CELEX: 62003TJ0340
Konkurence
Dominējošā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana
Liela ātruma interneta piekļuves pakalpojumu tirgus
Dempinga cenas

Fakti un procedūra
Ņemot vērā liela ātruma interneta piekļuves attīstību, Komisija, īstenojot tai 12. panta 1. punktā Padomes 1962. gada 6. februāra
Regulā Nr. 17: Pirmā Regula par Līguma [81.] un [82.] panta īstenošanu (OV 13, 204. lpp.) piešķirtās pilnvaras, 1999. gada
jūlijā nolēma Eiropas Savienības iekšienē uzsākt izmeklēšanu šajā nozarē attiecībā uz pakalpojumiem, kas ir saistīti ar piekļuvi
vietējam telekomunikāciju tīklam un ar vietējā fizisko personu telekomunikāciju tīkla izmantošanu. Ņemot vērā šajā jomā iegūto
informāciju, Komisija nolēma sīki pārbaudīt, par kādām cenām
Wanadoo Interactive SA
(turpmāk tekstā – “
WIN
”) sniedz liela ātruma interneta piekļuves pakalpojumus klientiem Francijā. Līdz ar to 2001. gada septembrī Komisija pēc savas
ierosmes uzsāka procedūru.
Laika posmā, uz kuru attiecas strīds, sabiedrība
WIN
ietilpa
France Télécom
grupā. 99,9 % no tās kapitāla piederēja
Wanadoo SA
. Laika posmā, uz kuru attiecas strīds,
France Télécom
daļa
Wanadoo
kapitālā svārstījās no 70 līdz 72,2 %. Grupa, ko veidoja
Wanadoo
un tās meitas uzņēmumi (turpmāk tekstā – “
Wanadoo
grupa”), veica visu ar internetu saistīto
France Télécom
darbību, kā arī izdeva telefonu grāmatas.
WIN
kā
Wanadoo
grupā ietilpstoša sabiedrība veica ar interneta piekļuvi saistītus operatīvus un tehniskus uzdevumus Francijas teritorijā,
tostarp
ADSL
(
Asymmetric
Digital
Subscriber
Line
– asimetriskā ciparu abonentlīnija) pakalpojumus.
2001. gada 19. decembrī Komisija nosūtīja
WIN
pirmo paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “pirmais paziņojums par iebildumiem”) un 2002. gada 9. augustā – papildu
paziņojumu par iebildumiem (turpmāk tekstā – “papildu paziņojums par iebildumiem”), uz kuriem
WIN
atbildi sniedza attiecīgi 2002. gada 4. martā un 23. oktobrī.
2003. gada 16. janvārī Komisija nosūtīja
WIN
vēstuli, kas tika atzīta par “faktu vēstuli” (turpmāk tekstā – “faktu vēstule”), ļaujot tai piekļūt lietas materiāliem, kas
bija izmantoti minētās vēstules sagatavošanai.
WIN
lietas materiāliem faktiski varēja piekļūt 2003. gada 23. un 27. janvārī. 2003. gada 26. februāra vēstulē
WIN
lūdza Komisiju sniegt tai paskaidrojumus par vairākiem faktu vēstules aspektiem. Komisija atbildi sniedza 2003. gada 28. februāra
vēstulē, līdz ar to
WIN
savu atbildes rakstu uz faktu vēstuli iesniedza 2003. gada 4. martā.
Ar 2003. gada 16. jūlija lēmumu par [EKL 82.] panta piemērošanas procedūru (lieta COMP/38.233 –
Wanadoo Interactive
) (turpmāk tekstā – “Lēmums”) Komisija konstatēja, ka “[
WIN
] ir pārkāpusi [EKL] 82. pantu, par saviem
eXtense
un
Wanadoo
ADSL
pakalpojumiem nosakot plēsonīgas cenas, kas līdz 2001. gada augustam nenosedza tās mainīgās izmaksas un, sākot no 2001. gada
augusta, nenosedza tās kopējās izmaksas saskaņā ar plānu, kas paredz pārņemt liela ātruma interneta piekļuves tirgu svarīgā
tā attīstības posmā” (1. pants). Komisija lika tai pārtraukt šo pārkāpumu (2. pants) un noteica tai naudas sodu 10,35 miljonu
euro apmērā (4. pants).
Lēmumā konkrētais tirgus ir definēts kā Francijas tirgus liela ātruma interneta piekļuvei tajā dzīvojošiem klientiem. Preces,
ar kurām ir saistīts pārkāpums, ir liela ātruma interneta piekļuves nodrošināšanas pakalpojumi, izmantojot
ADSL
tehnoloģiju (
Wanadoo ADSL
un
eXtense
).
No Lēmuma izriet, ka
Wanadoo ADSL
gadījumā laika posmā, uz kuru attiecas strīds, abonentam bija jāmaksā ikmēneša abonēšanas maksa
France Télécom
par sniegtajiem pakalpojumiem, nomas maksa par
ADSL
modēma nomu no
France Télécom
, kā arī abonēšanas maksa
WIN
kā interneta piekļuves nodrošinātājam (turpmāk tekstā – “IPN”).
EXtense
pakalpojumu gadījumā modēmu pirka pats lietotājs un tas maksāja
WIN
tikai vienu ikmēneša abonēšanas maksu, kas atbilda
France Télécom
sniegtajiem pakalpojumiem un neierobežotai līgumā paredzētai interneta piekļuvei.
Pēc dažādu apstākļu, tostarp tirgus daļu (Lēmuma 211.–222. apsvērums) un
France Télécom
sniegtā “atbalsta” radīto seku (223.–228. apsvērums), pārbaudes Komisija secināja, ka
WIN
konkrētajā tirgū ieņem dominējošu stāvokli. Tā arī centās pierādīt, ka
WIN
īstenotā prakse, nosakot cenas, kas ir zemākas par izmaksām, ir uzskatāma par apzinātu dempinga stratēģiju, lai “pārņemtu”
tirgu, un tāpēc ir uzskatāma par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu EKL 82. panta nozīmē (254. apsvērums).
Lēmumā par pārkāpuma sākuma datumu ir noteikts 2001. gada 1. marts un par beigu datumu – 2002. gada 15. oktobris, diena, kad
stājās spēkā 2002. gada marta
France Télécom
kompensācijas pasākums. Laika posmā no 2001. gada marta līdz augustam par pakalpojumiem noteiktās cenas nesedza mainīgās
izmaksas, un kopš 2001. gada augusta tās nesedza kopējās izmaksas (Lēmuma 1. pants, skat. šī sprieduma 5. punktu).
2003. gada 23. jūlijā šis lēmums tika paziņots
WIN
, kas lūdza to atcelt, iesniedzot prasības pieteikumu, kurš Pirmās instances tiesas kancelejā tika saņemts 2003. gada 2. oktobrī.
Pēc 2004. gada 1. septembrī notikušās apvienošanās
France Télécom
SA
pārņēma
WIN
tiesības.

Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        atcelt Lēmumu;
–        pakārtoti – atcelt vai samazināt naudas soda apmēru;
–        piespriest atbildētājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Pirmās instances tiesai ir šādi:
–        prasību noraidīt;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Juridiskais pamatojums
I –
Par prasījumiem, kas vērsti uz Lēmuma atcelšanu
Šo ar atcelšanu saistīto prasījumu pamatojumam prasītāja atsaucas uz vairākiem ar formu saistītiem pamatiem, sodu individuālā
rakstura principa pārkāpumu un EKL 82. panta pārkāpumu.
A –
Par pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un būtisku formas prasību pārkāpumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka lietā, kurā tiek apšaubītas plēsonīgas cenas, izmaksu aprēķināšana ir jāuzskata par galveno attiecīgā iebilduma
elementu.
WIN
norāda, ka tai ne tikai bija grūtības piekļūt lietas materiāliem, bet turklāt arī paziņojumā par iebildumiem netika iekļauti
svarīgi Lēmumā norādīti mainīgo un kopējo izmaksu aprēķināšanas elementi un tie tika paziņoti tikai faktu vēstulē. Runa ir
par
WIN
tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un būtisku formas prasību pārkāpumu.
WIN
apgalvo, ka tā nevarēja zināt, kāda nozīme šiem elementiem bija jāpiešķir un kādā mērā tie jāizmanto argumentācijā un Komisijas
iebildumos, un tāpēc tā nevarēja atbilstoši īstenot tiesības uz aizstāvību šajā sakarā.
Turklāt Komisija Lēmumā bija izmantojusi aprēķinus, kas gan saistībā ar izmantoto metodi, gan saistībā ar iegūtajiem rezultātiem
atšķīrās no papildu paziņojumā par iebildumiem izmantotajiem. Izdarot grozījumus savā pārbaudē par izmaksu segšanu, Komisija
bija grozījusi savu iebildumu. Turklāt Lēmumā norādītais pārkāpuma ilgums bija garāks nekā paziņojumā par iebildumiem minētais
ilgums un lietas dalībniekiem nebija iespējas izteikties šajā sakarā.
Komisija uzskata, ka
WIN
argumenti ir faktiski nepareizi un juridiski nepamatoti. Tā apgalvo, ka faktu vēstulē tā tikai ir koriģējusi kļūdas aprēķinos,
uz kurām
WIN
bija norādījusi savā atbildē uz papildu paziņojumu par iebildumiem, negrozot ne pārbaudes nosacījumus, ne iebildumus. Komisija
turklāt uzsver, ka
WIN
tika uzklausīta jautājumā par faktu vēstules saturu. Šī vēstule tika nosūtīta tieši tāpēc, lai uzņēmumam dotu iespēju atbilstoši
darīt zināmu savu viedokli par attiecīgo faktu pastāvēšanu un pareizību, ko
WIN
arī izmantoja. Ar 2003. gada 26. februāra vēstuli
WIN
tādējādi lūdza Komisiju tai sniegt dažus paskaidrojumus par vairākiem faktu vēstules aspektiem. Komisija apstiprina, ka tā
atbildi ir sniegusi 2003. gada 28. februāra vēstulē, tādējādi dodot
WIN
iespēju atbildēt uz faktu vēstuli 2003. gada 4. martā. Komisija apgalvo, ka faktu vēstules nosūtīšanas laikā tā ir devusi
iespēju
WIN
piekļūt visiem lietas materiāliem, pamatojoties uz kuriem tika sagatavota vēstule.
WIN
faktiski lietas materiāliem varēja piekļūt 2003. gada 23. un 27. janvārī. Runājot par pārkāpuma ilgumu, ir jānorāda – tā
kā laikā, kad tika nosūtīts paziņojums par iebildumiem, pārkāpums joprojām turpinājās, Komisija varēja noteikt tikai pārkāpuma
sākuma brīdi.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru paziņojumā par iebildumiem iebildumi ir jāizklāsta pietiekami skaidri,
pat ja tie tiek izklāstīti kopsavilkuma veidā, lai ieinteresētajām personām faktiski būtu zināma rīcība, par kuru Komisija
tās vēlas saukt pie atbildības. Tikai tad, ja šis nosacījums ir izpildīts, ar paziņojumu par iebildumiem var sasniegt mērķi,
kāds tam ir paredzēts Kopienu regulās, proti, sniegt visu informāciju, kas ir nepieciešama uzņēmumiem un uzņēmumu apvienībām,
lai tie varētu sagatavot savu aizstāvību pirms Komisijas galīgā lēmuma pieņemšanas. Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai šo
prasību var uzskatīt par izpildītu, ja lēmumā ieinteresētās personas tiek vainotas tikai tajos pārkāpumos, kas ir norādīti
iebildumu izklāstījumā, un tajā ir norādīti tikai tie fakti, attiecībā uz kuriem ieinteresētajām personām bijusi dota iespēja
izteikties. Komisijas galīgajam lēmumam tomēr nav noteikti pilnībā jāsakrīt ar iebildumu izklāstu (Pirmās instances tiesas
2002. gada 28. februāra spriedums lietā T‑86/95
Compagnie
générale
maritime
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1011. lpp., 442. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi par pieļaujamiem ir atzīstami papildinājumi paziņojumā par
iebildumiem, kas izdarīti, ņemot vērā lietas dalībnieku atbildes rakstu, kurā iekļautie argumenti pierāda, ka tie faktiski
ir varējuši īstenot savas tiesības uz aizstāvību. Komisija administratīvās procedūras vajadzībām var arī pārskatīt vai papildināt
ar faktiem saistītos vai juridiskos argumentus, lai pamatotu tās izteiktos iebildumus (Pirmās instances tiesas 2002. gada
22. oktobra spriedums lietā T‑310/01
Schneider
Electric
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 438. punkts).
Šis pamats ir jāizvērtē, ņemot vērā iepriekš izklāstīto.
Jāsecina, ka izmeklēšanas posma beigās 2001. gada 19. decembrī Komisija nosūtīja
WIN
pirmo paziņojumu par iebildumiem.
WIN
savus apsvērumus izteica 2002. gada 4. martā sniegtajā atbildē un 2002. gada 18. martā notikušajā uzklausīšanā (Lēmuma 153. apsvērums).
2002. gada 9. augustā Komisija nosūtīja
WIN
papildu paziņojumu par iebildumiem.
WIN
savus apsvērumus par to sniedza 2002. gada 23. oktobrī un nelūdza veikt uzklausīšanu (Lēmuma 157. apsvērums). Līdz ar to
WIN
, ņemot vērā iebildumus, ko Komisija bija norādījusi šajos paziņojumos par iebildumiem, varēja īstenot savas tiesības uz aizstāvību
vienlaicīgi, gan sniedzot atbildes uz minētajiem paziņojumiem, gan uzklausīšanas laikā.
Iebildumi, ko Lēmumā ir norādījusi Komisija, neatšķiras no tiem, kuri ir izklāstīti paziņojumos par iebildumiem.
2001. gada 19. decembra paziņojumā par iebildumiem Komisija izklāsta sākumā ir norādījusi:
“Šis paziņojums par iebildumiem attiecas uz cenu noteikšanas praksi, ko
France Télécom
grupā ietilpstoša sabiedrība [
WIN
] īsteno attiecībā uz liela ātruma interneta piekļuves pakalpojumiem
Wanadoo

ADSL
un
Pack
[
eXtense
] 2001. gadā.
[..]
Izmeklēšanas laikā tika atklāts, ka kopš 2001. gada sākuma [
WIN
], attiecīgajiem pakalpojumiem nosakot cenas, kas ir zemākas par to izmaksām, īsteno tādu praksi, kuru var kvalificēt par
dempingu un atzīt par [EKL] 82. panta pārkāpumu.”
Šajā pašā paziņojumā par iebildumiem Komisija savas veiktās analīzes beigās ir secinājusi, ka:
“[Šajā stadijā] plēsonīgu cenu politika, ko [
WIN
] īsteno kopš 2001. gada sākuma, ir atzīstama par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu [EKL] 82. panta a) un b) [apakšpunkta]
[nozīmē]. Attiecīgā prakse tika īstenota kritiskā fiziskām personām sniegtās liela ātruma interneta piekļuves tirgus attīstības
stadijā, proti, laikā, kad Francijā parādījās
ADSL
. Tā nodrošināja [
WIN
] būtisku pārsvaru salīdzinājumā ar tās konkurentiem vai traucēja to ienākšanai vai palikšanai šajā tirgū.”
Lēmuma 1. pants ir formulēts šādi:
“No 2001. gada marta līdz 2002. gada oktobrim [
WIN
] neievēroja [EKL] 82. pantu, saviem
eXtense
un
Wanadoo ADSL
pakalpojumiem nosakot plēsonīgas cenas atbilstoši plānam, kurā bija paredzēts pārņemt liela ātruma interneta piekļuves tirgu
svarīgā tā attīstības posmā, kā rezultātā tas līdz 2001. gada augustam nevarēja segt dažādas izmaksas un, sākot no 2001. gada
augusta, nevarēja segt kopējās izmaksas.”
Salīdzinot pirmo paziņojumu par iebildumiem un Lēmumu, ir jāsecina, ka sabiedrība, tirgus un attiecīgās preces tāpat kā norādītais
pārkāpums, proti, plēsonīgu cenu izmantošana, kas ir pretrunā EKL 82. pantam, ir identiski.
Lēmums, protams, ir daudz precīzāks attiecībā uz izmaksu segšanu. Pretēji pirmajam paziņojumam par iebildumiem Lēmumā ir minētas
mainīgās izmaksas un kopējās izmaksas un tajā ir norādīti ar tām saistītie laika posmi.
Šis precizējums tika izdarīts papildu paziņojumā par iebildumiem, kura 5.4. punkta virsraksts ir: “Ļaunprātīgas izmantošanas
pastāvēšana: saskaņā ar tirgus pārņemšanas stratēģiju netiek segtas mainīgās un kopējās izmaksas”. Divās zemsvītras piezīmēs,
kuras attiecas uz šo virsrakstu, Komisija ir precizējusi, ka “šajā sakarā ar šo paziņojumu par iebildumiem tiek papildināts
pirmā paziņojuma par iebildumiem 3.4. [punkts]” un ka “pārbaude par to, vai tiek segtas kopējās izmaksas, ir jauns apstāklis
salīdzinājumā ar pirmo paziņojumu par iebildumiem”. Līdz ar to izmantotā metode šajā stadijā
WIN
bija jau zināma un tā varēja darīt zināmu savu viedokli.
Faktu vēstules mērķis saskaņā ar tās nosaukumu ir “darīt zināmus dažus faktiskus apstākļus, kas skaidri netika minēti paziņojumos
par iebildumiem, uz kuriem Komisija var atsaukties šādā lēmumā; tā ka šos apstākļus daļēji veido fakti, kas ir atkārtoti izklāstīti
Komisijas lietas materiālos iekļautajos dokumentos, kuriem advokāti jau varēja piekļūt, un daļēji apstākļi, kas tika atklāti
izmeklēšanā, kas notika pēc 2002. gada 9. augusta”.

WIN
uzskata, ka ar šo vēstuli ir izdarīti grozījumi pārbaudē par izmaksu segšanu un tādējādi arī atbilstošajā iebildumā, tāpēc
par to bija jāsagatavo paziņojums par iebildumiem.
Vispirms ir jāuzsver, ka, neņemot vērā vienkāršas norādes par analīzes laika posmu atšķirīgo sadalījumu,
WIN
savā prasības pieteikumā nav precizējusi ne to, kādā veidā atšķiras metode vai rezultāti, ne arī to, kādi ir jaunie ar faktu
vēstuli ieviestie apstākļi.
WIN
ir atsaukusies tikai uz pirmo paziņojumu par iebildumiem, papildu paziņojumu par iebildumiem un faktu vēstuli, ko tā ir pievienojusi
pielikumā. Pirmās instances tiesai nav šajos pielikumos jāmeklē un jāidentificē apstākļi, kas varētu pamatot prasību. Kaut
arī prasības pieteikumu īpašos jautājumos var pamatot un papildināt, norādot uz attiecīgām tā pielikumā iekļauto dokumentu
daļām, vispārīga norāde uz citiem dokumentiem, pat ja tie ir iekļauti pielikumos, neattaisno, ka prasības pieteikumā nav norādīti
galvenie faktiskie apstākļi (Pirmās instances tiesas 2002. gada 20. marta spriedums lietā T‑31/99
ABB
Asea
Brown
Boveri
/Komisija,
Recueil
, II‑1881. lpp., 113. punkts). Līdz ar to nav sīki jāsalīdzina prasības pieteikuma pielikumā iekļautie paziņojumi par iebildumiem
un faktu vēstule, lai tajā atklātu metodes atšķirības vai jaunus apstākļus. Turklāt ir jānorāda, ka šajā faktu vēstulē nav
ietverts neviens iebildums un tajā nav ne norādīti, ne arī ar to ir ieviesti grozījumi metodē, pēc kuras tiek aprēķināts,
kādā mērā tiek segtas izmaksas. Bieži vien saistībā ar
WIN
piezīmēm vēstulē tiek aktualizēti, konkretizēti vai koriģēti apstākļi, kas tika norādīti jau paziņojumos par iebildumiem.
Tādējādi ar faktu vēstuli netiek grozīti iebildumi, kas tika norādīti paziņojumos par iebildumiem.
Runājot par analīzes laika posma atšķirīgo sadalījumu, kas ir vienīgais apstāklis, kurš prasības pieteikumā ir norādīts, lai
pamatotu apgalvojumu par grozījumiem pārbaudē par izmaksu segšanu, Lēmumā faktiski tika samazināts laika posms, kurā netika
segtas mainīgās izmaksas, un pagarināts laika posms, kurā netika segtas kopējās izmaksas. Tomēr iebildums par izmaksu nesegšanu
tāpat kā paziņojumā par iebildumiem attiecas uz visu paredzēto pārkāpuma laika posmu. Tas, ka paziņojumā par iebildumiem norādītā
pārkāpuma sākuma diena – 2001. gada janvāris – lēmumā tikusi pārcelta uz 2001. gada martu, ir labvēlīgs apstāklis
WIN
. Komisijai nevar pārmest, ka tā ir ņēmusi vērā
WIN
piezīmes atbildē uz papildu paziņojumu par iebildumiem. Saskaņā ar šīm piezīmēm Komisija ir nonākusi pie secinājuma, ka laika
posmā no 2001. gada augusta līdz oktobrim mainīgās izmaksas netika segtas, tāpēc ka aprēķinos tika pieļauta kļūda. Līdz ar
to Lēmumā Komisija galīgi ir noteikusi, ka laika posms, līdz kuram netika segtas mainīgās izmaksas, beidzās 2001. gada augustā.
Ja pieņem, ka ar šo argumentu prasītāja atsaucas uz grozījumiem mainīgo izmaksu analīzes laika posma sadalījumā, ir jānorāda,
ka faktiski Lēmumā trešā laika posma beigu datums vairs nav 2001. gada 31. decembris, bet gan 2002. gada 15. februāris. Komisija
uzskata, ka šis grozījums tika veikts, rūpējoties par to, lai norādītais laika posmu sadalījums labāk sakristu ar
WIN
radušos izmaksu attīstību. Tā apstiprina, ka šīs izmaiņas ir saistītas tikai ar aprēķinu vienkāršošanu, neveicot grozījumus
vispārējos secinājumos, ko Komisija bija izdarījusi papildu paziņojumā par iebildumiem.
Jānorāda, ka
WIN
nav apstrīdējusi šo pamatojumu un nepaskaidro, kādā veidā šī trešā laika posma pagarināšana tai rada kaitējumu.
Turklāt faktu vēstulē
WIN
tika aicināta sniegt savus apsvērumus par šiem faktiskajiem apstākļiem un tai tika piedāvāta iespēja piekļūt visiem lietas
materiālos iekļautajiem dokumentiem.
Jāuzsver, ka
WIN
prasības pieteikuma ievaddaļā ir minējusi tikai grūtības piekļūt lietas materiāliem, bet nav to norādījusi kā atcelšanas
pamatu.
WIN
nebūt neapgalvo, ka nav ieguvusi lūgtos dokumentus, bet gan, ka tai vajadzējis atkārtoti izteikt lūgumus un ka tikai “tās
ārkārtējās modrības un neatlaidības dēļ [..] tā varējusi savu iespēju robežās īstenot savas tiesības piekļūt lietas materiāliem”.
No tā ir jāsecina, ka, neraugoties uz grūtībām, ar ko
WIN
varēja sastapties, tai tika dota iespēja piekļūt lietas materiāliem.
Tādējādi atbilstoši šī sprieduma 18. punktā minētajai judikatūrai prasītāja tika informēta par galvenajiem faktiskajiem apstākļiem
un tai tika dota iespēja atbilstoši darīt zināmu savu viedokli. Uzklausīšana bija notikusi jau 2002. gada 18. martā, un jauna
uzklausīšana nebija vajadzīga.
WIN
to pat nebija pieprasījusi ne pēc papildu paziņojuma par iebildumiem nosūtīšanas, ne arī pēc faktu vēstules nosūtīšanas.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka argumentācijai, saskaņā ar kuru bija nepieciešams trešais paziņojums, nevar piekrist. Turklāt
WIN
varēja īstenot savas tiesības uz aizstāvību šajā sakarā un to arī izdarīja. Ar 2003. gada 26. februāra vēstuli
WIN
lūdza Komisijai sniegt dažus paskaidrojumus par vairākiem faktu vēstules aspektiem. Komisija paskaidrojumus sniedza 2003. gada
28. februāra vēstulē. Prasītāja nosūtīja Komisijai atbildes rakstu uz faktu vēstuli. Turklāt
WIN
faktiski bija dota iespēja piekļūt lietas materiāliem 2003. gada 23. un 27. janvārī. Līdz ar to
WIN
nav pierādījusi, ka ar faktu vēstules nosūtīšanu ir pārkāptas būtiskas formas prasības un tiesības uz aizstāvību.
Papildus, ja būtu jāuzskata, ka Pirmās instances tiesai pašai ir sīki jāsalīdzina faktu vēstule un paziņojumi par iebildumiem,
meklējot tajos apstākļus, kas varētu pamatot prasību, ir jānorāda, ka faktu vēstulē sīki izklāstīti faktiskie apstākļi papildina
vai paskaidro jau paziņojumos par iebildumiem iekļauto informāciju. Faktu vēstulē veiktais 2002. gada sākumā gūtās faktiskās
vidējās peļņas un teorētiskās peļņas novērtējums papildina aprēķinus, kas tika veikti papildu paziņojumā par iebildumiem,
ņemot vērā
WIN
2002. gada 13. decembra vēstuli. Turklāt jau pirmajā paziņojumā par iebildumiem un papildu paziņojumā par iebildumiem tika
apspriests jautājums par plašu personu loku, kam
France
Télécom
bija izsniedzis rēķinus par maršrutēšanu (datu pārraide un apstrāde). Faktu vēstulē šajā sakarā ir ņemta vērā informācija,
ko 2002. gada 3. maijā un 21. novembrī sniedza
France
Télécom
. Tāpat arī starptautiskā “savienojuma” izmaksas bija minētas pirmajā paziņojumā par iebildumiem. Faktu vēstulē ir paredzēts
ņemt vērā paskaidrojumus, ko šajā sakarā ir sniedzis
France
Télécom
2002. gada 13. novembra vēstulē. Visbeidzot, pirmais paredzamo izmaksu novērtējums jaunajiem abonentiem, kā arī kopējo izmaksu
novērtējums tika veikts jau papildu paziņojumā par iebildumiem.
Daži apstākļi faktu vēstulē acīmredzami ir norādīti informatīvos nolūkos, atbildot uz
WIN
piezīmēm. Tādējādi pēc
WIN
2002. gada 27. septembra vēstules saņemšanas Komisija faktu vēstulē ir atsaukusies uz izmaksām, kas ir saistītas ar abonentu
pārcelšanos, uzsverot, ka tā nav paredzējusi šīs izmaksas iekļaut savos aprēķinos. Attiecībā uz tirdzniecības attīstību Komisija
faktu vēstulē ir uzsvērusi, ka šis apstāklis neļauj secināt, ka tiek īstenota dempinga politika, bet to var izmantot diskusijā
par
WIN
2002. gada 23. oktobra atbildes rakstā izteikto piedāvājumu atsevišķi pārbaudīt katru jauno abonentu paaudzi neatkarīgi no
iepriekšējām vai vēlākām paaudzēm. Faktu vēstulē iekļautā analīze attiecībā uz
WIN
reklāmas izmaksām tika veikta, lai apstiprinātu, ka papildu paziņojumā par iebildumiem tās ir ņemtas vērā kā mainīgās izmaksas,
ko
WIN
bija apstrīdējusi savā atbildē uz minēto paziņojumu par iebildumiem.
Vienīgie apstākļi, ko var uzskatīt par tādiem, kuri rada izmaiņas Komisijas norādītās metodes izmantošanā, ir, pirmkārt, analīzes
laika posmu atšķirīgais sadalījums un, otrkārt, segto izmaksu vidējo svērto vērtību aprēķināšana atkarībā no ienākumiem, kas
gūti no attiecīgo divu pakalpojumu abonentiem.
Attiecībā uz analīzes laika posmu sadalījumu ir jāatsaucas uz šī sprieduma 31.–33. punktu.
Attiecībā uz segto izmaksu vidējo svērto vērtību aprēķināšanu atkarībā no ienākumiem, kas gūti no abonentiem, Komisija norāda,
ka “šīs izmaiņas pašas par sevi ir vajadzīgas no aritmētiskā viedokļa, ņemot vērā lielo atšķirību, pirmkārt, starp
eXtense
pakalpojumu izmaksām un ienākumiem no tiem [un], otrkārt,
Wanadoo ADSL
pakalpojumu izmaksām un ienākumiem no tiem, kas ir divas reizes mazāki nekā ienākumi no
eXtense
pakalpojumiem”. Lēmuma 77. zemsvītras piezīmē Komisija ir piebildusi, ka tā “uzskata, ka tai nav saistoša kļūda aprēķinos,
kas pieļauta agrākā procedūras stadijā, jo tā dod uzņēmumam iespēju izteikt savus apsvērumus par kļūdas labošanu atbilstoši
tiesībām uz aizstāvību, kā Komisija to šajā gadījumā ir darījusi ar [faktu vēstules] palīdzību”.
Attiecībā uz kļūdu labošanu ir jānorāda, ka
WIN
pilnībā to atzīst, ja labošana tai ir labvēlīga. Atbildē uz papildu paziņojumu par iebildumiem
WIN
vērš Komisijas uzmanību uz kļūdām, ko tā ir pieļāvusi savos aprēķinos. Faktu vēstulē Komisija ir labojusi šīs kļūdas,
WIN
pret to neiebilstot, vai arī, ja Komisija ir atteikusies kļūdas labot, tā ir paskaidrojusi atteikuma iemeslus.
WIN
uzskata, ka vēstulē, kas attiecas uz faktiskajiem apstākļiem, Komisija savukārt nevar labot kļūdu tādā veidā, kas tai būtu
nelabvēlīgs, jo tad būtu jāgroza arī pret to vērstais iebildums.
Līdz ar to ir jānoskaidro, vai šis labojums, kas ir pamats jaunam iebildumam, ir uzskatāms par grozījumu metodē.
Jāsecina, ka metode ir tā pati, pēc kuras tiek aprēķināts, kādā mērā tiek segtas pielāgotās mainīgās un kopējās izmaksas,
un ka labojums vai grozījums, kas veikts vidējās svērtās vērtības aprēķināšanā, nekādā veidā nemaina abos paziņojumos par
iebildumiem izteikto iebildumu par plēsonīgu cenu pielietošanu kopš 2001. gada sākuma. Tas, ka pirmajā paziņojumā par iebildumiem
nav aprēķināta vidējā vērtība, netraucē Komisijai secināt, ka izmaksas netiek segtas, jo tas, kādā mērā izmaksas tiek segtas,
tiek aprēķināts vispirms jau attiecībā uz katru preci (
eXtense
un
Wanadoo
ADSL
).
Turklāt no
WIN
atbildes uz faktu vēstuli izriet, ka, tā kā atbilstoši jaunajiem apstākļiem, ko Komisija ir ņēmusi vērā faktu vēstulē, ticis
noteikts, ka, sākot no 2001. gada 1. augusta, pielāgotās mainīgās izmaksas tiek segtas vairāk nekā 100 % apmērā, Komisija
ir grozījusi savu aprēķināšanas metodi, lai samazinātu šo apmēru un saglabātu savu iebildumu par to, ka laika posmā no 2001. gada
1. augusta līdz 15. oktobrim mainīgās izmaksas netika segtas. Šāds mērķis tomēr šķiet nesaderīgs ar to, ka Lēmumā Komisija
galīgi ir noteikusi, ka laika posms, kurā pielāgotās mainīgās izmaksas netika segtas, beidzās 2001. gada 31. jūlijā. Šim argumentam
līdz ar to nevar piekrist. Tādējādi
WIN
nav pierādījusi, ka ar faktu vēstuli metodē ir izdarītas izmaiņas.

WIN
ir arī norādījusi, ka Lēmumā noteiktais pārkāpuma ilgums ir garāks nekā paziņojumos par iebildumiem minētais un ka lietas
dalībniekiem nav tikusi dota iespēja izteikties šajā sakarā.
Vispirms ir jānorāda, ka
WIN
nav apstrīdējusi pārkāpuma sākuma dienu un to, ka salīdzinājumā ar paziņojumu par iebildumiem Komisija šo dienu Lēmumā ir
pārcēlusi no 2001. gada janvāra uz martu.
Attiecībā uz pārkāpuma ilguma pagarināšanu, tā beigu dienu pārceļot no 2002. gada jūlija uz 15. oktobri, ir jāsecina, ka,
kaut arī abos paziņojumos par iebildumiem kā pārkāpuma sākuma diena ir minēta 2001. gada janvāris, ne vienā, ne otrā nav norādīts,
ka pārkāpums ir beidzies. Tieši pretēji – gan vienā, gan otrā ir norādīts, ka Komisija gatavojas pieņemt lēmumu, aicinot
WIN
“izbeigt pārkāpumu”. Šāds izteikums nepārprotami norāda, ka attiecīgais pārkāpums, kā uzskata Komisija, vēl nebija izbeigts.
Protams, pirmajā paziņojumā par iebildumiem bija norādīti fakti attiecībā uz divpadsmit mēnešu ilgu laika posmu un papildu
paziņojumā par iebildumiem – attiecībā uz astoņpadsmit mēnešu ilgu laika posmu. Šis pierādījumu ierobežojums laikā, nevis
pārkāpuma ilguma ierobežojums, attiecinot tos uz pagājušu laika posmu, neļauj apšaubīt abu dokumentu skaidri formulēto nobeigumu.
Aprakstošā veidā papildu paziņojumā par iebildumiem ir norādīts:
“Savas analīzes beigās Komisija šajā stadijā uzskata, ka plēsonīgu cenu politika, ko [
WIN
] īstenoja kopš 2001. gada sākuma, ir atzīstama par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu [..]. Iepriekš izklāstīto
iemeslu dēļ Komisija gatavojas pieņemt lēmumu, kurā tiks pieprasīts, lai [..
WIN
] izbeidz pārkāpumu [..].”
No tā skaidri izriet, ka katrā paziņojumā par iebildumiem bija norādīts ilgums, ko Komisija bija noteikusi, pamatojoties uz
informāciju, kura tās rīcībā bija attiecīgā paziņojuma sagatavošanas brīdī (šajā sakarā skat. Tiesas 1983. gada 7. jūnija
spriedumu apvienotajās lietās no 100/80 līdz 103/80
Musique diffusion française
u.c./Komisija,
Recueil
, 1825. lpp., 15. punkts), jo pārkāpums vēl nebija izbeigts.
WIN
nebūt arī nav apgalvojusi, ka ir veikusi īpašus pasākumus norādītā pārkāpuma izbeigšanai. Tikai Lēmumā Komisija ir norādījusi,
ka “ļaunprātīgā izmantošana tika izbeigta 2002. gada 15. oktobrī, proti, dienā, kad stājās spēkā
France Télécom
2002. gada martā paziņotais kompensācijas pasākums”.
Faktu vēstulē iekļautā norāde, ka “šie faktiskie apstākļi nekādā veidā neļauj pagarināt paziņojumos par iebildumiem paredzēto
laika posmu”, ir jāinterpretē, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus. Tas, ka faktu vēstulē ir norāde uz “pielāgotajām mainīgajām
izmaksām 2002. gadā” (skat. 6. lpp.) un ka daļa informācijas attiecas uz pirmajiem deviņiem mēnešiem vai pat divpadsmit mēnešiem
2002. gadā (skat. it īpaši 15.1., 15.2., 20., 21. un 22. pielikumu), ir saistīts ar to, ka izmeklēšana vēl turpinājās. No
WIN
sniegtās atbildes uz faktu vēstuli izriet, ka tā varēja saprast, ka notiek pārkāpuma izmeklēšana. Vairāki no atbildē iekļautajiem
apstākļiem attiecas uz pirmajiem deviņiem mēnešiem vai pat divpadsmit mēnešiem 2002. gadā. Tā ir iesniegusi tabulu ar nosaukumu
“
ADSL
pakalpojumu reklāma/pieaugums”, kas attiecas uz laika posmu līdz 2002. gada decembrim, un grafiku ar tādu pašu nosaukumu,
kurš attiecas uz laika posmu no 2001. gada janvāra līdz 2002. gada septembrim. Turklāt šajā pašā atbildē
WIN
ir izteikusies par to, kādā mērā līdz 2002. gada 30. septembrim tiek segtas mainīgās izmaksas. Visbeidzot, šajā pašā atbildē
WIN
ir apstrīdējusi ienākumus no katra abonenta EUR 37,03 apmērā, ko Komisija ir ņēmusi vērā attiecībā uz laika posmu no 2002. gada
15. februāra līdz septembrim. Tādējādi
WIN
nevar apgalvot, ka ir pārkāptas tās tiesības uz aizstāvību (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2000. gada 15. marta
spriedumu apvienotajās lietās T‑25/95, T‑26/95, no T‑30/95 līdz T‑32/95, no T‑34/94 līdz T‑39/95, no T‑42/95 līdz T‑46/95,
T‑48/95, no T‑50/95 līdz T‑65/95, no T‑68/95 līdz T‑71/95, T‑87/95, T‑88/95, T‑103/95 un T‑104/95
Cimenteries CBR
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑491. lpp., 576. punkts).
Līdz ar to prasītājas arguments par pārkāpuma ilguma pagarināšanu ir jānoraida.
Tā kā nav pierādīts tiesību uz aizstāvību pārkāpums, šis pamats ir jānoraida.
B –
Par pamatu, kas ir balstīts uz pamatojuma nenorādīšanu
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Atbilstoši apgalvojumam par būtisku formas prasību pārkāpumu
WIN
arī norāda, ka Komisija, nenorādot nekādu pamatojumu, ir apšaubījusi visiem uzņēmumiem atzītās tiesības labā ticībā pielāgoties
savu konkurentu cenām. Šīs tiesības ir nostiprinātas Tiesas judikatūrā un iepriekšējā Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē.
WIN
piebilst, ka tad, ja Lēmums būtiski pārsniedz to, kas ticis nolemts iepriekšējos lēmumos, Komisijai ir skaidri jāizklāsta
sava argumentācija.
Komisija savukārt uzskata, ka pietiek atsaukties uz Lēmuma 314.–331. apsvērumu, lai secinātu, ka pamats, kas ir balstīts uz
pamatojuma nenorādīšanu, šajā aspektā ir acīmredzami nepamatots.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāsecina, ka Lēmuma 18 apsvērumos (314.–331.) ir aplūkots arguments par pielāgošanos konkurentu cenām. Vispirms Komisija principiāli
ir aplūkojusi pielāgošanos, pēc tam faktisko stāvokli, ko tirgū ieņem attiecīgie konkurenti, un nobeigumā tā ir aplūkojusi
faktiskos apstākļus, kas, tāsprāt, atspēko
WIN
apgalvojumu.
Līdz ar to Komisija ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu šajā jautājumā. Atbilstoši
WIN
minētajai judikatūrai Komisija savu lēmumu ir pamatojusi, norādot faktiskos apstākļus, uz kuriem ir balstīts pasākuma juridiskais
pamatojums, un apsvērumus, kuru dēļ tā pieņēmusi attiecīgo lēmumu (Tiesas 1975. gada 26. novembra spriedums lietā 73/74
Fabricants de papiers peints
/Komisija,
Recueil
, 1491. lpp., 30. punkts).
Katrā ziņā, pat ja šajā gadījumā būtu jāatzīst, ka Komisijai ir pienākums skaidrāk izklāstīt savu argumentāciju, tā šo pienākumu
ir izpildījusi.
Pretēji tam, ko apgalvo
WIN
, Komisija nav sniegusi pamatojumu tikai kopsavilkuma veidā, apstiprinot tikai, ka uzņēmējs, kas ieņem dominējošu stāvokli,
nevar pielāgoties konkurentu cenām, ja tā cena ir zemāka par tā izmaksām. Komisija sīki ir izklāstījusi savu nostāju Lēmuma
315. apsvērumā, tā zemsvītras piezīmē iekļaujot vairākas norādes uz judikatūru. Šis apsvērums ir formulēts šādi:
“Pirmkārt, no principiālā viedokļa ir jāatzīst, ka tirgū jaunienākušiem uzņēmumiem vai uzņēmumiem, kas neatrodas dominējošā
stāvoklī, ir tiesības ierobežotu laika posmu noteikt cenas ar atlaidēm. To vienīgais mērķis ir panākt, ka patērētāji pievērš
uzmanību tam, ka prece pastāv, izmantojot daudz pārliecinošākus līdzekļus nekā vienkāršu reklāmu, un šie piedāvājumi neatstāj
negatīvu ietekmi tirgū. Savukārt dominējošā uzņēmuma pielāgošanās tāda uzņēmēja īpašajām cenām, kam nav dominējoša stāvokļa,
nav pamatota. Kaut arī ir jāatzīst, ka dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam nebūt nav aizliegts pielāgoties konkurentu cenām,
ir jāsecina, ka šī iespēja tam ir jāliedz, ja tā rezultātā netiek segtas dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma attiecīgā pakalpojuma
izmaksas. Kaut arī tas, ka uzņēmums atrodas dominējošā stāvoklī, nevar liegt tam tiesības aizsargāt savas attiecīgās komercintereses,
ja tās ir apdraudētas, šāda rīcība nav pieļaujama, ja tās mērķis ir nostiprināt dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot.
Tādējādi dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam ir īpašs pienākums ar savu rīcību neapdraudēt pastāvošo konkurenci un neizkropļot
kopējo tirgu.”
Līdz ar to pamatu, kas ir balstīts uz pamatojuma nenorādīšanu attiecīgajā jautājumā, nevar atzīt par pamatotu un visi ar formas
prasībām saistītie pamati ir jānoraida.
C –
Par pamatu, kas ir balstīts uz sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu
1.     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija acīmredzami ir pārkāpusi sodu individuālā rakstura principu, uz
WIN
attiecinot apstākļus, kurus tā attiecināja uz
France Télécom
grupu un saistībā ar kuriem ne
WIN
, ne
France Télécom
nebija dota iespēja iesniegt savus apsvērumus. Komisija ir sajaukusi
WIN
īstenoto praksi ar
France Télécom
īstenoto praksi. Tā šo praksi ir aprakstījusi kā saskaņotu darbību vai vienotas
France Télécom
grupas stratēģijas īstenošanu. Taču procedūra attiecās tikai uz
WIN
. Tādējādi runa ir par “smagu procesuālu kļūdu”.
Sava apgalvojuma pamatojumam
WIN
prasības pieteikumā ir citējusi vairākas Lēmuma un papildu paziņojuma par iebildumiem daļas.
Tādējādi
WIN
apgalvo, ka Lēmuma 145. apsvērumā Komisija ir norādījusi uz līdzekļiem, ko tā un tās galvenais akcionārs ir īstenojuši, lai
traucētu savu konkurentu attīstību un padarītu sev labvēlīgu liela ātruma interneta piekļuves tirgus pieaugumu.
WIN
ir citējusi arī Lēmuma 285. apsvērumu, kurā ir minēts “plāns kopumā” un ir uzsvērts, ka “meitas uzņēmuma īstenotā stratēģija
nav pilnībā nodalāma no mātes uzņēmuma mērķiem”, kā arī 286. apsvērumu, kurā Komisija ir norādījusi, ka “ir interesanti atsaukties
uz
France Télécom
rīcību vairumtirdzniecības tirgū”.
Tāpat
WIN
uzskata arī, ka papildu paziņojumā par iebildumiem Komisija ir apgalvojusi, ka daļa no faktiem, uz kuriem tā atsaukusies,
“attiecās uz
France Télécom
”, tomēr atzīstot, ka “[
WIN
] un
France Télécom
attiecību intensitāte [bija] tāda [..], ka [nebija] iespējams uzskatīt, ka abu uzņēmumu stratēģijas [nav] cieši saistītas”.
Komisija arī ir atzinusi, ka
WIN
cenu politika bija
WIN
un
France Télécom
“saskaņotas darbības” rezultāts.
Komisija atbild, ka pietiek atsaukties uz Lēmuma rezolutīvo daļu, lai konstatētu, ka vienīgais tajā aplūkotais uzņēmums ir
tieši
WIN
. Lēmums neattiecas uz
France Télécom
, jo tas netika vainots dominējošā stāvokļa ļaunprātīgā izmantošanā. Komisija savukārt atzīst, ka Lēmumā bieži vien ir iekļautas
atsauces uz
France Télécom
, ņemot vērā, ka tas ir galvenais telefona tīkla operators un lielākais
WIN
akcionārs. Šie apstākļi ir jāņem vērā, lai saprastu situāciju tirgū pārkāpuma izdarīšanas laikā.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar sodu un sankciju individuālā rakstura principu uzņēmumu var sodīt tikai par tā izdarītiem pārkāpumiem
un šis princips ir piemērojams visās administratīvajās procedūrās, kuru rezultātā var noteikt sankcijas atbilstoši Kopienu
konkurences tiesību normām (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2001. gada 13. decembra spriedumu apvienotajās lietās
T‑45/98 un T‑47/98
Krupp
Thyssen
Stainless
un
Acciai speciali Terni
/Komisija,
Recueil
, II‑3757. lpp., 63. punkts).
Jāsecina, ka no Lēmuma neizriet, ka Komisija vaino
WIN
pārkāpumos, kurus ir izdarījis
France Télécom
un par kuriem tas ir atbildīgs. Tās Lēmuma daļas, uz kurām
WIN
atsaucas, lai norādītu uz to, ka tiek apšaubīta
France Télécom
rīcība, ir iekļautas divās Lēmuma apakšnodaļās (I nodaļas G daļas 4. punkts un II nodaļas D daļas 3. punkta c) apakšpunkts),
kas attiecas uz pārkāpuma elementiem un kurās ir skaidri paredzēts aprakstīt situāciju, kādā tika īstenota
WIN
inkriminētā rīcība.
Atsaukšanos uz
France Télécom
līdz ar to pamato konkrētajā tirgū pastāvošās situācijas apraksts.
France Télécom
konkrētajā tirgū ieņēma īpašu stāvokli kā telefona operators, kura pakalpojumus ir spiesta izmantot lielākā daļa interneta
piekļuves nodrošinātāju.
France Télécom
kā telekomunikāciju operators Francijā darbojas jau ļoti sen. Tam pieder garas distances tīkls Francijas teritorijā, kas
tiek izmantots, lai nodrošinātu interneta piekļuvi. Tā īpašumā ir vietējais telekomunikāciju tīkls, kas ar tā tīklu savieno
visus telefona abonentus. Tajā laikā vietējā
France Télécom
tīkla izmantošana bija nepieciešama, lai sniegtu
ADSL
pakalpojumus (Lēmuma 231. apsvērums).
France Télécom
par saviem pakalpojumiem izsniedz rēķinus saviem klientiem, pie kuriem ir pieskaitāma arī
WIN
(Lēmuma 42.–59. apsvērums).
France Télécom
cenu pazemināšanās līdz ar to ietekmē
WIN
izmaksas.
France Télécom
dalība administratīvajā procedūrā bija nepieciešama, ņemot vērā tā nozīmīgo stāvokli tirgū un lielākā
WIN
akcionāra statusu.
Turklāt Komisija ir precizējusi, ka situāciju raksturojošiem apstākļiem ir nozīme lietas izprašanai, “kaut arī tos tikai daļēji
var attiecināt uz [
WIN
] un tie nav uzskatāmi par iebildumiem pret
WIN
” (Lēmuma 145. apsvērums), vai arī ka, “lai labāk novērtētu [
WIN
] politikas piemērošanas jomu un tās iekļaušanos situācijā kopumā, ir lietderīgi meitas uzņēmuma rīcību aplūkot saistībā ar
France Télécom
grupas problēmjautājumiem” (Lēmuma 285. apsvērums), tomēr piebilstot, ka 286.–290. apsvērumā aprakstītie apstākļi “nav iebildumi
pret [
WIN
]”, taču “meitas uzņēmuma īstenotā stratēģija nav pilnībā nošķirama no mātes uzņēmuma mērķiem”.
Tādējādi no Lēmuma, kurā Komisija ir precizējusi, ka situāciju raksturojošie apstākļi nav uzskatāmi par iebildumiem pret prasītāju,
izriet, ka Komisija nav vainojusi
WIN
par
France Télécom
rīcību.
Līdz ar to šis pamats, kas ir balstīts uz sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu, ir jānoraida.
D –
Par EKL 82. panta pārkāpumu

WIN
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi EKL 82. pantu vairākos aspektos. Runājot par dominējošo stāvokli, Komisija ir nepareizi
noteikusi tirgu un nepamatoti atzinusi, ka
WIN
tajā ieņēma dominējošu stāvokli. Runājot par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu,
WIN
norāda, ka pārbaudi par izmaksu segšanu Komisija ir veikusi pretēji EKL 82. pantam gan saistībā ar izmaksām, kas tika ņemtas
vērā, gan saistībā ar piemēroto metodi; turklāt tā ir pieļāvusi būtiskas kļūdas aprēķinos. Veicot pārbaudi par dempingu, Komisija
ir liegusi
WIN
īstenot pamattiesības pielāgoties saviem konkurentiem. Turklāt tā ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, kā arī acīmredzamu
kļūdu novērtējumā, secinot, ka pastāv dempinga plāns, un apgalvojot, ka nebija jāpierāda zaudējumu atgūšana.
1.     Par dominējošo stāvokli
a)     Par nepareizu tirgus noteikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pēc
WIN
domām, zema ātruma interneta piekļuvi no liela ātruma interneta piekļuves fiziskām personām Komisija ir nošķīrusi tāpēc,
ka tā veica ļoti nepilnīgu un pretrunīgu analīzi.
WIN
uzskata, ka pastāv tikai viens interneta piekļuves tirgus, kas veido vienotu veselumu, kurā tiek nodrošināta gan zema, gan
liela ātruma interneta piekļuve. To pierāda vidēja ātruma
ADSL
piedāvājumu parādīšanās.
Komisija esot atzinusi, ka liela ātruma interneta piekļuvei un zema ātruma interneta piekļuvei ir kopīgs lietojums un tās
zināmā mērā aizstāj viena otru, bet ir atteikusies izdarīt attiecīgus secinājumus šajā sakarā.
Turklāt starp liela ātruma interneta piekļuvi un zema ātruma interneta piekļuvi pastāv ievērojama konkurence šo abu veidu
interneta piekļuves sniegto piedāvājumu neierobežotā rakstura dēļ, jo lietotāji nepievērš pārāk lielu uzmanību to pazīmēm.
Visbeidzot, saskaņā ar Komisijas pastāvīgo lēmumu pieņemšanas praksi nepietiek tikai ar atšķirīgu komforta vai kvalitātes
līmeni, lai nošķirtu attiecīgus atsevišķos tirgus, ja lietojums ir līdzīgs. No
WIN
veiktās aptaujas izriet, ka 80 % gadījumu abonenti izmanto viena un tā paša veida lietojumprogrammas un funkcijas.
Komisija savukārt atsaucas uz argumentiem, ko tā Lēmumā (169.–204. apsvērums) ir minējusi liela ātruma interneta piekļuves
un zema ātruma interneta piekļuves nošķiršanai. Tā apgalvo, ka Lēmumā tā ir norādījusi atšķirības izmantojumā, tehniskajās
īpatnībās un darbībā, kā arī atšķirības pakalpojumu cenās un ienākumos uz vienu abonentu, kas liek nošķirt divus tirgus. Attiecībā
uz aizstājamības pakāpi Komisija norāda, ka vienīgais konstatētais aizstājamības gadījums ir pilnībā asimetrisks, jo aizstājamība
ir iespējama tikai vienā gadījumā, proti, kad zema ātruma interneta piekļuve tiek aizstāta ar liela ātruma interneta piekļuvi.
Komisija turklāt uzskata, ka liela ātruma interneta piekļuves un zema ātruma interneta piekļuves nošķiršana šobrīd ir vispār
atzīta.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (Tiesas 1983. gada 9. novembra spriedums lietā 322/81
Michelin
/Komisija,
Recueil
, 3461. lpp., 37. punkts; Pirmās instances tiesas 2000. gada 30. marta spriedums lietā T‑65/96
Kish Glass
/Komisija,
Recueil
, II‑1885. lpp., 62. punkts, un 2003. gada 17. decembra spriedums lietā T‑219/99
British Airways
/Komisija,
Recueil
, II‑5917. lpp., 91. punkts), lai pārbaudītu uzņēmuma iespējami dominējošo stāvokli konkrētā nozares tirgū, konkurences iespējas
ir jānovērtē, ņemot vērā tirgu, kurā tiek pārdotas visas tās preces vai pakalpojumi, kas atkarībā no to īpašībām ir īpaši
piemēroti, lai apmierinātu pastāvīgas vajadzības, un ir tikai nelielā mērā savstarpēji aizstājami ar citām precēm vai pakalpojumiem.
Turklāt, ņemot vērā, ka konkrētā tirgus noteikšanu var izmantot, lai novērtētu, vai attiecīgais uzņēmums var radīt šķēršļus
efektīvas konkurences saglabāšanai un lielā mērā rīkoties neatkarīgi no tā konkurentiem un šajā gadījumā – no pakalpojumu
sniedzējiem, nevar pārbaudīt tikai attiecīgo pakalpojumu objektīvās pazīmes, bet ir jāņem vērā arī konkurences apstākļi un
pieprasījuma un piedāvājuma struktūra tirgū.
Ja preci var izmantot dažādos nolūkos un ja šie atšķirīgie lietojumi atbilst arī atšķirīgām ekonomiskajām vajadzībām, ir jāatzīst,
ka šī prece katrā atsevišķā gadījumā var piederēt atšķirīgam tirgum, kam gan no struktūras, gan konkurences apstākļu viedokļa,
iespējams, ir raksturīgas atšķirīgas īpašības. Taču šāds konstatējums nepamato secinājumu, ka šāda prece līdz ar visām citām
precēm, ar kurām to var aizstāt dažādos izmantojumos, kuros to var lietot, un ar kurām tā attiecīgā gadījumā savstarpēji konkurē,
veido tikai vienu tirgu.
Konkrētā tirgus (
relevant market
) jēdziens nozīmē, ka starp tajā ietilpstošajām precēm pastāv efektīva konkurence, tādējādi ir jāpastāv pietiekamam savstarpējās
aizstājamības līmenim, lai visas preces, kas ietilpst vienā un tajā pašā tirgū, varētu izmantot vienām un tām pašām vajadzībām
(Tiesas 1979. gada 13. februāra spriedums lietā 85/76
Hoffmann‑La Roche
/Komisija,
Recueil
, 461. lpp., 28. punkts).
Arī no Komisijas paziņojuma par konkrētā tirgus noteikšanu saistībā ar Kopienu konkurences tiesībām (OV 1997, C 372, 5. lpp.,
7. punkts) izriet, ka “konkrētajā preču tirgū ietilpst visas preces un/vai pakalpojumi, ko patērētājs uzskata par savstarpēji
aizstājamiem vai aizvietojamiem to īpašību, cenas un tiem paredzētā izmantojuma dēļ”.
Jāsecina, ka komforta vai kvalitātes ziņā starp liela ātruma interneta piekļuvi un zema ātruma interneta piekļuvi pastāv tikai
neliela atšķirība. No Komisijas sniegtās informācijas (Lēmuma 175. apsvērums), ko
WIN
nav apstrīdējusi, izriet, ka daži lietojuma veidi, kas ir pieejami ar liela ātruma interneta piekļuvi, nav izmantojami ar
zema ātruma interneta piekļuvi, piemēram, ļoti liela apjoma datņu lejuplādēšana un interaktīvās spēles tīklā. Turklāt
WIN
savā 2002. gada 4. marta atbildē uz paziņojumu par iebildumiem ir atzinusi, ka pastāv “audiovizuālās/multivides darbības,
kas ir raksturīgākas
ADSL
”. Turklāt
WIN
pasūtītais pētījums, ko veicis Pētījumu centrs dzīves apstākļu izpētei un apsekošanai (
Crédoc
) un ko
WIN
ir iekļāvusi sava prasības pieteikuma pielikumā, liecina par jauniem izmantojumiem internetā, ko nodrošina
eXtense
pakalpojums un kas ir raksturīgi liela ātruma interneta piekļuvei, proti, spēlēt spēles tīklā, klausīties radio tiešsaistē,
skatīties video tiešsaistē un veikt pirkumus tiešsaistē. Turklāt saskaņā ar šo pašu pētījumu liela ātruma interneta piekļuves
abonents daudz biežāk un vidēji uz daudz ilgāku laiku pieslēdzas internetam nekā zema ātruma interneta piekļuves lietotājs.
Attiecībā uz atšķirībām tehniskajās īpatnībās un darbībā no Komisijas apgalvojumiem (Lēmuma 181.–187. apsvērums), ko prasītāja
nav atspēkojusi, izriet, ka būtiska liela ātruma interneta piekļuves tehniskā īpatnība ir saistīta ar izmantoto modēmu īpatnību.
Liela ātruma interneta piekļuves modēmu nevar izmantot maza ātruma interneta piekļuvei un otrādi (Lēmuma 181. apsvērums).
Liela ātruma interneta piekļuves gadījumā savienojums ir pastāvīgs un telefona līnija ir brīva.
Turklāt Francijas tirgus gadījumā ir jānorāda, ka attiecībā uz aplūkoto laika posmu liela ātruma interneta piekļuves piedāvājums
paredz datu pārraides ātrumu, sākot no 512 kbits/s (Lēmuma 185. apsvērums). Tradicionālās maza ātruma interneta piekļuves
piedāvājumi (līdz 56 kbits/s) un
RNIS
(integrēto pakalpojumu cipartīkls) vai
ISDN
(
Integrated Services Digital Network
) (64 vai 128 kbits/s) piedāvājumi nodrošina četras līdz desmit reizes zemāku datu pārraidīšanas ātrumu.
ADSL
piedāvājumi, sākot no 128 kbits/s, kas, pēc prasītājas domām, norāda uz nepārtrauktību starp zema ātruma un liela ātruma
interneta piekļuvi, parādījās tikai Lēmumā norādītā laika posma beigās. Turklāt pat gadījumā, ja tiek nodrošināts ātrums 128 kbits/s,
atšķirība starp zema ātruma un liela ātruma interneta piekļuvi tomēr ir būtiska. Tādējādi attiecīgajā laika posmā darbības
atšķirības bija būtiskas.
Šīs atšķirības izmantojumos, īpašībās un darbībā papildina būtiska cenu atšķirība starp zema ātruma un liela ātruma interneta
piekļuvi (Lēmuma 188.–192. apsvērums).
Attiecībā uz aizstājamības līmeni papildus šī sprieduma 78. punktā minētajai judikatūrai ir jāatsaucas uz novērtējuma elementiem,
ko Komisija ir norādījusi savā paziņojumā par konkrētā tirgus noteikšanu saistībā ar Kopienu konkurences tiesībām (skat. šī
sprieduma 81. punktu).
Saskaņā ar šo paziņojumu pieprasījuma aizstājamības novērtējums ir saistīts ar to preču klāsta noteikšanu, kuras patērētājs
uzskata par aizstājamām. Veids, kādā veicama šī noteikšana, var izpausties kā intelektuāls uzdevums, paredzot nelielas, bet
ilgstošas salīdzinošo cenu izmaiņas un novērtējot iespējamās klientu reakcijas. Šī paziņojuma 17. punktā Komisija ir precizējusi,
ka “jautājums ir par to, vai lietas dalībnieku klienti izvēlētos viegli pieejamas aizstājējpreces [..] gadījumā, ja ļoti nelielā
mērā (5–10 %), bet pastāvīgi pieaugtu attiecīgo preču salīdzinošās cenas attiecīgajās teritorijās”.
Lēmuma 193. apsvērumā Komisija, protams, atzīst, ka maza ātruma un liela ātruma interneta piekļuve ir zināmā mērā aizstājamas.
Tomēr 194. apsvērumā tā piebilst, ka aizstājamība ir diezgan asimetriska un ka liela ātruma interneta piekļuves piedāvājumu
klientu migrācija uz maza ātruma interneta piekļuves piedāvājumiem ir nenozīmīga salīdzinājumā ar migrāciju pretējā virzienā.
Komisija uzskata, ka, ja preces būtu pilnībā aizstājamas no pieprasījuma viedokļa, tad migrācijas līmenim būtu jābūt ja ne
identiskam, tad vismaz līdzīgam.
Šajā sakarā ir jāsecina, ka, pirmkārt, no
WIN
savāktās un Lēmuma 7. tabulā norādītās informācijas izriet, ka liela ātruma interneta piekļuves abonentu migrācijas līmenis
uz zema ātruma interneta piekļuves integrētajiem piedāvājumiem attiecīgajā laika posmā bija ļoti zems, neraugoties uz šo pakalpojumu
atšķirīgo cenu, kam būtu vajadzējis sekmēt ļoti daudzu interneta lietotāju pāriešanu uz zema ātruma interneta piekļuvi. Šis
lielais nesamērīgums migrācijas no liela ātruma uz maza ātruma interneta piekļuvi un otrādi līmenī nepadara ticamu apgalvojumu
par šo pakalpojumu savstarpējo aizstājamību patērētāju acīs. Prasības pieteikumā
WIN
turklāt nav norādījusi nevienu konkrētu apstākli, lai varētu apšaubīt šo analīzi.
Otrkārt, izrādās, ka Komisijas vārdā veiktā aptauja, kuras rezultātus
WIN
ir iekļāvusi sava prasības pieteikuma pielikumā, pierāda, ka, liela ātruma interneta piekļuves cenai pieaugot par 5–10 %,
80 % liela ātruma interneta piekļuves abonentu saglabātu savus abonementus. Atbilstoši Komisijas paziņojuma par tirgus noteikšanu
saistībā ar Kopienas konkurences tiesībām 17. punktam (skat. šī sprieduma 87. punktu) šī lielā abonentu, kas neatteiktos no
liela ātruma interneta piekļuves, ja cena pieaugtu par 5–10 %, procentuālā daļa ir būtiska norāde uz to, ka no pieprasījuma
viedokļa aizstājamība nepastāv.
Līdz ar to, pamatojoties uz visiem iepriekš izklāstītajiem apstākļiem, ir jāuzskata, ka Komisija pamatoti ir secinājusi, ka
starp liela ātruma un maza ātruma interneta piekļuvi nepastāv pietiekama aizstājamība, un konkrēto tirgu ir definējusi kā
liela ātruma interneta piekļuves tirgu fiziskām personām.
b)     Par nepilnīgu dominējošā stāvokļa pārbaudi
Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija tās stāvokli nepamatoti ir atzinusi par dominējošu. Komisijas analīzē esot būtiskas nepilnības.
Ietekmi tirgū nekādā ziņā nevar vērtēt, salīdzinot tirgus daļas jaunā tirgū. Vērtējot šādu tirgu, būtu jāizmanto dinamiska
pieeja un jānovērtē ne tikai pastāvošā konkurence, bet arī iespējamā konkurence.
WIN
uzskata, ka iespējamo abonentu skaits, ņemot vērā Francijas mājsaimniecību tehnisko atpalicību, ir ļoti liels.
WIN
uzskata, ka tā ir pierādījusi, ka šajā tirgū ienāk jauni dalībnieki un piedāvājumu skaits palielinās, izraisot cenu samazināšanos.
Šie apstākļi norāda uz neierobežotu un spēcīgu konkurenci tirgū, kurā
WIN
līdz ar to nevar ieņemt dominējošu stāvokli.

WIN
pārmet Komisijai, ka tā šo apstākli nav ņēmusi vērā un analizējusi tikai
WIN
piederošo tirgus daļu liela ātruma interneta piekļuves nozarē laika posmā no 2001. gada 31. decembra līdz 2002. gada 31. augustam.
Tās tirgus daļas samazināšanās par vairāk nekā desmit punktiem laika posmā no 2002. gada augusta līdz 2003. gada martam liecina
par tirgū pastāvošo konkurenci un attīstību.

WIN
tāpat arī uzskata, ka piederību kādai grupai, kuras rīcībā ir lieli finanšu līdzekļi un plašs izplatīšanas tīkls, nevar izvērtēt,
neņemot vērā konkurentu stāvokli. Komisija nav veikusi nevienu padziļinātu pārbaudi attiecībā uz stāvokli, kādu ieņēma sabiedrības
AOL
,
T‑Online
/
Club‑Internet
un
Tiscali
, kuras ir “saņēmušas atbalstu” no lielām grupām, kam ir ārkārtīgi liela finansiāla ietekme un kuru rīcībā ir arī liels izplatīšanas
tīkls.
Visbeidzot,
WIN
apgalvo, ka tās telefonu grāmatu izdošanas darbības apvienošanu ar interneta piekļuves nodrošināšanu nevar uzskatīt par tādu,
kuras rezultātā tā iegūst tādu finansiālu ietekmi, lai ieņemtu dominējošu stāvokli Francijas liela ātruma interneta piekļuves
tirgū. Pirmkārt, citiem konkurentiem, piemēram,
T‑Online
, arī ir šāda iespēja un, otrkārt,
Wanadoo
grupa varētu pilnībā apmierināt vajadzības, kas saistītas ar tās IPN darbību, neizmantojot likvīdos līdzekļus, kas iegūti,
publicējot telefona grāmatu dzeltenās lapas.
Komisija apstrīd, ka attiecīgajā laika posmā konkrētais tirgus attīstījās un veidojās. Tā uzsver, ka
WIN
tirgus daļa attiecīgajā laika posmā pastāvīgi palielinājās. Komisija uzskata, ka
WIN
nekādā veidā nav apšaubījusi analīzi, kas Lēmumā veikta attiecībā uz sinerģiju un priekšrocībām, ko
WIN
radīja
France Télécom
sniegtais tehniskais, materiāltehniskais un komerciālais “atbalsts”.
Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru uz dominējošo stāvokli norāda tas, ka attiecīgais uzņēmums atrodas
tādā ekonomiskā situācijā, kurā tas spēj radīt šķēršļus efektīvas konkurences saglabāšanai konkrētajā tirgū un kura nodrošina
tam iespēju lielā mērā rīkoties neatkarīgi no saviem konkurentiem, klientiem un, visbeidzot, patērētājiem (šī sprieduma 78. punktā
minētais spriedums lietā
Michelin
/Komisija, 30. punkts, un Pirmās instances tiesas 2003. gada 23. oktobra spriedums lietā T‑65/98
Van den Bergh
Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑4653. lpp., 154. punkts). Vispirms ir jānorāda, ka Komisijai nav jāpierāda, ka uzņēmuma konkurenti ir izslēgti vai pat
galīgi izslēgti no tirgus, lai pierādītu, ka pastāv dominējošs stāvoklis.
Kaut arī tirgus daļu nozīme vienā vai otrā tirgū var būt atšķirīga, ļoti lielas tirgus daļas pašas par sevi, izņemot ārkārtas
gadījumus, ir pierādījums, ka pastāv dominējošs stāvoklis (šī sprieduma 80. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 41. punkts, un Pirmās instances tiesas 1999. gada 28. aprīļa spriedums lietā T‑221/95
Endemol
/Komisija,
Recueil
, II‑1299. lpp., 134. punkts). Tiesa 1991. gada 3. jūlija spriedumā lietā C‑62/86
AKZO
/Komisija (
Recueil
, I‑3359. lpp., 60. punkts) ir atzinusi, ka tā tas ir gadījumā, kad tirgus daļa veido 50 %.
Konkurences pastāvēšana konkrētajā tirgū, pat ja konkurence ir liela, neizslēdz dominējošā stāvokļa esamību šajā pašā tirgū,
jo minēto stāvokli raksturo galvenokārt spēja rīkoties, savā tirgus stratēģijā neņemot vērā šo konkurenci un, neraugoties
uz to, šīs attieksmes dēļ neciešot kaitējumu (šī sprieduma 80. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La
Roche
/Komisija, 70. punkts; šajā sakarā skat. arī Tiesas 1978. gada 14. februāra spriedumu lietā 27/76
United
Brands
/Komisija,
Recueil
, 207. lpp., 108.–129. punkts). Tādējādi iespējamā konkurences pastāvēšana tirgū, protams, ir atbilstošs apstāklis, lai novērtētu
dominējošā stāvokļa pastāvēšanu, bet tā pati par sevi nav noteicošs apstāklis šajā sakarā.
Līdz ar to saskaņā ar šiem kritērijiem ir jānoskaidro, vai, kā apgalvo Komisija,
WIN
ieņem dominējošu stāvokli konkrētajā tirgū.
Attiecībā uz tirgus daļām ir jāsecina, ka saskaņā ar Lēmuma 8. tabulu
WIN
piederošā liela ātruma interneta piekļuves tirgus daļa 2001. gada 31. martā bija 50 %, bet 2002. gada 31. martā jau sasniedza
72 % un saglabājās nemainīga līdz 2002. gada augustam. No lietas dalībnieku atbildēm uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem
jautājumiem izriet, ka pēc tam, 2002. gada oktobrī šī daļa samazinājās līdz 63,6 %, kā norāda
WIN
, un līdz skaitlim robežās no 63,4 līdz 71 %, ko atkarībā no avotiem ir minējusi Komisija. Līdz ar to
WIN
visā attiecīgajā laika posmā piederēja ļoti liela tirgus daļa, kas, izņemot ārkārtas gadījumus, ir pierādījums, ka pastāvēja
dominējošs stāvoklis iepriekš minētās judikatūras nozīmē.
Laika posmā no 2002. gada augusta līdz oktobrim notikusī tirgus daļu samazināšanās, šīm daļām joprojām saglabājoties lielām,
pati par sevi nav pierādījums, ka dominējošs stāvoklis nepastāvēja (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 1996. gada 8. oktobra
spriedumu apvienotajās lietās no T‑24/93 līdz T‑26/93 un T‑28/93
Compagnie maritime belge transports
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑1201. lpp., 77. punkts). Pat ja ņem vērā
WIN
norādīto skaitli,
WIN
tirgus daļa pārkāpuma izdarīšanas laika posma beigās joprojām bija diezgan liela.

WIN
tomēr uzsver, ka tirgus daļas ir nebūtisks rādītājs jaunā tirgū, kam raksturīgs joprojām ierobežots klientu skaits.
Pirmās instances tiesa uzskata, ka saskaņā ar Lēmuma 218. apsvērumā sniegto informāciju par situāciju tirgū, ko
WIN
nav apstrīdējusi, konkrētais tirgus 2001. gada martā, proti, dienā, kurā, kā uzskata Komisija, tika uzsākts pārkāpums, noteikti
vairs nebija izveides vai eksperimentālā stadijā. Liela ātruma interneta piekļuves tirgus Francijā attīstījās, sākot ar 1997. gadu.
WIN
piedāvātie
ADSL
pakalpojumi un pirmie tās konkurentu piedāvājumi bija pieejami pārdošanā, sākot ar 1999. gada beigām. 2000. gada jūnija beigās
liela ātruma interneta piekļuves tirgu fiziskām personām veidoja jau apmēram 100 000 abonentu, un 2000. gada beigās to skaits
Francijā pārsniedza 180 000 abonentu. 2001. gada pirmajā ceturksnī tirgus pieauga par vairāk nekā 5000 jauniem abonentiem
nedēļā. Tā kā par pārkāpuma sākuma dienu, kā norādīts Lēmuma 71. apsvērumā, Komisija bija noteikusi 2001. gada martu, jo uzskatīja,
ka līdz minētajam datumam tirgus nebija “[..] sasniedzis pietiekamu attīstības pakāpi, lai “pārbaude par dempingu” būtu pārliecinoša”,
Komisija no savas analīzes atbilstoši izslēdza sākumstadiju.
Runa, protams, bija par ļoti lielā mērā pieaugošu tirgu, bet šis apstāklis nevar izslēgt konkurences normu un it īpaši EKL
82. panta piemērošanu.
Šim ļoti lielā mērā pieaugošajam tirgum nav raksturīga liela nestabilitāte attiecīgajā laika posmā. Tieši pretēji – izrādās,
ka tajā bija izveidojusies diezgan stabila hierarhija,
WIN
tajā ieņemot līdera pozīciju.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka Lēmuma 213.–215. apsvērumā Komisija papildina tās veikto
WIN
dominējošā stāvokļa analīzi, veicot salīdzinošu pārbaudi attiecībā uz to, kādas attiecīgajā laika posmā bija
WIN
un tās konkurentiem piederošās tirgus daļas. Saskaņā ar šo analīzi, ko prasītāja nav apstrīdējusi, izrādās, ka
WIN
piesaistīto
ADSL
abonentu skaits joprojām bija vairāk nekā astoņas reizes lielāks par tās pirmā konkurenta abonentu skaitu. Saskaņā ar judikatūru
attiecīgajam uzņēmumam piederošo tirgus daļu lielums salīdzinājumā ar tā konkurentu tirgus daļām ir atbilstoša norāde uz dominējošu
stāvokli (šī sprieduma 80. punktā minētais spriedums lietā
Hoffmann‑La Roche
/Komisija, 48. punkts).

WIN
tomēr ir uzsvērusi, ka šādā tirgū būtu jāizmanto dinamiska pieeja un jānovērtē ne tikai pastāvošā konkurence, bet arī iespējamā
konkurence.
Šajā sakarā pietiek konstatēt, ka pašas
WIN
2001. gada martā veiktajā analīzē par nākotnes iespējām ir norādīts, ka tā līdz 2004. gadam saglabās 55 % no kopējā tirgus.
2001. gada jūnijā
WIN
pati atkārtoti novērtēja savas prognozes par iekļūšanu tirgū. Tā paredzēja iegūt vairāk nekā trīs ceturtdaļas
ADSL
nozarē 2004. gada beigās un vismaz 60 % no liela ātruma interneta piekļuves tirgus fiziskām personām (Lēmuma 220. apsvērums
un 255. zemsvītras piezīme). Līdzīgi apstākļi norāda, ka pati
WIN
iespējamo konkurenci uzskata par ierobežotu. Līdz ar to situācija konkrētajā tirgū nav pamats, lai uzskatītu, ka piederošās
tirgus daļas nav ticams rādītājs.
Pārbaudot
WIN
stāvokli tirgū, Komisija Lēmuma 223.–246. apsvērumā ir ņēmusi vērā arī, ka
France Télécom
grupas sniegtā “atbalsta” rezultātā
WIN
ieguva ļoti lielas priekšrocības, kas veicināja tās dominējošā stāvokļa izveidošanos.
Šajā sakarā ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo
WIN
, Komisija tomēr Lēmuma 226.–228. apsvērumā ir pārbaudījusi
WIN
minēto konkurentu, proti,
AOL
,
T‑Online
un
Tiscali
, situāciju. Lēmuma 228. apsvērumā tā ir secinājusi, ka, lai arī kāda būtu attiecīgo grupu spēja veikt ieguldījumus un atbalstīt
savu Francijā esošo meitas uzņēmumu tirdzniecības iniciatīvas, neviena no tām nevar apgalvot, ka tās sniedz tik būtisku tehnisku
“atbalstu”, materiāltehnisku “atbalstu” vai “atbalstu” tirdzniecības tīkla veidā Francijā, kāds ir atbalsts, ko
France
Télécom
sniedz
WIN
.
Pirmkārt, attiecībā uz plašo izplatīšanas tīklu, kas, kā uzskata
WIN
, pieder konkurējošām grupām, ir jānorāda, ka Francijas teritorijā, kas ir vienīgā, kura ir norādīta Lēmumā, tas katrā ziņā
pat ne mazākajā mērā nesasniedz tā tīkla lielumu, kas pieder
France
Télécom
, kurš kā telekomunikāciju operators Francijā darbojas jau ļoti sen.
Kā viena no tirdzniecības priekšrocībām, kas tika sniegtas
WIN
un ko tā neapstrīd, īpaši jāmin
France
Télécom
aģentūru tīkls, kuras nodrošināja
WIN
preču izplatīšanu visā Francijas teritorijā.
Otrkārt,
WIN
nav apstrīdējusi arī tehniskās priekšrocības, ko, kā uzskata Komisija, tai radīja
France
Télécom
sniegtais “atbalsts”. Komisija ir norādījusi un
WIN
nav apstrīdējusi, ka visu 2000. gadu un pirmos septiņus mēnešus 2001. gadā
WIN
tika sniegtas priekšrocības, kas izpaudās kā īpašs piedāvājums, kurš bija daudz izdevīgāks nekā tās konkurentiem izteiktais
piedāvājums, un kā piekļuve tiešsaistē datnēm pārveidojamajās līnijās.
Uz šīm priekšrocībām
Conseil de la concurrence français
[Francijas Konkurences padome] ir norādījusi savā 2002. gada 27. februāra lēmumā 02‑MC‑03 par izskatīšanai tiesā nodoto lietu
un par sabiedrības
T‑Online
iesniegto lūgumu noteikt pagaidu pasākumus, kas ir iekļauts iebildumu raksta pielikumā.
Conseil de la concurrence
lika
France
Télécom
nodot visu IPN rīcībā serveri
Extranet
, kas dod iespēju piekļūt tai pašai informācijai, kura bija
WIN
rīcībā, un pieprasīt
France
Télécom
specializētajiem dienestiem nodrošināt
ADSL
savienojuma faktisku darbību ar tikpat efektīviem nosacījumiem, kādi tika piedāvāti
WIN
. Līdz šīs sistēmas ieviešanai
Conseil de la
concurrence
pieprasīja, lai
France
Télécom
pārtrauc
WIN
piedāvāto
ADSL
pakalpojumu tirdzniecību savās tirdzniecības aģentūrās. Kā uzsvērts Lēmuma 146. apsvērumā,
Conseil de la
concurrence
lēmums tika apstiprināts ar
Cour d’appel de Paris
[Parīzes Apelācijas tiesa] (Francija) 2002. gada 9. aprīļa spriedumu.
Jāsecina, ka Komisija pamatoti ir atzinusi, ka “atbalsts”, ko
France
Télécom
sniedza
WIN
, tai radīja priekšrocības attiecībā pret tās konkurentiem, sekmējot tās dominējošā stāvokļa izveidošanos.
Pēdējais apstāklis, ko Komisija ir aplūkojusi, pārbaudot
WIN
stāvokli konkrētajā tirgū, ir priekšrocības, kas
Wanadoo
grupai tika radītas, ņemot vērā tās darbību telefona grāmatu tirgū. Komisija uzsver, ka samērā ienesīgā darbība šajā tirgū
var būtiski mazināt sekas, ko grupai rada
WIN
veiktā tirdzniecība ar zaudējumiem liela ātruma interneta piekļuves tirgū.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka šis Komisijas vērtējums attiecas nevis uz liela ātruma interneta piekļuves nodrošināšanas tirgu,
bet uz citu tirgu. Līdz ar to, kā apgalvo
WIN
,
Wanadoo
grupas darbība telefonu grāmatu tirgū nav apstāklis, kas droši apstiprina
WIN
dominējošo stāvokli konkrētajā tirgū.
Tādējādi, ņemot vērā visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, ir jāatzīst, ka Komisija pamatoti ir uzskatījusi, ka
WIN
attiecīgajā laika posmā ieņēma dominējošu stāvokli konkrētajā tirgū.
2.     Par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
a)     Par iebildumiem, kas attiecas uz izmaksu segšanas pārbaudi
Strīds šajā sakarā attiecas uz izmaksu segšanas apmēra aprēķināšanas metodi un uz kļūdām aprēķinos, ko Komisija ir pieļāvusi,
to piemērojot.
Par kļūdu izmaksu segšanas apmēra aprēķināšanas metodē
–       Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, veicot statiskas izmaksu segšanas pārbaudi, kas nekādā ziņā
neatspoguļo
WIN
abonentu rentabilitātes ekonomisko stāvokli. Abonementu gadījumā daļa izmaksu un kopējie ieņēmumi tiek sadalīti atbilstoši
ilgam laika posmam un izmaksas atšķirīgos laika posmos atšķiras. Atbilstoši Komisijas metodei 48 reizes palielinātai ikmēneša
pastāvīgo izmaksu summai, kāda pastāv abonementa iegādes dienā, ir jāpieskaita datu iegūšanas izmaksas un šī kopējā summa
ir jāsalīdzina ar 48 reizes palielinātiem pastāvīgajiem ikmēneša ienākumiem, kuri pastāv tajā pašā dienā, neņemot vērā ikmēneša
pastāvīgo izmaksu korekcijas laika gaitā.
Attiecībā uz izmaksām, kas ir jāņem vērā,
WIN
norāda, ka, lai noskaidrotu, vai izmaksas faktiski tiek segtas, Komisijai ir pienākums pārbaudīt visu informāciju, kas tās
rīcībā ir lēmuma pieņemšanas dienā, ja tā šo informāciju atzīst par spēkā esošu. Komisija nav ņēmusi vērā nevienu izmaksu
samazināšanos, kas tika atklāta un atzīta laikā no abonementa iegādes līdz 2002. gada oktobrim, vai, konkrētāk, izmaksu samazināšanos
Komisija ir ņēmusi vērā tikai attiecībā uz visām tām personām, kas abonementu bija iegādājušās pēc minētā datuma, bet ne lai
atjauninātu to personu pastāvīgās izmaksas, kas abonementu iegādājušās pirms tam.
WIN
apgalvo, ka, par piemēru ņemot klientu, kas ir tās abonents 2001. gada 1. jūnijā, Komisija konstatē, ka tā sākotnējās pastāvīgās
izmaksas ir EUR 54,39 apmērā mēnesī līdz pat 2005. gada maija beigām (proti, 48 mēnešus), kaut arī kopš 2001. gada augusta
šīs izmaksas vairs neatbilst reālajām izmaksām, jo saskaņā ar Lēmuma 3. pielikumu kopš šī datuma izmaksas ir vairs tikai EUR 34,72
mēnesī.

WIN
ir iesniegusi Komisijai rezultātus, kas iegūti, izmantojot atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metodi, lai aprēķinātu abonentu atjaunināto neto vērtību (turpmāk tekstā – “ANV”). Šī metode paredz, ka attiecībā uz katru
abonentu tiek uzskaitītas visas izmaksas un ieņēmumi, kas saistībā ar to rodas, šīs izmaksas un ieņēmumi tiek atjaunināti,
piemērojot tiem atjaunināšanas koeficientu, kāds noteikts finanšu tirgū, un tiem tiek pieskaitītas šādā veidā iegūtās atjauninātās
naudas plūsmas (
cash‑flows
). Preces izmaksas veido sākotnēji samaksātās iegādes izmaksas, kam tiek pieskaitītas ikmēneša pastāvīgās izmaksas.
WIN
apgalvo, ka šī metode, kas ir vienīgā uzticamā metode no ekonomiskā viedokļa, ir vispār atzīta un atbilst ieguldījumu ekonomiskajiem
aprēķiniem, ko ir veikuši ekonomisti un finansisti. Šo metodi ir piemērojusi Francijas
Conseil de la concurrence
un tās spēkā esamība ir atzīta
Oxera
ziņojumā, ko tas ir iesniedzis
Office of Fair Trading
(
OFT
, Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes Konkurences iestāde). Šī metode apliecina, ka
WIN
kopējās izmaksas, izņemot izmaksas 2001. gada martā, kas tika segtas tikai 98 % vai 99 % apmērā atkarībā no preces, un
a fortiori
mainīgās izmaksas tika segtas visā laika posmā.
Komisija piekrīt
WIN
jautājumā par nepieciešamību sadalīt dažas izmaksas, bet ne jautājumā par izmantojamo metodi. Komisija apgalvo, ka, lai novērtētu
WIN
pakalpojumu ekonomisko līdzsvaru, tā ir izvēlējusies dinamisku metodi, kurā ir ņemts vērā, ka dažas no mainīgajām izmaksām
un it īpaši tās, kas ir saistītas ar abonenta piesaistīšanu, tiek segtas no ieņēmumiem, ko uzņēmums ir iecerējis iegūt no
šī abonenta visā laika posmā, kurā starp tiem pastāvēs darījumu attiecības. Šīs nepastāvīgās mainīgās izmaksas sadalot uz
48 mēnešiem, Komisija tādējādi ir ņēmusi vērā parasto abonementa ilgumu, kas varētu kalpot par norādi uzņēmumam, kurš ir paredzējis,
ka tā ieguldījumi atmaksāsies saprātīgā termiņā.
Komisija apgalvo, ka, piemērojot savu metodi, tā visus izmantotos skaitļus ir ņēmusi no
WIN
sniegtās informācijas. Līdz ar to runa ir par
ex post
konstatētiem skaitļiem. Neviena no izmaksu pozīcijām nav izdomāta. Komisija apgalvo, ka attiecībā uz visiem abonentiem tā
pilnībā ir ņēmusi vērā izmaksu samazināšanos tieši tajā brīdī, kad šī samazināšanās notika.
Komisija cita starpā šajā gadījumā ir apstrīdējusi prasības pamatotību saistībā ar
WIN
ieteikto atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metodi. Šī metode, kā uzskata Komisija, neļauj izdarīt secinājumus par dempinga esamību vai neesamību. Turklāt faktisko
apstākļu rašanās laikā
WIN
saistībā ar attiecīgajām precēm gandrīz nemaz nav izmantojusi ANV aprēķinus. Atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metodes izmantošanai šajā gadījumā turklāt nav nekāda pamatojuma Kopienu judikatūrā vai Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē.
Katrā ziņā prasītājas piedāvātā metode nav tradicionālā metode, jo
WIN
piedāvā jauno klientu ienākošās plūsmas sadalīt noteiktās “grupās” un attiecībā uz katru no tām analizēt, vai atjauninātā
naudas plūsma (
cash‑flow
) ir pozitīva piecu gadu laika posmā. Turklāt
WIN
savā analīzē ir iekļāvusi rentabilitāti, ņemot vērā pārkāpuma izbeigšanu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka tiktāl, ciktāl, izvēloties izmaksu segšanas apmēra aprēķināšanas metodi, Komisijai ir jāveic sarežģīts
ekonomisks novērtējums, tai ir jāatzīst plašas izvērtēšanas pilnvaras (šajā sakarā skat. Tiesas 1998. gada 28. maija spriedumu
lietā C‑7/95 P
Deere
/Komisija,
Recueil
, I‑3111. lpp., 34. punkts un tajā minētā judikatūra). Tādējādi, veicot tiesas kontroli, jāpārbauda tikai, vai ir ievērotas
procesuālās normas un normas par pamatojuma norādīšanu, kā arī faktu saturiskā pareizība un, vai nav pieļauta acīmredzama
kļūda novērtējumā un vai nav notikusi pilnvaru ļaunprātīga izmantošana.
No judikatūras, kas attiecas uz plēsonīgām cenām, izriet, ka, pirmkārt, cenas, kas ir zemākas par vidējām mainīgajām izmaksām,
ļauj prezumēt, ka cenu politikas mērķis ir izstumt no tirgus konkurentus un, otrkārt, cenas, kuras ir zemākas par vidējām
kopējām izmaksām, bet augstākas par vidējām mainīgajām izmaksām, uzskatāmas par ļaunprātīgām, ja tās tiek noteiktas atbilstoši
plānam, kura mērķis ir izstumt no tirgus konkurentu (šī sprieduma 100. punktā minētais spriedums lietā
AKZO
/Komisija, 71. un 72. punkts; Pirmās instances tiesas 1994. gada 6. oktobra spriedums lietā T‑83/91
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, II‑755. lpp., 148. un 149. punkts, kas apstiprināts ar Tiesas 1996. gada 14. novembra spriedumu lietā C‑333/94
Tetra Pak
/Komisija,
Recueil
, I‑5951. lpp., 41. punkts).
Lēmumā Komisija, lai izskaidrotu savu pieeju, ir veikusi trīs dažādas analīzes. Pirmā, Lēmuma 73.–75. apsvērumā izklāstītā
analīze, ir analīze, kas veikta, tikai pamatojoties uz grāmatvedības datiem, un kurā vienlaicīgi ir iekļauti gan ieņēmumi,
gan izmaksas. Pati
WIN
uzskata, ka runa ir par tās grāmatvedības uzskaitē iekļauto ienākošo un izejošo līdzekļu bruto aprēķinu. Abi lietas dalībnieki
atzīst, ka šī metode nav piemērota. Kaut arī
WIN
noliedz, ka šai pirmajai analīzei ir jebkāda nozīme, tā neapstrīd izmantotos skaitļus.
WIN
vispārīgi atzīst, ka “tā ir sniegusi gandrīz visus ar izmaksām saistītos datus un tikai nelielu skaitu datu ir sniegusi
France Télécom
”.
Otrā analīze, kas ir iekļauta Lēmuma 76.–86. apsvērumā, ir saistīta ar pielāgoto izmaksu faktisko segšanu. Saskaņā ar aktīvu
amortizācijas principu Komisija ar klientu piesaistīšanu saistītās izmaksas ir sadalījusi pa 48 mēnešiem. Šī iemesla dēļ tā
atsevišķi ir pārbaudījusi pielāgoto mainīgo izmaksu un kopējo pielāgoto izmaksu segšanu, apstiprinot, ka Tiesa paredz veikt
divas pārbaudes par izmaksu segšanu, atkarībā no tā, vai dominējošā uzņēmuma rīcība atbilst plānam, saskaņā ar kuru ir paredzēts
no tirgus izspiest konkurentus. Savu lēmumu Komisija ir pamatojusi ar šo analīzi.
Turklāt Lēmuma 97.–106. apsvērumā Komisija ir veikusi trešo papildu analīzi par
ex ante
paredzamo pielāgoto izmaksu segšanu. Protams, kā
WIN
apstiprina savā atbildē uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem jautājumiem, šajā trešajā analīzē ir izklāstīta ļoti atšķirīga
pieeja, jo Komisija nav centusies atkārtoti norādīt faktiskās izmaksas un ienākumus. Neraugoties uz to, šī analīze, kā norādīts
Lēmumā, ir veikta, tikai lai “sniegtu papildu izskaidrojumu”. Lēmuma 72. apsvērumā Komisija skaidri ir norādījusi, ka “tikai
atbilstoši pielāgoto izmaksu pieejai var izdarīt atbilstošus secinājumus”. Tādējādi Komisija ir izmantojusi otro metodi, proti,
pielāgoto izmaksu metodi, lai secinātu, ka izmaksas netiek segtas. Līdz ar to ir jāpārbauda tās likumīgums, nelemjot par papildu
analīzes, kas attiecas uz
ex ante
paredzamo izmaksu segšanu, likumīgumu.
No Lēmuma 73.–75. apsvēruma skaidri izriet, ka tās grāmatvedības metodes piemērošanas rezultātā, kāda tika izmantota lietās,
kurās ir taisīts šī sprieduma 100. punktā minētais spriedums lietā
AKZO
/Komisija un šī sprieduma 130. punktā minētie 1994. gada 6. oktobra un 1996. gada 14. novembra spriedumi lietā
Tetra
Pak
/Komisija, un kurā ir ņemtas vērā izmaksas, kas izriet tikai no uzņēmuma grāmatvedības uzskaites dokumentiem, šajā gadījumā
ticis aprēķināts, ka izmaksu segšanas likme ir ļoti zema, proti, 30 % laika posmā no 2001. gada janvāra līdz jūlijam, 60 %
– no 2001. gada augusta līdz decembrim un 83 % – no 2002. gada janvāra līdz jūnijam (Lēmuma 2. tabula).
Komisija tomēr Lēmuma 75. apsvērumā ir atzinusi, ka pieaugošā tirgū, kurā ar klientu piesaistīšanu saistītās izmaksas veido
būtisku izdevumu daļu, “2. tabulā norādītās izmaksu segšanas likmes pašas par sevi līdz ar to [nevar] būt pierādījums, lai
atzītu, ka tiek noteiktas plēsonīgas cenas”.
Kā Komisija ir norādījusi Lēmuma 76. apsvērumā, tā uzskata, ka šādā situācijā “uzņēmuma mērķis n[ebija] nekavējoties gūt tūlītēju
peļņu,” bet “panākt, ka kārtējās izmaksas (tīkla izmaksas un ražošanas izmaksas) tiek segtas pietiekamā apmērā, lai starpība
starp ienākumiem un kārtējām izmaksām saprātīgā termiņā segtu vienreizējās mainīgās izmaksas, kas radušās saistībā ar attiecīgās
preces tirdzniecības veicināšanu”. Tādējādi Komisija nolēma pielāgot vienreizējās mainīgās izmaksas, sadalot tās konkrētā
laika posmā atbilstoši amortizācijas principam.
Tādējādi Komisija ir izlēmusi sadalīt ar klientu piesaistīšanu saistītās izmaksas pa 48 mēnešiem un
WIN
ir piekritusi šai pieejai, tomēr norādot, ka vidējais abonementu ilgums drīzāk ir pieci gadi un ka četri gadi ir minimālais
ilgums. Tomēr ir jānorāda, ka
WIN
neveic šādu amortizāciju, jo attiecīgie izdevumi tiek iegrāmatoti to rašanās brīdī kā parasti kārtējie izdevumi. Turklāt
daži no tās konkurentiem savos biznesa plānos nepastāvīgās mainīgās izmaksas sadala noteiktā laika posmā, taču šie laika posmi
ir īsāki par tiem, kurus Komisija ir noteikusi šajā gadījumā (Lēmuma 79. apsvērums un 70. un 71. zemsvītras piezīme). Tādējādi
izvēlētais sadalījuma laika posms nav kļūdains.
Piemērojot šo metodi, Komisija ir uzskatījusi, ka
WIN
noteiktās cenas līdz 2001. gada augustam tai neļāva segt mainīgās izmaksas, kā arī laika posmā no 2001. gada janvāra līdz
2002. gada oktobrim neļāva tai segt kopējās izmaksas (Lēmuma 3. un 4. tabula) un nav šaubu par to, ka kopējās izmaksas, ņemot
vērā, kādā apmērā tika segtas mainīgās izmaksas, netika segtas līdz 2001. gada augustam.
Tādējādi ir jānovērtē metode, ko Komisija ir piemērojusi, ņemot vērā izvirzīto mērķi, proti, pārbaudi atbilstoši EKL 82. pantam
par to, kādā mērā tiek segtas izmaksas, un ņemot vērā
WIN
izteikto kritiku.
Pirmkārt, ir jāsecina, ka pretēji tam, ko ir apgalvojusi
WIN
, Komisija nav izmantojusi nemainīgas izmaksu segšanas analīzi, kas, starp citu, būtu bijusi daudz nelabvēlīgāka
WIN
(skat. šī sprieduma 134. punktu).
No Lēmuma (76. un 77. apsvēruma) skaidri izriet, ka, lai ņemtu vērā, ka abonementu gadījumā abonentu radītās izmaksas un ienākumi
tiek sadalīti ilgā laika posmā, Komisija nolēma ar klientu piesaistīšanu saistīto izmaksu segšanu aplūkot 48 mēnešu laika
posmā.
Turklāt pretēji tam, ko apgalvo
WIN
, šī metode nekādā veidā nav saistīta ar piesaistīšanas izmaksu pieskaitīšanu 48 reizes palielinātai to kārtējo ikmēneša izmaksu
summai, kāda pastāv abonementa iegādes brīdī, un ar šīs kopējās summas salīdzināšanu ar ikmēneša ienākumiem, kādi pastāv tajā
pašā brīdī un kas palielināti 48 reizes.
Tieši pretēji, lasot Lēmumu un tā pielikumus, ir jāsecina, ka Komisija attiecībā uz katru aplūkoto pārkāpuma izdarīšanas laika
posmu un visiem abonentiem ir attiecinājusi secīgu cenu samazināšanos attiecīgajā laika posmā, uz kuru attiecas strīds. Tā
pat savu analīzi ir veikusi atbilstoši šiem samazinājumiem.
2001. gada 31. jūlijs – pirmā laika posma beigas, ko Komisija ir ņēmusi vērā, lai analizētu pielāgotās mainīgās izmaksas (Lēmuma
3. tabula), sakrīt ar valsts un reģionālās noslodzes (trafika) maršrutēšanas cenu samazināšanos. Otrajā laika posmā ir ņemta
vērā šī izmaksu samazināšanās atbilstoši jaunajām cenām. 2001. gada 15. oktobris – otrā laika posma beigas sakrīt ar tā laika
posma sākumu, kurā bez maksas tika piedāvāta tāda pakalpojuma aktivizēšana, par kuru parasti
France
Télécom
izsniedza rēķinus šo pakalpojumu saņēmējiem. Arī to veicot, ir ņemta vērā šādā veidā radusies izmaksu samazināšanās. Visbeidzot,
robeža starp trešo un ceturto laika posmu, proti, 2002. gada 15. februāris, ir saistīta ar
France
Télécom
veiktajām izmaiņām starptautisko “pieslēguma nodrošināšanas” pakalpojumu cenās un ar tās atjaunoto maksu par pakalpojuma
aktivizēšanu.
Tādējādi pretēji
WIN
apgalvojumiem ir skaidrs, ka dažādie laika posmi, kas ņemti vērā, tika noteikti tieši tāpēc, lai ņemtu vērā norādīto izmaksu
samazināšanos.
Turklāt, attiecībā uz
eXtense
pakalpojumu salīdzinot Lēmuma 1., 3., 5. un 7. pielikumu, kā arī attiecībā uz
Wanadoo ADSL
salīdzinot Lēmuma 2., 4., 6. un 8. pielikumu, jāsecina, ka katrā attiecīgajā laika posmā jaunas cenas un citas izmaksu sastāvdaļas
tika piemērotas ne tikai tiem abonentiem, kas abonementu iegādājušies kopš pārkāpuma izdarīšanas laika posma sākuma, bet tika
attiecinātas uz visiem abonentiem kopumā.
Ja salīdzina, piemēram, kārtējās mainīgās izmaksas, kas norādītas Lēmuma 1. pielikumā iekļautajā tabulā attiecībā uz
eXtense
pakalpojumu un kas attiecas uz laika posmu no 2001. gada 8. janvāra līdz 31. jūlijam, ar tām šāda paša veida kārtējām mainīgajām
izmaksām, kuras ir norādītas 3. pielikumā, bet kuras attiecas uz laika posmu no 2001. gada 1. augusta līdz 15. oktobrim, izrādās,
ka vienā laika posmā salīdzinājumā ar otru valsts vai reģionālās noslodzes (trafika) maršrutēšanas cena ir samazinājusies
no 151 uz 52,43 Francijas frankiem (FRF) un
ADSL
piekļuves pakalpojumu izmaksas ir samazinājušās no FRF 185 uz 140. Šī cenu samazināšanās ir ņemta vērā ne tikai attiecībā
uz abonementiem, kas tika iegādāti kopš pārkāpuma laika posma sākuma (Lēmuma 3. pielikuma 3.2. tabula), bet arī attiecībā
uz visiem abonementiem kopumā (tā paša pielikuma 3.1. tabula).
Tāpat arī, salīdzinot Lēmuma 2. un 4. pielikumu, attiecībā uz
Wanadoo ADSL
pielāgotajām mainīgajām izmaksām ir jāsecina, ka valsts vai reģionālās noslodzes (trafika) maršrutēšanas cena visiem abonementiem
kopumā, salīdzinot pirmo un otro laika posmu, ir samazinājusies no FRF 151 uz 52.
Turklāt, jaunajiem
eXtense
pakalpojuma abonentiem no 2001. gada 15. oktobra piedāvājot pakalpojumu aktivizēt bez maksas (Lēmuma 5. pielikuma 5.2. tabula),
pakalpojuma aktivizēšanas maksa visiem abonentiem kopumā (šī paša pielikuma 5.1. tabula) samazinājās no EUR 53,40 uz 27,16.
Savukārt pēdējā minētā maksa atkal pieauga līdz EUR 32,37 (Lēmuma 7. pielikuma 7.1. tabula), kad 2002. gada 15. februārī jaunajiem
eXtense
pakalpojuma abonentiem tika atjaunota maksa par pakalpojuma aktivizēšanu (šī paša pielikuma 7.2. tabula).
Ja, runājot par starptautiskā “pieslēguma nodrošināšanas” izmaksām, attiecībā uz
eXtense
pakalpojumu salīdzina Lēmuma 5. un 7. pielikumu, kā arī attiecībā uz
Wanadoo ADSL
– Lēmuma 6. un 8. pielikumu, ir jāsecina, ka minēto izmaksu samazināšanās no EUR 3,19 uz 1,62, kas notika trešajā un ceturtajā
laika posmā, ietekmēja ne tikai jaunos abonentus, bet visus abonentus kopumā (Lēmuma 7. pielikuma 7.1. tabula vai 8. pielikuma
8.1. tabula atkarībā no preces).
Tādējādi Komisija savā izmaksu vērtējumā ir ņēmusi vērā dažādas cenu izmaiņas.
Šajā sakarā ir jāuzsver, ka Komisija pamatoti uzskata, ka pēc pārkāpuma izdarīšanas radušies ieņēmumi un izmaksas nav jāņem
vērā, novērtējot, kādā mērā attiecīgajā laika posmā tikušas segtas izmaksas. Saskaņā ar judikatūru EKL 82. pantā ir minēts
stāvoklis, ko attiecīgais uzņēmums kopējā tirgū ieņem brīdī, kad tas ir izdarījis pārkāpumu, kurš, iespējams, ir atzīstams
par stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu (Tiesas 1975. gada 16. decembra spriedums apvienotajās lietās no 40/73 līdz 48/73, 50/73,
no 54/73 līdz 56/73, 111/73, 113/73 un 114/73
Suiker
Unie
u.c./Komisija,
Recueil
, 1663. lpp., 450. punkts). Tādējādi
WIN
savos aprēķinos nevar iekļaut cenas un izmaksas, kādas pastāvēja pēc 2002. gada oktobra. Līdz ar to prasītājas apgalvojumi,
kas ir pamatoti ar cenām un izmaksām pēc 2002. gada oktobra, nav pamats, lai apšaubītu Komisijas veikto vērtējumu.
Visbeidzot, runājot par
WIN
apgalvojumu, ka tikai atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metode ir izmantojama, lai aprēķinātu, kādā apmērā šajā gadījumā tika segtas izmaksas, ir jānorāda, ka pat tad, ja
WIN
pierādītu, ka tās piedāvātā metode dažos aspektos ir piemērota, ar to nepietiktu, lai pierādītu, ka Komisijas izmantotā metode
šajā gadījumā ir nelikumīga. Prasītājai ir jāpierāda šī nelikumība. Iepriekš veiktajā pārbaudē tika atklāts, ka Komisija nav
pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, izvēloties šo metodi.
Nobeigumā ir jānorāda, ka
WIN
nav pierādījusi, ka, izmantojot
WIN
grāmatvedības uzskaitē iekļautos datus un koriģējot tos par labu
WIN
, lai ņemtu vērā īpašo situāciju konkrētajā tirgū, vienlaicīgi ievērojot arī obligātās prasības, kas saistītas ar EKL 82. pantā
paredzēto pārbaudi, Komisija šajā gadījumā būtu veikusi prettiesisku pārbaudi par izmaksu segšanu.
Papildus ir jāsecina, ka, pirmkārt, no judikatūras neizriet, ka atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metodes izmantošana šajā gadījumā bija obligāta, un, otrkārt,
WIN
nav minējusi nevienu argumentu, kas pierādītu, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā šajā sakarā.
Līdz ar to apgalvojumi, kas attiecas uz metodi, pēc kuras veicami aprēķini, kādā apmērā tika segtas izmaksas, ir jānoraida.
Par kļūdām aprēķinos, piemērojot izvēlēto metodi
–       Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdas, piemērojot savu izvēlēto aprēķināšanas metodi, it īpaši aprēķinot nemainīgās un
mainīgās izmaksas. Komisija ir izvēlējusies dažādas vērtības, lai atspoguļotu vienas un tās pašas izmaksas, tādējādi nostādot
WIN
nelabvēlīgā situācijā. Tā arī patvaļīgi ir secinājusi, ka pastāv atšķirības attiecībā uz tiem mēnešiem, kuros abonēšana klientiem
tika piedāvāta bez maksas. Šīs kļūdas lielā mērā izskaidro Komisijas izdarīto secinājumu, ka izmaksas netika segtas.
WIN
norāda, ka sīkāk šīs aprēķinos pieļautās kļūdas ir izklāstītas vienā no tās prasības pieteikuma pielikumiem.
Komisija uzskata, ka pašā prasības pieteikumā nav norādītas iespējamās kļūdas aprēķinos, kādas ir pieļautas Lēmumā, jo norāde
uz pievienoto dokumentu ir vispārīga. Līdz ar to šis pakārtotais pamats ir jāatzīst par nepieņemamu.
Turklāt Komisija norāda, ka
WIN
pat neapgalvo, ka šo kļūdu labošanas rezultātā tiktu iegūts atšķirīgs rezultāts, jo izmaksu segšanas apmērs tik un tā paliks
zemāks par 100 %. Tādējādi šis pamats katrā ziņā nav atbilstošs.
Savā replikā
WIN
ir atbildējusi, ka, tā kā pielikumā ir norādītas tikai aprēķinos pieļauto kļūdu detaļas, pamats, kas precīzi ir norādīts
prasības pieteikumā, ir pieņemams.
WIN
uzskata, ka tas nav arī neatbilstošs. Ar šo pamatu tiek pierādīts, ka kopējo izmaksu segšanas apmērs mainās no 90–91 % uz
98–99 %. Taču Komisija ir norādījusi, ka izmaksu segšana 99,7 % apmērā nav uzskatāma par pārkāpumu.
Savā replikā
WIN
ir apstrīdējusi reklāmas iekļaušanu mainīgajās izmaksās un izmaksu segšanas vidējā apmēra aprēķinu attiecībā uz abiem minētajiem
pakalpojumiem.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Sākumā ir jānošķir izmaksu segšanas apmēra noteikšanas metodes īstenošana un tā sauktie aprēķini, kas ir vienkāršas matemātiskas
darbības. No
WIN
rakstiskajiem apsvērumiem izriet, ka tā būtībā neapšauba aritmētiskos aprēķinus, bet tikai dažu kļūdainu apstākļu ņemšanu
vērā.
Izmaksu segšanas apmēra noteikšanas metodes īstenošana atšķirībā no pašiem aprēķiniem ir saistīta ar to, ka Komisija veic
sarežģītu ekonomisku vērtējumu un tai šajā sakarā ir jāatzīst plašas izvērtēšanas pilnvaras (šajā sakarā skat. šī sprieduma
129. punktā minēto spriedumu lietā
Deere
/Komisija, 34. punkts). Līdz ar to, veicot tiesu kontroli, ir jāpārbauda tikai, vai ir ievērotas procesuālās normas un ir
norādīts pamatojums, kā arī faktisko apstākļu saturiskā pareizība, vai nav pieļautas acīmredzamas kļūdas vērtējumā un vai
pilnvaras nav izmantotas nepareizi.
Neatkarīgi no šī pamata pieņemamības ir jānorāda, ka, pat ja visas norādītās kļūdas, kā apgalvo Komisija, tiktu ņemtas vērā
un pierādītas,
WIN
aprēķinātais kopējo izmaksu segšanas apmērs, kā uzskata pati
WIN
, joprojām būtu zemāks par 99 % vai pat 98 % attiecībā uz
eXtense
pakalpojumiem. Līdz ar to pamatots ir iebildums, ka visā attiecīgajā laika posmā kopējās izmaksas netika segtas.
Šajā sakarā tas, ka, izmantojot savas izvērtēšanas pilnvaras, Komisija varēja atzīt, ka mainīgo izmaksu segšana 99,7 % apmērā
nav atzīstama par pārkāpumu, nevar uzlikt tai pienākumu rīkoties tāpat gadījumā, kad kopējo izmaksu segšanas apmērs attiecīgā
gadījumā ir 98 vai 99 %. Tādējādi šis pamats ir jānoraida kā neatbilstošs.
Papildus attiecībā uz šī pamata nepieņemamību saskaņā ar Tiesas Statūtu 21. pantu un Pirmās instances tiesas reglamenta 44. panta
1. punkta c) apakšpunktu prasības pieteikumā ir jāietver strīda priekšmets un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem. Šai
norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai ļautu atbildētājam sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai
lemt par prasību, attiecīgā gadījumā – bez citas papildu informācijas (Pirmās instances tiesas 1993. gada 29. novembra rīkojums
lietā T‑56/92
Koelman
/Komisija,
Recueil
, II‑1267. lpp., 21. punkts).
Jāatgādina arī, ka, kaut arī atsevišķos punktos prasības pieteikums var tikt pamatots un papildināts ar atsaucēm uz tā pielikumos
iekļauto dokumentu fragmentiem, pielikumi ir izmantojami vienīgi pierādījumu iegūšanas un tehniskos nolūkos (Pirmās instances
tiesas 1997. gada 7. novembra spriedums lietā T‑84/96
Cipeke
/Komisija,
Recueil
, II‑2081. lpp., 34. punkts). Tādējādi ar pielikumiem nevar papildināt pamatu, kas prasības pieteikumā ir izklāstīts kopsavilkuma
veidā, norādot tajā iebildumus vai argumentus, kuri nav iekļauti prasības pieteikumā. Prasītājam prasības pieteikumā ir jānorāda
precīzi iebildumi, par kuriem Pirmās instances tiesai ir lūgts lemt, kā arī vismaz kopsavilkuma veidā ir jānorāda tiesību
un faktiskie apstākļi, ar kuriem šie iebildumi ir pamatoti (Tiesas 1992. gada 31. marta spriedums lietā C‑52/90 Komisija/Dānija,
Recueil
, I‑2187. lpp., 17. punkts, un Pirmās instances tiesas 1993. gada 28. aprīļa rīkojums lietā T‑85/92
De

Hoe
/Komisija,
Recueil
, II‑523. lpp., 20. punkts).
Līdz ar to šis pamats ir pieņemams tiktāl, ciktāl prasības pieteikumā skaidri ir norādītas kļūdas, proti, tas, ka vienu un
to pašu izmaksu atspoguļošanai izvēlētas atšķirīgas vērtības un secināts, ka pastāv atšķirības, kas ir saistītas ar tiem mēnešiem,
kuros abonementi klientiem tika piedāvāti bez maksas. Pamats savukārt nav pieņemams tiktāl, ciktāl tas attiecas uz reklāmas
izmaksu iekļaušanu mainīgajās izmaksās un vidējā divu aplūkoto pakalpojumu izmaksu segšanas apmēra aprēķināšanu, jo šie apstākļi
ir minēti un norādīti tikai vienā no prasības pieteikuma pielikumiem.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā daļēji nepieņemams un katrā ziņā kā neatbilstošs, kā tas ir norādīts 165. punktā.
b)     Par iebildumiem, kas attiecas uz dempinga pārbaudi

WIN
uzskata, ka Komisija, veicot dempinga pārbaudi, ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā un acīmredzamas kļūdas novērtējumā
un ka līdz ar to lēmums sakarā ar EKL 82. panta pārkāpumu ir jāatceļ.
WIN
kā pamatojumu norāda, ka
WIN
bija tiesības pielāgoties konkurentu cenām, ka nepastāvēja nekāds dempinga un konkurences samazināšanas plāns un ka bija
jāpierāda zaudējumu atgūšana.
Par pamatojumu, kas ir balstīts uz
WIN
tiesībām pielāgoties savu konkurentu cenām
–       Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka jebkura uzņēmēja tiesības labā ticībā pielāgoties cenai, kādu iepriekš ir noteicis konkurents, ir konkurences
procesa būtība. Šīs tiesības ir atzītas pašas Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē, judikatūrā, kā arī doktrīnas un ekonomikas
analīzes vienotajās atziņās. Tam, ka konkurentu noteiktās cenas atbilst cenām, kas ir zemākas par attiecīgā uzņēmuma izmaksām,
nav nekādas nozīmes šajā sakarā.
Šis ir iemesls, kura dēļ pati Komisija savā 1983. gada 29. jūlija Lēmumā 83/462/EEK par procedūru atbilstoši [EKL 82. pantam]
(IV/30.698 –
ECS
/
Akzo
– “Pagaidu pasākumi”, OV L 252, 13. lpp.) skaidri ļāva attiecīgajam dominējošajam uzņēmumam noteikt cenas, kas ir zemākas
par tā izmaksām, lai labā ticībā pielāgotos cenām, ko iepriekš bija noteikuši konkurenti. Tiesa savukārt saistībā ar sūdzību
par šo lēmumu ir precīzi norādījusi, ka Komisija principā neapšauba dominējoša uzņēmuma tiesības pielāgoties konkurentiem,
un pati ļoti skaidri ir atzinusi šo principu.
Turklāt savos papildu apsvērumos Komisija ir sagrozījusi faktus, nepamatoti apstrīdot
WIN
pielāgošanos saviem konkurentiem.
Komisija uzskata, ka, kaut arī pielāgošanās konkurentu cenām noteikti nav aizliegta dominējošā stāvoklī esošam uzņēmumam,
šādas iespējas tam nav, ja tā ir saistīta ar cenām, kas ir zemākas par attiecīgā pakalpojuma izmaksām. Komisija uzskata, ka,
tā kā šajā gadījumā dominējoša uzņēmuma cenu politika neļauj segt tā izmaksas, pielāgošanās cita uzņēmuma, kas neatrodas dominējošā
stāvoklī, atlaižu cenām nav attaisnojama. Komisija turklāt uzskata, ka
WIN
konkurenti neatradās dominējošā stāvoklī, un turklāt apstrīd
WIN
apgalvojumus, ka
WIN
cenu prakse ir atzīstama par pielāgošanos tās konkurentu cenām.
Komisija uzskata, ka diskusija par pielāgošanos katrā ziņā ir veltīga. Lēmumā tikai ir pārmests, ka
WIN
ir saglabājusi cenas pēc 2001. gada marta, proti, laikā, kad sabiedrības
Noos
un
Mangoosta
bija palielinājušas savas cenas vairāk nekā par 20 % un kad vairs nevarēja būt runa par pielāgošanos. Šajā sakarā tā atsaucas
uz Lēmuma 331. apsvērumu.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Vispirms ir jāsecina, ka Komisija nekādā veidā neapstrīd uzņēmēja tiesības pielāgoties cenai, ko iepriekš ir noteicis konkurents.
Lēmuma 315. apsvērumā tā ir apstiprinājusi, ka, “kaut arī pielāgošanās konkurentu cenām noteikti nav aizliegta dominējošā
stāvoklī esošam uzņēmumam, šī iespēja tam tomēr ir jāliedz, ja tā rezultātā dominējoša uzņēmuma cenas par attiecīgo pakalpojumu
netiek segtas”.

WIN
tomēr uzskata, ka Komisija tādējādi nav ievērojusi savu lēmumu pieņemšanas praksi un Tiesas judikatūru.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka
WIN
minētajos precedentos pielāgošanās tiesību piešķiršana dominējošam uzņēmumam bija ierobežota. Šis secinājums vienlaicīgi
attiecas gan uz Lēmumu 83/462, ar kuru ir noteikti pagaidu pasākumi, gan uz saskaņā ar to taisīto Tiesas spriedumu (šī sprieduma
100. punktā minētais spriedums lietā
AKZO
/Komisija, 134. punkts).
Lēmumā 83/462 Komisija ir ļāvusi
AKZO
nevis vispārīgi cenas pielāgot konkurentu cenām, bet tikai attiecībā uz vienu īpašu klientu pielāgoties tāda cita ražotāja
cenām, kas var nodrošināt tam piegādes. Turklāt šī atļauja pielāgoties konkrētos apstākļos nebija norādīta galīgajā lēmumā,
kas tika pieņemts tajā pašā lietā (Komisijas 1985. gada 14. decembra Lēmums 85/609/EEK par [EKL 82.] panta piemērošanas procedūru
(IV/30.698 –
ECS
/
AKZO
Chemie
), OV L 374, 1. lpp.).
Tādējādi
WIN
nevar atsaukties tikai uz to, ka Komisija savā lēmumu pieņemšanas praksē dominējošiem uzņēmumiem ir atzinusi tiesības pielāgoties
savu konkurentu cenām, pat ja tā rezultātā to cenas bija zemākas par to izmaksām.
Šī sprieduma 100. punktā minētajā spriedumā lietā
AKZO
/Komisija, kas ir vienīgā judikatūra, ko
WIN
ir minējusi sava apgalvojuma pamatojumam, Tiesa, protams, principā nav apšaubījusi dominējošā stāvoklī esoša uzņēmuma tiesības
pielāgoties cenām. Tomēr, atzīstot, ka Komisija pamatoti ir konstatējusi, ka nepastāv konkurējošs piedāvājums, Tiesai nebija
jālemj par to, vai likumīga ir dominējoša uzņēmuma pielāgošanās konkurentu cenām gadījumā, kad šādas pielāgošanās rezultātā
cenas ir zemākas par izmaksām.
Līdz ar to nevar apgalvot, ka dominējoša uzņēmuma tiesības pielāgoties konkurenta cenām ir absolūtas un ka šīs tiesības par
absolūtām ir atzītas Komisijas lēmumu pieņemšanas praksē un judikatūrā, it īpaši ja šīs tiesības varētu attaisnot plēsonīgu
cenu noteikšanu, kas savukārt ir aizliegta Līgumā.
Šajā gadījumā Komisija uzskata, ka šī iespēja pielāgoties ir jāliedz dominējošam uzņēmumam, ja tās izmantošanas rezultātā
dominējoša uzņēmuma izmaksas par attiecīgo pakalpojumu netiek segtas.
Līdz ar to ir jānoskaidro šī ierobežojuma atbilstība Kopienu tiesībām.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kaut arī, ja uzņēmums atrodas dominējošā stāvoklī, tam nevar liegt tiesības
aizsargāt savas attiecīgās komercintereses, ja tās tiek apdraudētas, un kaut arī tam iespēju robežās ir jādod iespēja veikt
darbības, ko tas uzskata par piemērotām, lai aizsargātu minētās intereses, šāda rīcība nav pieļaujama, ja tās mērķis ir nostiprināt
dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot (šī sprieduma 101. punktā minētais spriedums lietā
United
Brands
/Komisija, 189. punkts; Pirmās instances tiesas 1993. gada 1. aprīļa spriedums lietā T‑65/89
BPB
Industries
un
British
Gypsum
/Komisija,
Recueil
, II‑389. lpp., 117. punkts, un šī sprieduma 104. punktā minētais spriedums apvienotajās lietās
Compagnie
maritime
belge
transports
u.c./Komisija, 146. punkts).
Īpaši dominējošiem uzņēmumiem uzlikti pienākumi judikatūrā ir apstiprināti vairākkārt. Pirmās instances tiesa 1998. gada 17. jūlija
spriedumā lietā T‑111/96
ITT
Promedia
/Komisija (
Recueil
, II‑2937. lpp., 139. punkts) ir atzinusi, ka no EKL 82. pantā uzlikto pienākumu rakstura izriet, ka īpašos apstākļos dominējošiem
uzņēmumiem var tikt liegtas tiesības rīkoties vai darboties tādā veidā, kas pats par sevi nav ļaunprātīgs un kas pat nav nosodāms,
ja šo rīcību vai darbību īsteno uzņēmumi, kas neatrodas dominējošā stāvoklī.

WIN
nevar atsaukties uz absolūtām tiesībām pielāgoties savu konkurentu cenām, lai attaisnotu savu rīcību. Kaut arī dominējoša
uzņēmuma pielāgošanās konkurentu cenām patiešām pati par sevi nav ļaunprātīga vai nosodāma, nevar izslēgt, ka tā par tādu
kļūst, ja tās mērķis ir ne tikai aizsargāt savas intereses, bet gan nostiprināt šo dominējošo stāvokli un to ļaunprātīgi izmantot.
Par iespējamo dempinga un konkurences samazināšanas plāna neesamību
–       Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka dempings izraisa būtisku konkurences samazināšanos. Tāsprāt, ja nepastāv nekāda iespēja, ka konkurenti tiks izspiesti
no tirgus vai vismaz to darbība tiks traucēta vai ierobežota, dempinga stratēģiju nekādā ziņā nevar uzskatīt par racionālu.
Līdz ar to, sodot
WIN
, kaut arī tā atzīst, ka tai piederošā tirgus daļa minētā pārkāpuma izdarīšanas laikā ir būtiski samazinājusies un ka attiecīgā
laika posma beigās konkurence bija aktīva, Komisija ir izdarījusi smagu EKL 82. panta pārkāpumu.
WIN
nebija iespējas izspiest savus konkurentus no tirgus, saglabājot ļoti zemu cenu. Turklāt, tā kā šķēršļi iekļūšanai tirgū
šajā nozarē bija nelieli, būtu ļoti neracionāli mēģināt izspiest konkurentus no tirgus šāda veida nozarē, jo, kaut arī daži
konkurenti tiktu izslēgti, nāktos sastapties ar iespējamu ienākšanu tirgū jebkurā brīdī, kā rezultātā zustu interese izspiest
no tirgus konkurentus.
Komisija ir pieļāvusi smagu kļūdu vērtējumā, pārmetot
WIN
, ka tā ir izspiedusi no tirgus sabiedrību
Mangoosta
. Šī uzņēmuma maksātnespēja iestājās tikai īpaši riskantas stratēģiskās politikas, nevis
WIN
cenu politikas dēļ.

WIN
turklāt apstrīd, ka dažu konkurentu lēno attīstību Komisija saista ar to, ka viņiem nebija iespējas pielāgoties
WIN
cenām. Komisija nav ņēmusi vērā
WIN
konkurentu vēlmi koncentrēties uz zema ātruma piekļuves nodrošināšanu, novēršoties no
ADSL
pakalpojumiem, kas tika uzskatīti par nerentabliem.
Komisija ir pieļāvusi arī acīmredzamu kļūdu novērtējumā, par plēsonīgām cenām atzīstot cenas, kas bija pilnībā racionālas
spēcīgas konkurences apstākļos, kas veicināja tirgus attīstību un kas radīja spēcīgu konkurenci, kāda pastāv šobrīd. Patērētājam
katrā ziņā netika nodarīts nekāds kaitējums, jo tas varēja iepirkties par zemām cenām.
Visbeidzot,
WIN
uzskata, ka tās izvēlēto stratēģiju nekādā gadījumā nevar uzskatīt par tādu, kas norāda uz jebkādu nodomu īstenot dempingu.
Komisija tikai ir norādījusi apstākļus, kuri liecina par
WIN
iespējamo nodomu izspiest no tirgus savus konkurentus, bet nav iesniegusi objektīva dempinga plānu. Ar iespējamo nodomu īstenot
dempingu saistītā Komisijas argumentācija ir pamatota ar patvaļīgu un neobjektīvu
WIN
telpās atrasto iekšējo dokumentu izvēli.
Komisija savukārt uzskata, ka konkrētu
WIN
noteikto plēsonīgo cenu radīto seku pierādīšanai nav būtiskas nozīmes, lai konstatētu attiecīgo pārkāpumu. Tā apgalvo, ka
EKL 82. pants ir jāpiemēro, tiklīdz pastāv risks likvidēt konkurenci, nepastāvot nepieciešamībai gaidīt, ka tiks sasniegts
mērķis, kas ir saistīts ar konkurentu izslēgšanu no tirgus.
Attiecībā uz dempinga plānu Komisija norāda, ka no judikatūras izriet, ka gadījumā, ja cenas ir zemākas par vidējām mainīgajām
izmaksām, tiek prezumēts, ka tas tiek darīts ar nodomu, bet nodoms, ja cenas ir zemākas par vidējām kopējām izmaksām, bet
augstākas par vidējām mainīgajām izmaksām, ir jāpierāda ar pamatotiem un saskaņotiem pierādījumiem. Komisija uzskata, ka tā
Lēmumā ir izklāstījusi pamatotus pierādījumus, ka uzņēmums ar nodomu bija izstrādājis stratēģiju “dempinga” īstenošanai tirgū
un konkurences kavēšanai.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Runājot par EKL 82. panta piemērošanas nosacījumiem un ļaunprātīgas prakses priekšmeta un seku nošķiršanu, ir jāuzsver, ka,
lai varētu piemērot minēto pantu, ar konkurenci nesaderīga priekšmeta un seku pierādīšana attiecīgā gadījumā var būt viens
un tas pats. Ja tiek pierādīts, ka dominējoša uzņēmuma rīcības mērķis ir ierobežot konkurenci, arī šai rīcībai var būt šādas
sekas. Tādējādi attiecībā uz cenu noteikšanas praksi Tiesa šī sprieduma 100. punktā minētajā spriedumā lietā
AKZO
/Komisija ir atzinusi, ka cenas, kas ir zemākas par dominējoša uzņēmuma vidējām mainīgajām izmaksām, kā tādas tiek uzskatītas
par ļaunprātīgām, jo uzņēmuma vienīgais mērķis, nosakot šādas cenas, ir izspiest no tirgus savus konkurentus, un cenas, kas
ir zemākas par vidējām kopējām izmaksām, bet augstākas par vidējām mainīgajām izmaksām, ir ļaunprātīgas, ja tās tiek noteiktas
saskaņā ar plānu, kura mērķis ir izspiest no tirgus konkurentu. Minētajā lietā Tiesa nav pieprasījusi pierādīt konkrētas attiecīgās
prakses sekas (šajā sakarā skat. Pirmās instances tiesas 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā T‑203/01
Michelin
/Komisija,
Recueil
, II‑4071. lpp., 241. un 242. punkts).
Starp citu, ir jāpiebilst, ka tad, ja dominējošs uzņēmums faktiski īsteno praksi, kuras mērķis ir izspiest no tirgus konkurentu,
nepietiek ar to, ka vēlamais rezultāts nav sasniegts, lai šāda rīcība netiktu kvalificēta kā dominējoša stāvokļa ļaunprātīga
izmantošana EKL 82. panta nozīmē (šī sprieduma 104. punktā minētais Pirmās instances tiesas spriedums apvienotajās lietās
Compagnie
maritime
belge
transports
u.c./Komisija, 149. punkts, un 1999. gada 7. oktobra spriedums lietā T‑228/97
Irish
Sugar
/Komisija,
Recueil
, II‑2969. lpp., 191. punkts).
No iepriekš minētā skaidri izriet, ka, runājot par plēsonīgām cenām, pirmo dominējoša uzņēmuma īstenotās ļaunprātīgas prakses
elementu veido tas, ka netiek segtas tā izmaksas. Ja netiek segtas mainīgās izmaksas, otrais elements, proti, nodoms īstenot
plēsonīgas cenas, tiek prezumēts, savukārt attiecībā uz cenām, kas ir zemākas par vidējām kopējām izmaksām, ir jāpierāda,
ka pastāv plāns likvidēt konkurenci. Saskaņā ar šī sprieduma 130. punktā minēto 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā
Tetra Pak
/Komisija (151. punkts) šis nodoms likvidēt konkurenci ir jāpierāda ar pamatotiem un saskaņotiem pierādījumiem.
Šajā gadījumā Komisija ir pierādījusi
WIN
dominējošo stāvokli un Lēmuma 1. pantā ir norādījusi, ka līdz 2001. gada augustam netika segtas
WIN
mainīgās izmaksas, kā arī, ka, sākot no minētā datuma, līdz 2002. gada oktobrim netika segtas kopējās izmaksas. Tādējādi
tai, lai pierādītu pārkāpumu, attiecībā uz laika posmu, kurā netika segtas kopējās izmaksas, ir jāiesniedz pamatoti pierādījumi
par tirgus “rezervēšanas” stratēģijas pastāvēšanu.
Lēmuma 110. apsvērumā ir minēti vairāki dokumenti, kas attiecas uz visu laika posmu, par kuru ir strīds, un kas apliecina,
ka pastāvēja
WIN
izstrādāta liela ātruma interneta piekļuves tirgus “pārņemšanas” stratēģija, proti:
–        2000. gada jūlija dokuments, kurā attiecībā uz 2000. gada otro ceturksni un 2001. gadu ir izteikts šāds mērķis: “rezervēt
ADSL
tirgu, piedāvājot pilnu pakalpojumu paketi, un veicināt ieguldījumus 2001. gadā, saglabājot negatīvu finanšu bilanci”;
–        2000. gada jūlija elektroniskā vēstule, kas attiecas uz diskusiju par pieņemamu cenu un kurā ir norādīts: “mums būs grūti
pārņemt šo tirgu, ja cenas būs ļoti augstas”;
–        plānošanas vēstule 2001. gadam, kurā ir iekļautas šādas norādes: “
ADSL
tirgus pārņemšana ir nepieciešama”;
–        2001. gada 28. februāra prezentācija, kurā ir norāde uz “
WIN
liela ātruma piekļuves tirgus pārņemšanas kampaņu”;
–        stratēģiskais plāns 2002.–2004. gadam, kurā ir atkārtoti norādīts uz liela ātruma interneta piekļuves tirgus būtisku attīstību
2001.–2003. gadā un mērķi “pārņemt tirgu, uzskatot to par ienākumu radītāju”.

WIN
dokumenti pierāda, ka tā centās iegūt un pēc tam saglabāt ļoti lielas tirgus daļas. Plānošanas vēstulē 2001. gadam, piemēram,
ir norādīts, ka “no 70 [..] līdz 80 % no
ADSL
tirgus ir jāpieder
WIN
”.
WIN
valdes priekšsēdētāja prezentācijā
France Télécom
izpildkomitejā 2001. gada jūnijā tika norādīts uz 80 % lielu tirgus daļu laika posmā no 2001. līdz 2004. gadam “
Wanadoo ADSL
tipa “atsevišķo” piedāvājumu” jomā un tirgus daļu, kas no vidēji 50 % 2001. gadā pieauga līdz 72 % 2004. gadā “
eXtense
tipa “apvienoto” piedāvājumu” jomā.

WIN
, protams, ir apstrīdējusi šo dokumentu piemērojamību un it īpaši tajos izmantotā jēdziena “pārņemšana” nozīmi.
WIN
uzskata, ka šādi neformāli un spontāni vai pat nepārdomāti priekšlikumi ir tikai lēmumu pieņemšanas procesa dialektisks atspoguļojums.
Tie ir saistoši tikai šo priekšlikumu izteicējiem, nevis uzņēmumam.
Tomēr ir jānorāda, ka šos priekšlikumus ir izteikuši uzņēmuma direkcijas locekļi un ka daži no tiem tika izteikti formālo
prezentāciju laikā lēmuma pieņemšanas vai precīza plānošanas vēstules teksta izstrādes nolūkā. To spontānais un neapdomātais
raksturs līdz ar to šķiet apšaubāms.

WIN
savā prasības pieteikumā un galvenokārt dažos sava prasības pieteikuma pielikumos ir apgalvojusi, ka lielākā daļa vainu apliecinošo
dokumentu un paziņojumu tika aplūkoti, neņemot vērā situāciju, kādā tie bija radušies, un ka Komisija apzināti nav ņēmusi
vērā vairākus attaisnojošus paziņojumus.
Jāsecina, ka savā prasības pieteikumā
WIN
tikai ir uzsvērusi, ka Komisija ir izmantojusi vairākus fragmentus no iekšējiem dokumentiem, kurus tā izvairās aplūkot to
patiesajā kontekstā. Tik nenoteikts apgalvojums nedod iespēju atbildētājai sagatavot savu aizstāvību un Pirmās instances tiesai
izlemt lietu, ja attiecīgā gadījumā nav citas informācijas apgalvojuma pamatojumam (šī sprieduma 166. punktā minētais rīkojums
lietā
Koelman
/Komisija, 21. punkts). Ja pielikumus varētu izmantot, lai sīki pierādītu apgalvojumu, kas prasības pieteikumā nav izteikts
pietiekami skaidri un precīzi, tas būtu pretrunā principam, ka pielikumi ir izmantojami vienīgi pārbaudes veikšanas un tehniskos
nolūkos.
Tādējādi ir jānoraida šis iebildums, ko
WIN
pamato ar to, ka iespējamie vainu apstiprinošie dokumenti tika ņemti vērā, neņemot vērā situāciju, uz kādu tie attiecās,
un netika ņemti vērā vairāki attaisnojoši paziņojumi.
Papildus ir jānorāda, ka, pat ja frāze “mums būs grūti pārņemt šo tirgu, ja cenas būs ļoti augstas” tiktu aplūkota situācijā,
kādā tā tika izteikta, proti, pēc frāzes “mēs esam noteikuši pārāk augstas cenas” un pirms frāzes “mūsu konkurenti noteiks
cenas, kas ir zemākas par mūsu cenām”, doma par nodomu likvidēt konkurenci nezustu.
Tāpat arī frāzi “
ADSL
tirgus pārņemšana ir nepieciešama” var izprast tikai kā nodomu “likvidēt konkurenci”, pat ja to aplūko
WIN
aprakstītajos vispārējas konkurences apstākļos. Tas, ka Komisijas norādītajam paziņojumam seko paziņojums, ka “konkurences
radīšana
ADSL
tirgū pamudinās
Netissimo
samazināt (mazumtirdzniecības un vairumtirdzniecības) cenas, sākot ar 2001. gada sākumu,” un “cenu noteikšanas nosacījumu
paredzēšana vietējā tīkla sadalīšanai tādējādi neapšaubāmi veicinās
ADSL
cenu samazināšanos”, nepadara par spēkā neesošu
WIN
izteikto nepieciešamību “pārņemt” tirgu.
Frāze, saskaņā ar kuru “no 70 [..] līdz 80 % no
ADSL
tirgus ir jāpieder
Wanadoo
”, faktiski netiek apstrīdēta.
WIN
tikai apgalvo, ka nav minēta nekāda iespējamā cenu pazemināšana un ka tādējādi nepastāv saikne starp noteiktajām cenām un
WIN
mērķi iegūt konkrētu tirgus daļu. Tomēr tas, ka nav minēts veids, kādā tiks iegūti 70–80 % no
ADSL
tirgus, nekādā veidā negroza
WIN
mērķi.
Katrā ziņā šie paziņojumi, kas ir iekļauti sabiedrības iekšējos dokumentos, ir norāde uz to, ka pastāv dempinga plāns, kā
to apstiprina citi pierādījumi.
Saskaņā ar Lēmuma 279. un turpmākajiem apsvērumiem nodoms kavēt konkurenci izriet arī no tā, ka
WIN
bija zināms, ka tās konkurenti nevarēja stāties pretī tās nerentablo cenu stratēģijai kopā ar lielo tirdzniecības apjomu.
2001. gada aprīļa beigās nosūtītajā elektroniskajā vēstulē
WIN
valdes priekšsēdētājam (Lēmuma 279. apsvērums un 319. zemsvītras piezīme) par
ADSL
pakalpojumiem atbildīgā persona ir atsaukusies uz konkurentiem, kas vai nu nevēlas saņemt
France
Télécom
piedāvātos atbalsta pakalpojumus, vai arī ir “uz bankrota robežas”.

WIN
arī bija zināms, ka
AOL
nespēja pielāgoties tās mazumtirdzniecības cenām, neciešot zaudējumus, traucēja
AOL
iekļūt liela ātruma interneta piekļuves tirgū.
France
Télécom
2001. gada 29. jūnija elektroniskajai vēstulei
WIN
stratēģiskā mārketinga direktoram pievienotajā dokumentā ir iekļauts
AOL
France
valdes priekšsēdētāja paziņojums, kas ir formulēts šādi (Lēmuma 321. zemsvītras piezīme):
“Laikā, kad mūsu akcionārs bija
Cégétel
, mēs izteicām piedāvājumu kopā ar
Monaco

Telecom
un mums bija 500 abonentu. Mēs to neesam izteikuši Francijā, jo
France

Télécom
sniegtais
ADSL
pakalpojumu piedāvājums mums šobrīd neļauj gūt peļņu. Tehniski mēs esam gatavi, bet mēs nevēlamies zaudēt naudu.”
Arī no 2001. gada 20. jūlija dokumenta ar nosaukumu “Īsa analīze – Telekomunikācijas – Viedoklis par interneta tiesisko regulējumu
Francijā” izriet, ka
WIN
ir sīki analizējusi priekšrocības, ko tā var izmantot kā tirgus līderis (Lēmuma 280. apsvērums un 322. zemsvītras piezīme).
Šajā dokumentā ir norādīts, ka konkurents, kura noslodze (trafiks) būtu mazāka nekā
WIN
noslodze, gūtu peļņu, tīkla izmaksām vairākos aspektos esot zemākām nekā
WIN
izmaksām.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka 2001. gadā un 2002. gada sākumā
WIN
izteiktie diezgan ambiciozie ar tirdzniecību saistītie mērķi, ko uzņēmumam, kurš neatrodas dominējošā stāvoklī, varētu būt
grūti sasniegt tā brīža nelabvēlīgajos rentabilitātes apstākļos, kavēja konkurējošo uzņēmumu ienākšanu tirgū. Šo situāciju
radīja uzņēmuma mērķis likvidēt konkurenci.
Pamatojoties uz abiem iepriekš izteiktajiem apsvērumiem, ir jāsecina, ka Komisija ir sniegusi pamatotus un saskaņotus pierādījumus
par to, ka pārkāpuma izdarīšanas laikā pastāvēja dempinga plāns. Šīs stratēģijas loģika skaidri izriet no
WIN
stratēģijas direkcijas 2001. gada decembra paziņojuma, ka:
“Vēl vairākus gadus notiks cīņa par liela ātruma piekļuves tirgus un
ADSL
tirgus iegūšanu, jo stratēģiskais mērķis ir iegūt dominējošo stāvokli tirgus daļu veidā, rentabilitāti panākot vēlāk.”
Saskaņā ar šī sprieduma 100. punktā minēto spriedumu lietā
AKZO
/Komisija un šī sprieduma 130. punktā minētajiem 1994. gada 6. oktobra un 1996. gada 14. novembra spriedumiem lietā
Tetra
Pak
/Komisija Komisija līdz ar to ir noskaidrojusi divus apstākļus, saistībā ar kuriem ir jāpierāda, ka dominējošs uzņēmums ir
īstenojis plēsonīgu cenu praksi, atbilstoši kurai cenas bija zemākas par kopējām izmaksām.
Ar
WIN
izteiktajiem argumentiem par apjoma ekonomiju un darba produktivitāti sekmējošu pieredzi, kas šajā gadījumā pamato tādu cenu
noteikšanu, kuras ir zemākas par izmaksām, nevar atspēkot Pirmās instances tiesas izdarīto secinājumu. Uzņēmums, kas īsteno
plēsonīgas cenas, var gūt labumu no apjoma ekonomijas un darba produktivitāti sekmējošas pieredzes, ņemot vērā ražošanas apjomu,
kas ir palielinājies, tieši pateicoties šai plēsonīgu cenu praksei. Panāktā apjoma ekonomija un darba produktivitāti sekmējoša
pieredze līdz ar to nevar atbrīvot uzņēmumu no atbildības atbilstoši EKL 82. pantam.
No tā izriet, ka iebildumam, kas ir pamatots ar to, ka nepastāv dempinga plāns, nevar piekrist.
Par zaudējumu atgūšanu
–       Lietas dalībnieku argumenti

WIN
norāda, ka zaudējumu atgūšana ir apstāklis, kam nav nekāda sakara ar dempinga pārbaudi, par kuru Komisijai ir jāsniedz pierādījumi.
Tā uzskata, ka, ja dominējošam uzņēmumam nav nekāda pamata cerēt uz ilgu laiku samazināt konkurenci, lai atgūtu ciestos zaudējumus,
it īpaši tāpēc, ka iekļūšana konkrētajā tirgū ir vienkārša, tai nav racionāli iesaistīties plēsonīgu cenu politikā. Šajā gadījumā
uzņēmuma īstenota zemu cenu politika noteikti ir izskaidrojama ar ko citu, nevis ar dempinga stratēģiju.

WIN
uzskata, ka šāda nostāja ir pausta ekonomikas un tiesību doktrīnā kopumā un ka to ir paudušas ļoti daudzas tiesas un konkurences
iestādes, tostarp Amerikas Savienoto Valstu, kā arī vairāku Eiropas Savienības dalībvalstu tiesas un konkurences iestādes.
Pašā Kopienu judikatūrā nekad nav bijis noliegts, ka šāda pierādīšana ir jāveic.
Konkurences nosacījumi liela ātruma interneta piekļuves tirgū pilnībā atšķiras no tiem, kas Pirmās instances tiesai un Tiesai
bija jāaplūko iepriekšējās ar dempingu saistītajās lietās. Šķēršļi iekļūšanai šajā tirgū ir nelieli, tā pieaugums ir liels,
konkurence ir mainīga un jaunu pašreizējo un iespējamo dalībnieku, kas ienāk vai ienāks tirgū, ir ļoti daudz. Līdz ar to Komisija
pieļautu lielu kļūdu tiesību piemērošanā, ja apgalvotu, ka nav jāpierāda zaudējumu atgūšana.
Turklāt
WIN
uzskata, ka Komisija ir pieļāvusi vēl vienu acīmredzamu kļūdu novērtējumā papildus kļūdai tiesību piemērošanā, uzskatot,
ka tā ir sniegusi pierādījumus par neiespējamību atgūt zaudējumus.
Komisija apgalvo, ka zaudējumu atgūšanas pierādīšana nav priekšnoteikums plēsonīgu cenu konstatēšanai, kas ir pretrunā EKL
82. pantam. Tā uzskata, ka judikatūra šajā sakarā ir skaidra. Pakārtoti Komisija norāda, ka zaudējumu atgūšanu šajā gadījumā
ticamu ir padarījusi tirgus struktūra un ar to saistītās peļņas perspektīvas.
–       Pirmās instances tiesas vērtējums
Šī sprieduma 100. punktā minētajā spriedumā lietā
AKZO
/Komisija (71. un 72. punkts) Tiesa ir norādījusi, ka, ja ir jāpārbauda, vai uzņēmums ir izmantojis plēsonīgas cenas, pastāv
divas dažādas analīzes metodes. Pirmkārt, cenas, kas ir zemākas par vidējām mainīgajām izmaksām, vienmēr ir jāuzskata par
ļaunprātīgām. Šajā gadījumā vienīgais pieņemamais ekonomiskais mērķis ir konkurenta izspiešana no tirgus, jo katra saražotā
un pārdotā vienība rada zaudējumus uzņēmumam. Otrkārt, cenas, kas ir zemākas par vidējām kopējām izmaksām, ir jāuzskata par
ļaunprātīgām tikai tad, ja var pierādīt, ka pastāv plāns izspiest konkurentu no tirgus (šī sprieduma 130. punktā minētais
1996. gada 14. novembra spriedums lietā
Tetra
Pak
/Komisija, 41. punkts).
Šī sprieduma 130. punktā minētajā 1996. gada 14. novembra spriedumā lietā
Tetra
Pak
/Komisija (42. un 43. punkts) Tiesa ir konstatējusi, ka Apstrīdētajā spriedumā Pirmās instances tiesa ir izteikusi tādu pašu
argumentāciju kā Tiesa. Tiesa ir paskaidrojusi, ka:
“42      Attiecībā uz neaseptisku kartona kastu tirdzniecību Itālijā laikā no 1976. līdz 1981. gadam [Pirmās instances tiesa] ir atzinusi,
ka cenas ir daudz zemākas par vidējām mainīgajām izmaksām. Līdz ar to nebija [jāpierāda nodoms] izspiest no tirgus konkurentus.
1982. gadā šo kartona kastu cenas bija augstākas par vidējām mainīgajām izmaksām, bet zemākas par vidējām kopējām izmaksām.
Šī iemesla dēļ Apstrīdētā sprieduma 151. punktā Pirmās instances tiesa bija spiesta atzīt, prasītājai šajā sakarā neceļot
iebildumus, ka
Tetra

Pak
bija nodoms izspiest no tirgus konkurentu.
43      Pirmās instances tiesa Apstrīdētā sprieduma 189.–191. punktā pamatoti ir izteikusi tieši tādu pašu argumentāciju attiecībā
uz neaseptisku ierīču tirdzniecību Apvienotajā Karalistē laikā no 1981. līdz 1984. gadam.”
Attiecībā uz zaudējumu atgūšanu Tiesa iepriekš minētā sprieduma 44. punktā ir piebildusi:
“Šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos nevar prasīt, lai, iesniedzot papildu pierādījumus, vēl arī tiktu pierādīts, ka
Tetra

Pak
faktiski bija iespēja atgūt zaudējumus. Jābūt iespējai uzlikt sodu par plēsonīgu cenu noteikšanu, ja pastāv risks, ka konkurents
tiks izslēgts no tirgus. Šādu risku Pirmās instances tiesa šajā gadījumā ir konstatējusi Apstrīdētā sprieduma 151. un 191. punktā.
Mērķis konkurenci saglabāt neapdraudētu neļauj gaidīt, līdz šādas stratēģijas rezultātā konkurenti faktiski tiks izspiesti
no tirgus.”
Līdz ar to saskaņā ar Kopienu judikatūru Komisija varēja uzskatīt, ka cenas, kas ir zemākas par vidējām mainīgajām izmaksām,
ir ļaunprātīgas. Šajā gadījumā tiek prezumēts, ka šādas cenu prakses mērķis ir izstumt no tirgus konkurentus (šajā sakarā
skat. šī sprieduma 130. punktā minēto 1994. gada 6. oktobra spriedumu lietā
Tetra
Pak
/Komisija, 148. punkts). Attiecībā uz kopējām izmaksām Komisijai bija jāiesniedz pierādījumi arī par to, ka
WIN
plēsonīgu cenu prakse bija daļa no plāna “rezervēt” tirgu. Abos gadījumos nebija jāiesniedz papildu pierādījumi, lai pierādītu,
ka
WIN
faktiski bija iespēja atgūt zaudējumus.
Līdz ar to Komisija pamatoti ir atzinusi, ka zaudējumu atgūšanas pierādīšana nebija priekšnoteikums plēsonīgu cenu prakses
konstatēšanai.
Saskaņā ar šī sprieduma 130. punktā minētajiem 1994. gada 6. oktobra un 1996. gada 14. novembra spriedumiem lietā
Tetra
Pak
/Komisija un šī sprieduma 100. punktā minēto spriedumu lietā
AKZO
/Komisija savukārt, ja cenas ir zemākas par kopējām izmaksām, bet augstākas par mainīgajām izmaksām, ir jāpārbauda, vai tas
ir paredzēts plānā likvidēt konkurenci. Šī sprieduma 215. punktā Pirmās instances tiesa ir nonākusi pie secinājuma, ka Komisija
ir iesniegusi pamatotus un saskaņotus pierādījumus, ka dempinga plāns pastāvēja visā laika posmā, kurā tika īstenots pārkāpums.
Līdz ar to ir jānoraida visi pamati, kas ir norādīti, lai pamatotu lūgumu atcelt Lēmumu.
II –
Par pakārtotajiem prasījumiem, kas ir vērsti uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu
Pakārtoti
WIN
apstrīd tai noteiktā naudas soda apmēru un lūdz atcelt vai būtiski samazināt šo sodu. Tā savu prasījumu pamatojumam atsaucas
uz sodu individuālā rakstura principa un sodu likumības principa pārkāpumu, attiecīgās prakses seku neesamību, nepareizu pārkāpuma
ilguma noteikšanu un samērīguma principa pārkāpumu.
A –
Sodu individuālā rakstura principa un sodu likumības principa pārkāpums
1.     Par sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija ir pārkāpusi sodu individuālā rakstura principu, ņemot vērā
France
Télécom
rīcību, lai uzliktu sodu
WIN
. Pirmkārt, Komisija ir atzinusi, ka pārkāpums tika izbeigts
France
Télécom
iejaukšanās rezultātā. Otrkārt, Komisija ir ņēmusi vērā
France
Télécom
rīcību, lai novērtētu, vai pārkāpums, kuru, iespējams, ir izdarījusi
WIN
, ir izdarīts ar nodomu.
Komisija noraida šo pamatu, atsaucoties galvenokārt uz savu atbildi uz šo pašu pamatu, ko
WIN
ir norādījusi saistībā ar pamata prasījumiem. Komisija piebilst, ka
WIN
nodomu izstumt no tirgus konkurentus pietiekami apstiprina uzņēmuma iekšējie dokumenti, tā ka nejaušām norādēm uz
France
Télécom
nav nekādas nozīmes.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums
Šis pamats lielā mērā sakrīt ar pamatu, ko
WIN
ir norādījusi pamata prasījumos par atcelšanu. Līdz ar to ir jāatsaucas uz šī sprieduma 66.–71. punktu.
Tas, ka par
WIN
izdarītā pārkāpuma beigu dienu tika noteikta diena, kad
France
Télécom
pazemināja cenas, nenozīmē, ka
WIN
sods tika noteikts, pamatojoties uz
France
Télécom
rīcību. Attiecīgajā pārkāpumā ļoti skaidri ir vainota
WIN
, nevis
France
Télécom
.
WIN
pati varēja pārtraukt pārkāpumu pirms
France
Télécom
iejaukšanās un bez šādas iejaukšanās. Tas, ka pārkāpuma beigu diena nebija atkarīga no
WIN
rīcības, neko nemaina tās izdarītajā pārkāpumā. Pārkāpums ir tieši saistīts ar izmaksu apmēru. Tā kā dažas no šīm izmaksām
ir tieši atkarīgas no piegādātāju uzņēmumu noteiktajām cenām, pārkāpuma beigu diena atsevišķos gadījumos var būt atkarīga
no šo uzņēmumu rīcības.
Līdz ar to šis arguments, kas ir pamatots ar sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu, ir jānoraida.
2.     Par pamatu, kas ir balstīts uz sodu likumības principa pārkāpumu
a)     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Lēmumā sods tai ir uzlikts, pamatojoties uz diviem jauniem juridiskiem noteikumiem. Pirmkārt, jautājumā par pielāgošanos
Komisija pilnībā ir mainījusi savu iepriekšējo lēmumu pieņemšanas praksi. Otrkārt, Komisija ir izmantojusi pavisam jaunu un
neparedzamu dempinga pārbaudi.
Nepastāv neviens precedents jautājumā par plēsonīgām cenām jaunā tirgū. Aprēķināšanas metode, ko Komisija ir izmantojusi šajā
gadījumā, tika piemērota pirmo reizi, nosakot to procedūras gaitā.
WIN
norāda, ka saskaņā ar metodi, ko ir pieņēmušas vairākas valsts konkurences iestādes, tai bija pamats uzskatīt, ka tās cenas
nav plēsonīgas cenas.
Komisija savukārt apgalvo, ka EKL 82. pants un Regulas Nr. 17 15. panta 2. punkts ir vienīgais juridiskais pamats naudas soda
uzlikšanai šajā lietā un ka šīs normas nekādā ziņā nav jaunas. Tā atsaucas uz pastāvīgo judikatūru, saskaņā ar kuru tās iepriekšējā
lēmumu pieņemšanas prakse pati par sevi nav juridiskais pamats naudas soda uzlikšanai konkurences jomā.
Komisija vēl arī piebilst, ka judikatūrā plēsonīgu cenu prakse jau ir tikusi kvalificēta kā EKL 82. panta pārkāpums.
b)     Pirmās instances tiesas vērtējums

WIN
nevar apgalvot, ka rīcība, par kuru tai ir noteikts sods, nebija atzīstama par pārkāpumu brīdī, kad tā tika īstenota. Ja
uzņēmums jebkādā veidā ļaunprātīgi izmanto savu dominējošo stāvokli kopējā tirgū vai lielā tā daļā, uz šādu rīcību attiecas
EKL 82. pants.
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru ļaunprātīgas prakses uzskaitījums EKL 82. pantā nav izsmeļošs to dominējoša stāvokļa
ļaunprātīgas izmantošanas gadījumu uzskaitījums, kas ir aizliegti Līgumā (Tiesas 1973. gada 21. februāra spriedums lietā 6/72
Europemballage Corporation
un
Continental
Can Company
/Komisija,
Recueil
, 215. lpp., 26. punkts, un 2000. gada 16. marta spriedums apvienotajās lietās C‑395/96 P un C‑396/96 P
Compagnie
maritime
belge
transports
u.c./Komisija,
Recueil
, I‑1365. lpp., 112. punkts).
Plēsonīgu cenu prakse jau iepriekš ir tikusi kvalificēta kā EKL 82. panta pārkāpums. Komisija par šādu praksi ir noteikusi
sodu, un šajā jautājumā ir taisīts šī sprieduma 100. punktā minētais spriedums lietā
AKZO
/Komisija un šī sprieduma 130. punktā minētie 1994. gada 6. oktobra un 1996. gada 14. novembra spriedumi lietā
Tetra
Pak
/Komisija, kuros tika piemērots dempinga tests, kas pamatots ar mainīgo izmaksu un kopējo izmaksu nošķiršanu, kā tas tika
darīts arī šajā gadījumā.
Šajā lietā Komisija tomēr ir pielāgojusi šo pārbaudi,
WIN
labvēlīgā veidā sadalot ar klientu piesaistīšanu saistītās izmaksas, lai ņemtu vērā konkrētā tirgus īpatnības.
Šajā sakarā ir jāsecina, ka minētajās lietās izmantotās metodes piemērošanas rezultātā
WIN
katrā ziņā varēja paredzēt, ka tā būs saistīta ar iespējamu soda noteikšanu atbilstoši EKL 82. pantam.
WIN
nevar atsaukties uz to, ka tā nevarēja paredzēt, ka šī metode, kas tai ir labvēlīga, tiks pielāgota.
Ne no Komisijas lēmumu pieņemšanas prakses, ne arī no judikatūras neizriet, ka
WIN
būtu pamats gaidīt, ka šajā gadījumā pastāvošajos apstākļos tai tiks atzītas tiesības pielāgoties savu konkurentu cenām (skat.
šī sprieduma 176.–187. punktu), tiks piemērota atjaunināto naudas plūsmu (
cash‑flows
) metode (skat. šī sprieduma 153. un 156. punktu) un tiks ņemta vērā peļņa, kas gūta pēc pārkāpuma izbeigšanas (skat. šī sprieduma
152. punktu). Attiecīgajā laika posmā tirgus vairs nebija izveides stadijā (skat. šī sprieduma 106. punktu).

WIN
tomēr ir atsaukusies uz Komisijas 2001. gada 20. marta Lēmumu 2001/354/EK par [EKL] 82. panta piemērošanas procedūru (lieta
COMP/35.141 –
Deutsche
Post

AG
) (OV L 125, 27. lpp., 47. apsvērums), kurā Komisija nav pieprasījusi uzlikt naudas sodu par to, ka netiek segtas papildu
izmaksas, jo līdz tam nebija sniegta atbilde uz jautājumu par to, kāds izmaksu segšanas standarts ir piemērojams tāda uzņēmuma
konkurējošiem pakalpojumiem, kas ražo vairākas preces vai sniedz vairākus pakalpojumus un kas viens pats darbojas konkrētā
jomā.
Minētajā lietā prasītājs bija uzsvēris, ka
Deutsche
Post

AG
izmantoja ienākumus, kas gūti no peļņu nesoša vēstuļu nosūtīšanas pakalpojumu monopola, lai finansētu zaudējumus nesošo tirdzniecību
komercsūtījumu transportēšanas pakalpojumu nozarē, lai no šīs nozares izspiestu savus konkurentus. Savā Lēmumā Komisija ir
sodījusi
Deutsche
Post
par tā piešķirtajām atlaidēm pastāvīgajiem klientiem un uzlikusi tam šai sakarā naudas sodu 24 miljonu EUR apmērā. Tomēr
uzliktais naudas sods nebija saistīts ar sūtījumu transportēšanu par cenām, kas ir zemākas par papildu izmaksām.
Jānorāda, ka situācijai, kādā atradās
Deutsche
Post
, piemīt ļoti specifiskas īpatnības, salīdzinot ar šo lietu. Minētajā situācijā uzņēmums veica darbību, kas atkarībā no apstākļiem
bija vai nu monopoldarbība, kuras pamatā bija darbība vispārējās interesēs, vai arī darbība, kas pakļauta konkurencei. Minētajā
lietā jautājums līdz ar to bija par izmaksu segšanas standarta noteikšanu attiecībā uz uzņēmumu, kas viens pats darbojas kādā
konkrētā nozarē un kas var šajā nozarē gūtos ienākumus izmantot, lai segtu savus zaudējumus citā nozarē, kurā pastāv konkurence.
Šādā situācijā uzņēmumam varētu rasties šaubas par piemērojamajām normām. Situāciju, kādā atradās
WIN
, kas darbojās tikai tādā tirgū, kurā pastāv konkurence, nevar salīdzināt ar situāciju, kādā atradās
Deutsche
Post
, un šajā sakarā tā drīzāk ir pielīdzināma situācijai, kādā atradās
AKZO
un
Tetra
Pak
.
Cita starpā ir jānorāda, ka, kaut arī naudas sods netika noteikts šī iemesla dēļ, Lēmuma 2001/354 2. pantā tomēr ir konstatēts
EKL 82. panta pārkāpums, ko ir izdarījis
Deutsche
Post
, nozarē, kurā tirdzniecība notiek pa pastu, piedāvājot veikt sūtījumu transportēšanu par cenām, kuras ir zemākas par papildu
izmaksām. Tā kā minētais lēmums tika pieņemts 2001. gada 20. martā un
Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts 2001. gada 5. maijā,
WIN
līdz ar to pārkāpuma izdarīšanas laikā – no 2001. gada marta līdz 2002. gada oktobrim – bija jāzina, ka šāda rīcība ir atzīstama
par pārkāpumu. Ir skaidrs arī, ka šajā lietā pati
WIN
ir apstrīdējusi papildu izmaksu ņemšanu vērā un savā atbildē uz paziņojumu par papildu iebildumiem ir izteikusi prieku par
to, ka Komisija ir atteikusies no šīs metodes. Līdz ar to
WIN
nevar pārmest Komisijai par šīm izmaiņām.
Katrā ziņā, ja pieņem, ka ir jāņem vērā attiecīgās liela ātruma interneta piekļuves tirgus īpatnības, pat ja plēsonīgu cenu
prakse nav jauns pārkāpums, Komisijas lēmums nenoteikt naudas sodu kādā iepriekšējā lēmumā tādēļ, ka konstatētais pārkāpums
ir salīdzinoši jauns, nenodrošina imunitāti uzņēmumiem, kas izdara pārkāpumus, par kuriem iepriekš Komisija nav noteikusi
sodu. Izvērtējot katras atsevišķas lietas īpašos apstākļus, Komisija, īstenojot savas izvērtēšanas pilnvaras, lemj par vajadzību
noteikt naudas sodu, lai sodītu par izdarīto pārkāpumu un lai saglabātu konkurences tiesību efektivitāti (Pirmās instances
tiesas 1997. gada 22. oktobra spriedums apvienotajās lietās T‑213/95 un T‑18/96
SCK
un
FNK
/Komisija,
Recueil
, II‑1739. lpp., 239. punkts).
Līdz ar to Komisija šajā gadījumā nav pārkāpusi sodu likumības principu.
B –
Attiecīgās prakses seku neesamība
1.     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzskata, ka Komisija nevarēja iesniegt pierādījumus par to, ka attiecīgā
WIN
īstenotā prakse jebkādā veidā ir ietekmējusi tirgu. Tāpēc tai uzliktā naudas soda apmērs līdz ar to ir jāsamazina.
Attiecībā uz savu tirgus daļu
WIN
uzsver, ka Komisija pati savā lēmumā ir apstiprinājusi, ka tirgus daļa saglabāsies 50 % robežās, kaut arī 2002. gada oktobrī,
kad tika izbeigts pārkāpums, tā veidoja 72 %, tādējādi paredzot, ka tā samazināsies par vienu trešdaļu tikai deviņu mēnešu
laikā. Ar to pietiek, lai pierādītu, ka
WIN
ar konkurenci iespējami nesaderīgā prakse ilgstoši neietekmēja tirgus struktūras.
Turklāt attiecīgajā laika posmā konkurence interneta piekļuves tirgū bija ļoti liela. 2002. gada septembrī pastāvēja vairāk
nekā 70 patērētājiem paredzētu piedāvājumu. Tirgū ienāca jauni IPN, bet piedāvājumu cenas konkurences ietekmē samazinājās.
Konkurences pieaugums nebija apdraudēts un sabiedrības
Mangoosta
aiziešanā no tirgus nevar vainot
WIN
.

WIN
šajā sakarā norāda, ka Komisijas apgalvojums par to, ka minētā
WIN
prakse būtiski ir ietekmējusi tirgus struktūru, ir tikai pieņēmums, ko nepamato neviens konkrēts fakts, kurš pierādītu
WIN
konkurentiem radītās faktiskās grūtības.
Komisija apstrīd
WIN
sniegto informāciju, uzsverot, ka tā attiecas vai nu uz visu gan liela ātruma, gan maza ātruma interneta piekļuves nodrošināšanas
darbību kopumā, vai arī uz liela ātruma
ADSL
interneta piekļuves nodrošināšanas jomu atkarībā no tā, kura ir labvēlīgāka
WIN
argumentiem.
Komisija apgalvo, ka, salīdzinot dažādu tirgus dalībnieku tirdzniecības pieaugumu laikā no 2001. gada līdz 2002. gada rudenim,
ir skaidri redzams, ka
WIN
stratēģija ļāva tai tikt galā ar konkurenci un nostiprināt savu stāvokli. Attiecīgajā laika posmā, piemēram, nenotika neviena
būtiska jauna dalībnieka ienākšana tirgū.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Saskaņā ar Pamatnostādnēm soda naudas noteikšanai, piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta
5. punktu (OV 1998, C 9, 3. lpp.), novērtējot pārkāpuma smagumu, ir jāņem vērā atbilstošais pārkāpuma raksturs, faktiskā ietekme
uz tirgu un konkrētā ģeogrāfiskā tirgus apjoms.

WIN
ir apstrīdējusi, ka attiecīgais pārkāpums ir ietekmējis tirgu. Tomēr dažādi apstākļi norāda uz pretējo.
Pirmkārt,
WIN
piederošā liela ātruma piekļuves tirgus daļa laika posmā no pārkāpuma sākuma dienas līdz 2002. gada augustam sākumā pieauga
no 50 % līdz 72 % (Lēmuma 400. apsvērums un 8. tabula), un, pat ja saskaņā ar
WIN
sniegto informāciju atbildē uz Pirmās instances tiesas uzdotajiem rakstveida jautājumiem tā vēlāk, 2002. gada oktobrī samazinājās
līdz 63,6 %, jāuzsver, ka
WIN
lielākajam konkurentam piederēja tikai 8 % no tirgus, pārējo konkurentu rīcībā paliekot mazāk kā 2,5 % no tirgus (Lēmuma
376. apsvērums). No Lēmuma 9. tabulas, ko
WIN
nav apstrīdējusi, izriet, ka visā attiecīgajā laika posmā
WIN
savu daļu salīdzinājumā ar savu lielāko konkurentu būtiski palielināja.
Otrkārt, konkurente – sabiedrība
Mangoosta
– aizgāja no tirgus (Lēmuma 400. apsvērums).
WIN
, protams, uzskata, ka
Mangoosta
maksātnespēja ir saistīta tikai ar īpaši riskantu stratēģisko politiku un nekādā gadījumā ne ar
WIN
cenu politiku. Tomēr ir jānorāda, ka, tā kā
Mangoosta
savas preces piedāvāja par mazliet augstāku cenu nekā
WIN
, tai radās tādi zaudējumi, ka tā galu galā 2001. gada martā savas cenas paaugstināja par 20 %, kas tomēr nevarēja novērst
tās sanāciju tiesas uzraudzībā 2001. gada 2. augustā (Lēmuma 384. apsvērums). Pavisam neliela konkurenta, kura cenas ir zemākas
par izmaksām, bet mazliet augstākas par
WIN
cenām, izzušana vismaz šajā gadījumā ir apstāklis, kas norāda uz grūtībām iekļūt tirgū.
Treškārt, attiecīgajā laika posmā tika novērota ļoti liela konkurējošo kabeļtīkla operatoru tirgus daļu samazināšanās (Lēmuma
14. tabula), savukārt konkurentu ienākšana tirgū
ADSL
jomā bija ļoti neliela.
WIN
neapstrīd kabeļtīkla operatoru tirgus daļu samazināšanos, tomēr norāda, ka tā nav saistīta ar tās cenu noteikšanas politiku,
bet gan ar
ADSL
attīstību, kas kabeļtīkla operatorus nostāda nelabvēlīgā situācijā. Tomēr ir jāuzsver, ka, pēc
WIN
domām, 2001. gada septembrī kabeļtīkla operatori bija vienīgie faktiskie konkurenti liela ātruma interneta piekļuves tirgū
(Lēmuma 444. zemsvītras piezīme) un ka
ADSL
“tirgus, kurā tā ieņēma dominējošu stāvokli, bet kurā kopumā nenorisinājās pārāk aktīva darbība, veidojās 2001. gada beigās”.
Ceturtkārt,
WIN
prakse kavēja konkurentu ienākšanu tirgū vai attīstību. Vairāki no tiem ir apstiprinājuši, ka, ņemot vērā sedzamās izmaksas,
nebija iespējams pielāgoties
WIN
cenām, neciešot zaudējumus (skat. Lēmuma 379. apsvērumu un 451. zemsvītras piezīmi). Turklāt jaunienākušo tirgus dalībnieku
skaits bija ļoti mazs.
WIN
ir atsaukusies uz gadījumiem, kas attiecas uz sabiedrībām
Dixinet
un
Net

pratique
. Tomēr 2002. gada augusta beigās
Dixinet
bija tikai desmit
ADSL
un telefona pakalpojumu abonentu, savukārt
Net

pratique
, kas savus pakalpojumus sāka piedāvāt tikai 2002. gada vasarā, proti, pārkāpuma izdarīšanas beigās, pēc sešiem mēnešiem bija
ieguvusi ne vairāk kā 1400 abonentus.
Šajā sakarā
WIN
arguments, ka dažu konkurentu lēnā attīstība ir saistīta ar stratēģijas izvēli un vēlmi koncentrēties uz maza ātruma piekļuves
jomu, kaitējot
ADSL
, kas tika uzskatīts par nerentablu, nav pārliecinošs. Pat ja daži konkurenti sākumā varēja šaubīties par liela ātruma piekļuves
attīstību, nevar prezumēt, ka tie šādu viedokli saglabāja, redzot šī tirgus lielo pieaugumu. Sabiedrības
T‑Online
, kas kā interneta piekļuves nodrošinātāja ir pazīstama ar nosaukumu
Club
Internet
, prasība Francijas konkurences iestādēs drīzāk liek pieņemt pretējo. Tāpat arī šī sprieduma 212. punktā citētais
AOL
France
valdes priekšsēdētāja paziņojums liek domāt, ka iemesls, kāpēc šis uzņēmums nedarbojas liela ātruma piekļuves tirgū, tajā
laikā bija saistīts ar zaudējumiem, ko tas minētajā tirgū būtu cietis
WIN
plašā piedāvājuma dēļ, nevis tā vēlmes pievērsties tikai maza ātruma piekļuves jomai dēļ.
Attiecībā uz
WIN
argumentu, ka patērētāji necieta tās cenu prakses dēļ, bet tieši pretēji – guva no tās labumu, ir jāatgādina, ka Tiesa ir
atzinusi, ka EKL 82. pants attiecas ne tikai uz tādu praksi, kas var nekavējoties radīt zaudējumus patērētājiem, bet arī uz
praksi, kura tiem rada zaudējumus, apdraudot efektīvas konkurences pastāvēšanu (šī sprieduma 242. punktā minētais spriedums
lietā
Europemballage Corporation
un
Continental
Can Company
/Komisija, 26. punkts).
Līdz ar to šis pamats, kas ir balstīts uz attiecīgās prakses seku neesamību, ir jānoraida.
C –
Pārkāpuma ilguma nepareiza noteikšana
1.     Lietas dalībnieku argumenti

WIN
uzsver, ka, pirmkārt, Komisija ir uzskatījusi, ka pārkāpums, kurā tā tiek vainota, tika izbeigts tāpēc, ka 2002. gada 15. oktobrī
France
Télécom
samazināja cenas.
France
Télécom
bija paziņojis, ka šī cenu samazināšanās notiks, sākot ar 2002. gada aprīli, jo šī pasākuma īstenošanu aizkavēja
Autorité
de
régulation
des
télécommunications
(
ART
) [Telekomunikāciju kontroles iestāde] apstiprināšanas process. Līdz ar to
WIN
katrā ziņā nevar būt atbildīga par pārkāpumu pēc 2002. gada marta, un līdz ar to pārkāpuma ilgums nevar būt vairāk kā trīspadsmit
mēneši.
Otrkārt, Komisija savā Lēmuma kā pārkāpuma ilgumu ir norādījusi garāku laika posmu nekā paziņojumos par iebildumiem paredzētais.
Līdz ar to Pirmās instances tiesai būtu jākonstatē, ka pārkāpuma ilgums, par kuru
WIN
varētu saukt pie atbildības, ir ne vairāk kā 17 mēneši, un tā rezultātā būtu jāsamazina naudas sods.
Attiecībā uz šo pēdējo argumentu Komisija norāda, ka paziņojumus par iebildumiem nevar uzskatīt par tādiem, kuros ir noteikts
konkrēts pārkāpuma ilgums, jo pārkāpums vēl joprojām turpinājās.
Komisija norāda, ka
WIN
nevar atsaukties uz argumentu par
France
Télécom
kavēšanos cenu pazemināšanā
ART
apstiprināšanas procesa dēļ.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Attiecībā uz pārkāpuma ilguma pagarināšanu salīdzinājumā ar paziņojumos par iebildumiem minēto ilgumu ir jāatsaucas uz šī
sprieduma 49.–52. punktu, no kuriem izriet, ka šis arguments ir jānoraida.
Attiecībā uz
France
Télécom
paziņojumu par vairumtirdzniecības cenu pazemināšanu, sākot no 2002. gada aprīļa, ir jānorāda, ka pārkāpums netika izbeigts
minētajā dienā, bet gan tikai faktiskās cenu pazemināšanas laikā. Šīs
France
Télécom
cenu pazemināšanas rezultātā automātiski samazinājās izmaksas.
WIN
cenas vairs nebija zemākas par tās kopējām izmaksām, un pārkāpums tika izbeigts. Negaidot šo
France
Télécom
cenu pazemināšanos,
WIN
varēja jebkurā brīdī izbeigt pārkāpumu, piemēram, paaugstinot savas cenas vai samazinot citas izmaksas. Tomēr tā neveica
nevienu pasākumu šajā sakarā.
No tā izriet, ka naudas soda apmērs, kas noteikts, ņemot vērā norādīto pārkāpuma ilgumu, nav jāsamazina.
D –
Samērīguma principa pārkāpums
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Pirmkārt,
WIN
apgalvo, ka, nosakot naudas soda apmēru, nav ņemta vērā tās attieksme pret sadarbību un pārskatāmību. Otrkārt,
WIN
kritizē, ka Komisija nav ņēmusi vērā pārkāpuma pakāpenisku izbeigšanu ne naudas soda pamatapmēra noteikšanas laikā, ne arī
saistībā ar atbildību mīkstinošiem apstākļiem. Pārkāpuma apmērs tika samazināts, sākot ar 2001. gada augustu, jo
France
Télécom
samazināja vairumtirdzniecības cenas vēl pirms tam, kad tas tika informēts par Komisijas veikto izmeklēšanu.
France
Télécom
nepārtraukti ir izrādījis savu vēlmi, cik vien iespējams, ātri atrisināt Komisijas norādīto problēmu.
Komisija uzskata, ka šajā gadījumā nepastāv ne atbildību mīkstinoši, ne atbildību pastiprinoši apstākļi.
2.     Pirmās instances tiesas vērtējums
Pirmkārt, attiecībā uz iespējamo sadarbību ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru sadarbība izmeklēšanā, kas nepārsniedz
Regulas Nr. 17 11. panta 4. un 5. punktā noteiktos uzņēmumu pienākumus, nevar būt naudas soda samazinājuma iemesls (šajā sakarā
skat. Pirmās instances tiesas 1992. gada 10. marta spriedumu lietā T‑12/89
Solvay
/Komisija,
Recueil
, II‑907. lpp., 341. un 342. punkts, un 1998. gada 14. maija spriedumu lietā T‑317/94
Weig
/Komisija,
Recueil
, II‑1235. lpp., 283. punkts).
Lēmuma 412. apsvērumā Komisija ir minējusi, ka
WIN
kā atbildību mīkstinošu apstākli ir norādījusi uz savu atklātību un pilnīgu sadarbību šīs procedūras norisē. Komisija tomēr
ir konstatējusi, “ka uzņēmums tikai ir izpildījis savus parastos pienākumus informēt Komisiju, kas tam ir uzlikti ar Regulu
Nr. 17”.
Prasības pieteikumā
WIN
ir uzsvērusi, ka Komisija nav ņēmusi vērā, ka tā nepārtraukti ir pilnībā sadarbojusies procedūras laikā un ka tās rīcība
ir bijusi pilnībā atklāta.
WIN
piebilst, ka pēc tās uzaicinājuma Komisija ir apmeklējusi tās telpas un nokopējusi dokumentus, kas attiecas uz tās izmaksām
un komercpiedāvājumu izstrādi. Ne
WIN
prasības pieteikumā, ne replikā nav citu precizējumu par šo sadarbību.
Jāsecina, ka
WIN
nav iesniegusi nevienu pierādījumu, kas varētu atspēkot, ka tā tikai pildīja pienākumus, ko tai uzliek Regula Nr. 17.
WIN
arī nav pierādījusi, ka tā pati ir aicinājusi Komisiju ierasties savās telpās pirms izmeklēšanas uzsākšanas. Komisija savā
iebildumu rakstā apgalvo, ka prasītāja nevar kā atbildību mīkstinošu apstākli minēt, ka Komisija savas pārbaudes uz vietas,
pamatojoties uz Regulas Nr. 17 14. panta 2. punktu, ir veikusi, vienkārši “sarunājot tikšanos ar uzņēmuma pārstāvjiem tā telpās”.
Pakārtoti ir jānorāda, ka, pat ja šāds pieņēmums būtu pareizs, ar to, ka
WIN
pati būtu varējusi uzaicināt Komisiju apmeklēt tās telpas, negaidot, kad Komisija pieņems lēmumu par pārbaužu veikšanu, nepietiek,
lai pierādītu tik ciešu sadarbību, kas varētu tikt ņemta vērā kā atbildību mīkstinošs apstāklis. Jānorāda, ka Regulas Nr. 17
14. pants paredz, ka, pildot savus EKL 81. pantā noteiktos pienākumus, Komisija var veikt nepieciešamo izmeklēšanu uzņēmumos.
Tās pilnvarotās amatpersonas var iekļūt jebkurā uzņēmuma telpā un iegūt darījumu dokumentu kopijas. Komisija izmeklēšanu var
veikt, izdodot rakstisku pilnvaru (14. panta 2. punkts) vai pieņemot lēmumu (14. panta 3. punkts). Tas, ka Komisija šajā gadījumā
nav pieņēmusi lēmumu, vēl nenozīmē, ka “uzņēmums ir efektīvi sadarbojies procedūras laikā” Pamatnostādņu [naudas soda] noteikšanai,
piemērojot Regulas Nr. 17 15. panta 2. punktu un EOTK līguma 65. panta 5. punktu, nozīmē.
Otrkārt, attiecībā uz argumentiem par pārkāpuma pakāpenisku izbeigšanu ir jānorāda, ka, pirmkārt,
WIN
pati nav veikusi nekādus pasākumus šajā sakarā. Tā nevar sev par labu atsaukties uz
France
Télécom
rīcību. Otrkārt, pat ja
France
Télécom
rīcība varētu pozitīvi ietekmēt tirgu līdz pārkāpuma izbeigšanai, tā nevar mainīt
WIN
izdarītā pārkāpuma kvalifikāciju, padarot to mazāk smagu.
WIN
noteiktās plēsonīgās cenas konkrētajā tirgū ir atzīstamas par smagu konkurences tiesību normu pārkāpumu. Tas, ka dažu ļaunprātīgu
apstākļu norises intensitāte varēja atšķirties attiecīgā perioda laikā, nevar mainīt tā kvalifikāciju (šajā sakarā skat. šī
sprieduma 195. punktā minēto 2003. gada 30. septembra spriedumu lietā
Michelin
/Komisija, 278. punkts).
No iepriekš izklāstītā izriet, ka
WIN
norādītais pamats, kas ir balstīts uz samērīguma principa pārkāpumu, ir jānoraida, līdz ar to arī prasījumi par naudas soda
atcelšanu vai samazināšanu ir jānoraida.
Pamatojoties uz visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem, prasība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.
Ar šādu pamatojumu
PIRMĀS INSTANCES TIESA
(piektā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
prasītāja atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
Vilaras
Martins Ribeiro
Dehousse
Šváby

Jürimäe
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2007. gada 30. janvārī.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
E. Coulon

M. Vilaras
Satura rādītājs
Fakti un procedūra
Lietas dalībnieku prasījumi
Juridiskais pamatojums
I –  Par prasījumiem, kas vērsti uz Lēmuma atcelšanu
A –  Par pamatu, kas ir balstīts uz tiesību uz aizstāvību un būtisku formas prasību pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Par pamatu, kas ir balstīts uz pamatojuma nenorādīšanu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Par pamatu, kas ir balstīts uz sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Par EKL 82. panta pārkāpumu
1.  Par dominējošo stāvokli
a)  Par nepareizu tirgus noteikšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par nepilnīgu dominējošā stāvokļa pārbaudi
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par dominējošā stāvokļa ļaunprātīgu izmantošanu
a)  Par iebildumiem, kas attiecas uz izmaksu segšanas pārbaudi
Par kļūdu izmaksu segšanas apmēra aprēķināšanas metodē
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par kļūdām aprēķinos, piemērojot izvēlēto metodi
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
b)  Par iebildumiem, kas attiecas uz dempinga pārbaudi
Par pamatojumu, kas ir balstīts uz WIN tiesībām pielāgoties savu konkurentu cenām
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par iespējamo dempinga un konkurences samazināšanas plāna neesamību
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par zaudējumu atgūšanu
–  Lietas dalībnieku argumenti
–  Pirmās instances tiesas vērtējums
II –  Par pakārtotajiem prasījumiem, kas ir vērsti uz naudas soda atcelšanu vai samazināšanu
A –  Sodu individuālā rakstura principa un sodu likumības principa pārkāpums
1.  Par sodu individuālā rakstura principa pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
2.  Par pamatu, kas ir balstīts uz sodu likumības principa pārkāpumu
a)  Lietas dalībnieku argumenti
b)  Pirmās instances tiesas vērtējums
B –  Attiecīgās prakses seku neesamība
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
C –  Pārkāpuma ilguma nepareiza noteikšana
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
D –  Samērīguma principa pārkāpums
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Pirmās instances tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – franču.