansallisen palveluksen suorittaminen sitä vastoin perustuu laissa säädettyyn kansalaisvelvollisuuteen eikä vastaa työntekijän
yksityistä etua. Työsuhteelle yleisen edun vuoksi asetettu rasite on luonteeltaan yleinen riippumatta siitä, mikä yrityksen
koko on tai kuinka kauan työntekijä on ollut sen palveluksessa.
Kansallisessa palveluksessa asevelvollinen on asevoimien käytettävissä jakson, jota hän ei valitse. Lisäksi kansallista palvelusta
koskevan velvollisuuden erityisen luonteen johdosta yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että yhteisön oikeuden vastaista
ei ole, että tämä velvollisuus on jäsenvaltiossa säädetty vain miehille (em. asia Dory).
Se seikka, että tätä palvelusta voidaan vapaaehtoisesti pidentää, ei hävitä sen luonnetta eikä muuta sen tarkoitusta. Vaikka
asepalveluksen pidentäminen näet perustuu vapaaehtoisuuteen, on tällaisen pidentämisen perusteena APSG:n, jossa säädetään,
että pidentäminen on mahdollista, mikäli sotilaallinen välttämättömyys sitä vaatii, mukainen julkisluonteisen tarpeen tyydyttäminen
(APSG:n 8 §, Wehrgesetzin 19, 20, 23 ja 37 §).
Kussakin näistä tapauksista työsopimuksen keskeyttämisellä on omat perusteensa, tarkemmin sanottuna hoitovapaan tapauksessa
työntekijän ja hänen perheensä etu ja kansallisen palveluksen tapauksessa kansallisen yhteisön etu. Koska nämä perusteet ovat
luonteeltaan erilaisia, niistä nauttivat työntekijät eivät ole toisiinsa verrattavissa tilanteissa.
Edellä esitetyn perusteella toiseen ja kolmanteen kysymykseen on vastattava, että EY 141 artikla ja direktiivi 75/117 eivät
ole esteenä sille, että laskettaessa irtisanomiskorvausta otetaan palvelusaikana huomioon enimmäkseen miesten suorittamien
asepalvelusten tai niitä vastaavan siviilipalveluksen kesto, mutta ei useimmiten naisten pitämien hoitovapaiden kestoa.

Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Itävallan hallitukselle ja komissiolle aiheutuneita oikeudenkäyntikuluja
ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa
tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen
korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (suuri jaosto)
on ratkaissut Oberster Gerichtshofin 22.5.2002 tekemällään päätöksellä esittämät kysymykset seuraavasti:
1)
Asepalvelusta tai sen sijaan suoritettavaa pakollista siviilipalvelusta, joita voidaan vapaaehtoisesti pidentää, suorittaville
henkilöille tulevaa etua, joka koostuu siitä, että näiden palvelusten kesto otetaan huomioon laskettaessa irtisanomiskorvausta,
jota nämä henkilöt voivat jälkeenpäin vaatia, on pidettävä EY 141 artiklassa tarkoitetun palkan osana.
2)
EY 141 artikla ja miesten ja naisten samapalkkaisuuden periaatteen soveltamista koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä
10 päivänä helmikuuta 1975 annettu neuvoston direktiivi 75/117/ETY eivät ole esteenä sille, että laskettaessa irtisanomiskorvausta
otetaan palvelusaikana huomioon enimmäkseen miesten suorittamien asepalvelusten tai niitä vastaavan siviilipalveluksen kesto,
mutta ei useimmiten naisten pitämien hoitovapaiden kestoa.
Skouris
Jann
Timmermans
Rosas
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
Macken
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 8 päivänä kesäkuuta 2004.
R. Grass

V. Skouris
kirjaaja

presidentti
*
Oikeudenkäyntikieli: saksa.