CELEX: 62002CJ0429
Člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES)
Direktiva 89/552/EGS
Televizija brez meja
Razširjanje televizijskih programskih vsebin
Oglaševanje
Nacionalni ukrep, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi članici, kadar gre za posredno televizijsko oglaševanje, pri katerem se na zaslonu pojavijo oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom določenih športnih prireditev
Zakon "Evin"

S sodbo z dne 19. novembra 2002, ki je prispela na Sodišče 27. novembra, je Cour de cassation na podlagi člena 234 ES predložilo
predhodni vprašanji o razlagi Direktive Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov in drugih
predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov (UL L 298, str. 23) in člena 59 Pogodbe
ES (po spremembi postal člen 49 ES).
Ti vprašanji sta bili predloženi v okviru spora med Bacardi France SAS, prej Bacardi-Martini SAS (v nadaljevanju: Bacardi),
in Télévision française 1 SA (v nadaljevanju: TF1), Groupe Jean-Claude Darmon SA (v nadaljevanju: Darmon) in Girosport SARL
(v nadaljevanju: Girosport), katerega cilj je, da se navedenim trem družbam naloži, naj nehajo izvajati pritisk na tuje klube,
da naj ti na reklamnih panojih, nameščenih na krajih dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo na ozemlju drugih držav
članic, zavračajo oglaševanje alkoholnih pijač, ki jih proizvaja Bacardi.

Pravni okvir

Skupnostna ureditev
Cilj Direktive 89/552 je odpraviti omejitve svobode opravljanja storitev oddajanja televizijskih programov. V ta namen določa
načelo svobode sprejemanja in razširjanja čezmejnih programskih vsebin in usklajuje zakonodajo, ki se zanje uporablja v različnih
državah članicah na področjih, kot je televizijsko oglaševanje. V skladu s sistemom, ki ga vzpostavlja ta direktiva, mora
izvorna država članica zakonsko urediti in nadzorovati čezmejne programske vsebine v skladu z minimalnimi predpisi, ki jih
določa. Nasprotno na področju, ki ga usklajuje omenjena direktiva, države članice sprejemnice načeloma niso več pristojne.
Opredelitve
Pojem „televizijsko oglaševanje“ je opredeljen v členu 1(b) Direktive 89/552 in pomeni „vsako obliko obvestila, ki ga javno
ali zasebno podjetje oddaja za plačilo ali podobno nadomestilo in ki zadeva trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko
z namenom spodbujanja preskrbe z blagom in storitvami, vključno z nepremičninami ali pravicami in obveznostmi, za plačilo“.
Temeljne določbe
Člen 2(2), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 89/552 določa:
„Države članice zagotovijo svobodo sprejemanja televizijskih oddaj iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega razširjanja
na svojem ozemlju iz razlogov, ki zadevajo področja, ki jih usklajuje ta direktiva.“
Člen 10(1) te direktive določa:
„Televizijsko oglaševanje mora biti jasno razpoznavno kot takšno in mora biti z optičnimi oziroma akustičnimi sredstvi povsem
ločeno od drugih delov programske sheme.“
Člen 11(1), prvi stavek, te direktive določa, da se „oglasi […] vstavljajo med posamezne oddaje“.
Člen 11(2) Direktive 89/552 določa:
„Pri oddajah, sestavljenih iz samostojnih delov, ali pri športnih in drugih podobno strukturiranih dogodkih in prireditvah,
ki vsebujejo presledke, se oglasi predvajajo le med posameznimi deli ali v presledkih.“

Nacionalna ureditev
Temeljni predpisi
Zakon št. 91-32 z dne 10. januarja 1991 o boju zoper kajenje in alkoholizem, imenovan „zakon Evin“ (JORF z dne 12. januarja
1991, str. 615, v nadaljevanju: zakon Evin), je spremenil predvsem člene od L. 17 do L. 21 code des débits de boissons et
des measures contre l'alcoolisme (kodeks o točilnicah pijač in ukrepih zoper alkoholizem), ki omejujejo oglaševanje nekaterih
alkoholnih pijač, in sicer tistih, ki vsebujejo več kot 1,2 vol. % alkohola.
V skladu z navedenimi določbami je neposredno ali posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač prepovedano; ta prepoved
je poleg tega ponovljena v členu 8 dekreta št. 92-280 z dne 27. marca 1992, sprejetega za izvedbo člena 27 zakona z dne 30.
septembra 1986 o svobodi izražanja, in določa splošna načela ureditve oglaševanja in sponzoriranja (JORF z dne 28. marca 1992,
str. 4313).
Nasprotno, druge oblike oglaševanja francoska zakonodaja dovoljuje. Tako je na primer dovoljeno oglaševanje alkoholnih pijač
v tisku, po radiu (razen ob določenih urah) ali v obliki plakatov in izveskov, vključno z oglaševalnimi panoji, ki so nameščeni
na športne objekte itd.
Kršitev zakona Evin je po francoskem kazenskem pravu opredeljena kot „délit“ (kaznivo dejanje).
Postopkovna pravila
V skladu s členom 42(1) zakona št. 86-1067 z dne 30. septembra 1986 o svobodi izražanja, tako imenovani „zakon Léotard“ (JORF
z dne 1. oktobra 1986, str. 11755), Conseil supérieur de l’audiovisuel (avdiovizualni svet, v nadaljevanju: CSA) nadzoruje
uporabo zakona Evin. Na tej podlagi lahko CSA distributerje televizijskih storitev pozove, naj spoštujejo obveznosti, in lahko,
ko ti ne ravnajo v skladu z njim določenimi zahtevami, proti njim izreče upravne sankcije. Poleg tega lahko CSA državnemu
tožilcu (procureur de la Republique) predloži vse kršitve, ki jih storijo distributerji.
Izvedbeni ukrepi
Leta 1995 so francoski organi, in sicer CSA ter ministrstvo za mladino in šport, in francoski izdajatelji televizijskih programov
sprejeli kodeks pravilnega ravnanja, ki je bil objavljen v
Bulletin officiel du ministère de la Jeunesse et des Sports
(uradno glasilo ministrstva za mladino in šport) o razlagi pravil zakona Evin za televizijsko razširjanje športnih dogodkov,
ki potekajo v tujini (neposredno in posredno prenašanje), pri katerem je na primer na oglaševalnih panojih ali na dresih športnikov
vidno oglaševanje alkoholnih pijač in lahko vsebuje posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač v smislu navedenega
zakona.
Kodeks pravilnega ravnanja, ki ni pravno zavezujoč, določa, da morajo pri dvonarodnih dogodkih, ki potekajo v tujini in ki
so v tem kodeksu označeni kot „drugi dogodki“, francoski izdajatelji in vsi drugi, za katere se uporablja francosko pravo
(v nadaljevanju skupaj: francoski izdajatelji), ki nimajo vpliva na snemalne razmere, uporabiti vsa razpoložljiva sredstva
za preprečevanje pojavljanja tržnih znamk alkoholnih pijač na svojih kanalih. Tako mora francoski izdajatelj, ko pridobi pravice
za prenos, obvestiti tuje partnerje o zahtevah francoske zakonodaje in pravilih, določenih v navedenem kodeksu pravilnega
ravnanja. Prav tako mora ta izdajatelj pri imetniku pravic prenašanja glede na svoje dejanske možnosti in pred razširjanjem
športne prireditve pridobiti informacije o oglaševanju, ki se bo pojavljalo na kraju, kjer bo ta potekala. Na koncu mora navedeni
izdajatelj uporabiti razpoložljive tehnične postopke za preprečevanje prikazovanja oglaševalnih panojev za alkoholne pijače
po televiziji.
Nasprotno, kadar gre za mednarodne dogodke, ki potekajo v tujini, francoskih izdajateljev ni mogoče osumiti, da so bili popustljivi
glede oglaševanja, ki se pojavlja na zaslonu, ko razširjajo slike, pri katerih nimajo vpliva na snemalne razmere.
Kodeks pravilnega ravnanja, kot se uporablja v obravnavanem sporu, je mednarodne dogodke opredeljeval kot tiste, „katerih
slike so se prenašale v veliko državah in se zato ne morejo šteti za v glavnem namenjene francoski javnosti“. Dvonarodni dogodki
pa so bili opredeljeni kot „druge prireditve, kot so te, navedene v zgornjem primeru, ki potekajo v tujini, kadar je prenos
izrecno namenjen francoski javnosti“.
Poleg tega, da je CSA sprejel kodeks pravilnega ravnanja, je, kot izhaja iz dokumentov, ukrepal pri francoskih izdajateljih,
da bi dosegel, da bi ti zahtevali odstranitev oglaševalnih panojev za alkoholne pijače ali pa bi se odpovedali prenosu zadevnega
športnega dogodka v celoti. V najmanj enem primeru se je ta organ obrnil na državnega tožilca, da bi ta proti enemu od francoskih
izdajateljev začel pregon.

Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Bacardi je francoska družba, ki spada v mednarodno povezano družbo Bacardi‑Martini, ki po večini držav sveta proizvaja in
trži številne alkoholne pijače, med drugimi rum Bacardi, vermut Martini in janežev liker Duval.
Darmon in Girosport sta družbi, ki se za račun TF1 pogajata o pravicah za televizijski prenos nogometnih tekem.
Z navajanjem dejstva, da sta Darmon in Girosport izvajala pritisk na tuje klube, da bi ti znamkam Bacardija zavrnili dostop
na reklamne panoje, nameščene okoli stadionov, je slednji proti Darmonu, Girosportu in TF1 vložil tožbo, v kateri je zahteval,
naj se jim naloži, naj prenehajo tako ravnanje, saj ni skladno s členom 59 Pogodbe.
Ker je bil ta predlog zavrnjen na prvi in na pritožbeni stopnji, je Bacardi vložil kasacijsko pritožbo.
Cour de cassation je, ker je dvomilo o skladnosti francoskega sistema, ki prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih
pijač, ki se tržijo v Franciji, s pravom Skupnosti, ko gre za posredno televizijsko oglaševanje na panojih, ki se pojavijo
na zaslonu in so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki se odvijajo na ozemlju drugih držav članic (v nadaljevanju:
sistem televizijskega oglaševanja, ki je sporen v glavni stvari), odločilo, da prekine odločanje in da Sodišču v predhodno
odločanje predloži vprašanji:
„1.      […] ali Direktiva 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989, imenovana ‚Televizija brez meja‘, v različici, ki je veljala pred spremembami
iz Direktive 97/36/ES z dne 30. junija 1997, ne dopušča nacionalne zakonodaje, kot so členi od L.17 do L.21 francoskega Code
des débits de boissons in člen 8 Uredbe št. 92‑280 z dne 27. marca 1992, ki zaradi varstva javnega zdravja prepoveduje in
kaznuje s kazenskimi sankcijami oglaševanje alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali pa izvirajo iz drugih držav članic
Unije, po televiziji, kadar gre za oglaševalne vložke v smislu člena 10 Direktive [(neposredno oglaševanje)] ali za posredno
oglaševanje na panojih, ki se pojavijo po televiziji in pomenijo promocijo alkoholnih pijač, ki pa ne pomeni prikritega oglaševanja
iz člena 1(c) Direktive [?]
2.      […] ali je treba člen 49 Pogodbe ES in načelo prostega pretoka televizijskih programskih vsebin v Uniji razlagati tako, da
ne dopuščata, da bi nacionalna zakonodaja, kot so členi od L. 17 do L. 21 francoskega Code des débits de boissons in člen
8 Uredbe št. 92-280 z dne 27. marca 1992, ki zaradi varstva javnega zdravja prepoveduje in kaznuje s kazenskimi sankcijami
oglaševanje alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali pa izvirajo iz drugih držav članic Unije, po televiziji, kadar
gre za oglaševalne vložke v smislu člena 10 Direktive [(neposredno oglaševanje)] ali za posredno oglaševanje v obliki panojev,
ki se pojavijo po televiziji in pomenijo promocijo alkoholnih pijač, ki pa ne pomeni prikritega oglaševanja iz člena 1(c)
Direktive, imela za posledico, da izvajalci, ki so zadolženi za razširjanje in distribucijo televizijskih programov:
a)      opustijo razširjanje televizijskih sporedov, zlasti prenosa športnih prireditev, ki potekajo v Franciji ali v drugih državah
Unije, če vsebujejo prepovedano oglaševanje v smislu francoskega Code des débits de boissons, ali
b)      nadaljujejo razširjanje pod pogojem, da ne vsebuje prepovedanega oglaševanja v smislu francoskega Code des débits de boissons,
s čimer bi preprečili sklepanje pogodb o oglaševanju alkoholnih pijač, ki so nacionalnega izvora ali izvirajo iz drugih držav
članic Unije [?]“

Vprašanji za predhodno odločanje

Prvo vprašanje: obveznost zagotavljanja svobode sprejemanja in razširjanja
S prvim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 2(2), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 89/552
ne dopušča, da država članica prepoveduje televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre
za posredno televizijsko oglaševanje prek panojev, ki se pojavijo na zaslonu in so vidni med prenosom dvonarodnih športnih
prireditev, ki potekajo na ozemlju drugih držav članic.
V tem okviru želi navedeno nacionalno sodišče vedeti, ali se tako posredno oglaševanje šteje za „televizijsko oglaševanje“
v smislu členov 1(b), 10 in 11 te direktive.
V tem pogledu je treba opomniti, da člen 2(2), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 89/552 določa obveznost držav članic,
da zagotovijo svobodo sprejemanja televizijskih oddaj iz drugih držav članic in ne omejujejo njihovega razširjanja na svojem
ozemlju iz razlogov, ki zadevajo področja, ki jih usklajuje ta direktiva. S členi od 10 do 21 le-ta usklajuje predpise o televizijskem
oglaševanju.
V skladu z definicijo iz člena 1(b) Direktive 89/552 „televizijsko oglaševanje“ pomeni „vsako obliko obvestila, ki ga javno
ali zasebno podjetje oddaja za plačilo ali podobno nadomestilo in ki zadeva trgovino, poslovno dejavnost, obrt ali stroko
z namenom spodbujanja preskrbe z blagom in storitvami, vključno z nepremičninami ali pravicami in obveznostmi, za plačilo“.
V skladu s členom 10(1) te direktive mora biti „[t]elevizijsko oglaševanje […] jasno razpoznavno kot tako in mora biti z optičnimi
oziroma akustičnimi sredstvi povsem ločeno od drugih delov programske sheme.“ Prvi stavek člena 11(1) te direktive določa,
da se „oglasi […] vstavljajo med posamezne oddaje“, in odstavek 2 navedenega člena 11 določa, da se „[p]ri oddajah, sestavljenih
iz samostojnih delov, ali pri športnih in drugih podobno strukturiranih dogodkih in prireditvah, ki vsebujejo presledke, […]
oglasi predvajajo le med posameznimi deli ali v presledkih.“"
V postopku v glavni stvari je treba ugotoviti, da iz razlogov, ki jih je predstavil generalni pravobranilec v točkah od 48
do 52 sklepnih predlogov, posredno televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač na panojih, ki so vidni na zaslonu med prenosom
športnih prireditev, ni ločeno televizijsko sporočilo, namenjeno promociji blaga ali storitev. Zaradi očitnih razlogov ni
mogoče teh oglasov prikazati samo med presledki med različnimi deli zadevne televizijske oddaje. Slike na reklamnih panojih,
ki se neredno in nepredvideno pojavljajo v ozadju prenosa, glede na zahteve tega prenosa, v tem okviru nimajo ločenega značaja.
Tako posredno televizijsko oglaševanje torej ne šteje za „televizijsko oglaševanje“ v smislu Direktive 89/552 in se zato ta
zanj ne uporabi.
Zato je treba na prvo vprašanje odgovoriti tako, da člen 2(2), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive 89/552 dopušča, da
država članica prepove televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre za posredno televizijsko
oglaševanje prek panojev, ki se pojavijo na zaslonu in so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki se odvijajo
na ozemlju drugih držav članic.
Tako posredno televizijsko oglaševanje ni opredeljeno kot „televizijsko oglaševanje“ v smislu členov 1(b), 10 in 11 te direktive.

Drugo vprašanje: svoboda opravljanja storitev
Z drugim vprašanjem predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali člen 59 Pogodbe (po spremembi postal člen 49 ES) dopušča,
da država članica prepove televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, kadar gre za posredno televizijsko
oglaševanje prek panojev, ki se pojavijo na zaslonu in so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo
na ozemlju drugih držav članic.
Člen 59 zahteva odstranitev vseh omejitev svobode opravljanja storitev, tudi če te omejitve veljajo brez razlikovanja za nacionalne
ponudnike in tiste iz drugih držav članic, kadar prepovedujejo ali drugače ovirajo dejavnosti ponudnika, ki ima sedež v drugi
državi članici , v kateri zakonito opravlja podobne storitve (glej v tem smislu sodbo z dne 25. julija 1991 v zadevi Säger,
C-76/90, Recueil, I-4221, točka 12, in sodbo z dne 3. oktobra 2000 v zadevi Corsten, C-58/98, Recueil, str. I-7919, točka
33). Poleg tega svobodo opravljanja storitev uživata ponudnik in oseba, ki so ji storitve namenjene (glej v tem smislu sodbo
z dne 31. januarja 1984 v zadevi Luisi in Carbone, 286/82 in 26/83, Recueil, str. 377, točka 16).
Svobodo opravljanja storitev pa lahko v odsotnosti usklajevalnih ukrepov Skupnosti omejujejo nacionalne zakonodaje iz razlogov
iz člena 56(1) Pogodbe ES (po spremembi postal člen 46(1) ES) v povezavi s členom 66 Pogodbe ES (postal člen 55 ES) ali z
višjimi razlogi v splošnem interesu (glej sodbo z dne 6. novembra 2003 v zadevi Gambelli in drugi, C-243/01, še neobjavljena
v Recueilu, točka 60).
V tem smislu države članice odločijo, na kateri ravni želijo zagotoviti varstvo javnega zdravja in kako mora biti ta raven
dosežena. Vendar to lahko izvedejo samo v mejah, ki jih je določila Pogodba, in zlasti s spoštovanjem načela sorazmernostiI (glej sodbo z dne 25. julija 1991 v zadevi Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, C-1/90 in C-176/90, Recueil, str.
I-4151, točka 16), ki zahteva, da so sprejeti ukrepi primerni za zagotavljanje uresničevanja ciljev, ki jih zasledujejo, in
ne prekoračijo okvirov, ki so potrebni za njihovo doseganje (glej zlasti sodbo v zgoraj navedeni zadevi Säger, točka 15; sodbo
z dne 23. novembra 1999 v zadevi Arblade in drugi, C-369/96 in C-376/96, Recueil, str. I-8453, točka 35; sodbo v zgoraj navedeni
zadevi Corsten, točka 39, in sodbo z dne 22. januarja 2002 v zadevi Canal Satélite Digital, C-390/99, Recueil, str. I-607,
točka 33).
V zadevi v glavni stvari je treba, glede na to, da usklajevalnih ukrepov Skupnosti na tem področju ni, po vrsti preizkusiti
tri točke, in sicer obstoj omejitve v smislu člena 59 Pogodbe, možnost upravičenosti sistema televizijskega oglaševanja, kot
je ta, ki je sporen v postopku v glavni stvari, na podlagi člena 56(1) omenjene Pogodbe v povezavi z njenim členom 66, in
sorazmernost tega sistema.
Prvič, ugotoviti je treba, da sistem televizijskega oglaševanja, kot je ta, ki je sporen v postopku v glavni stvari, pomeni
omejitev svobode opravljanja storitev v smislu člena 59 Pogodbe. Dejansko tak sistem vsebuje omejitev svobode opravljanja
storitev oglaševanja, ker morajo lastniki reklamnih panojev preventivno zavrniti vsakršno oglaševanje alkoholnih pijač, če
je mogoče, da se bo športna prireditev prenašala v Franciji. Na drugi strani isti sistem preprečuje opravljanje storitev razširjanja
televizijskih programov. Francoski izdajatelji morajo namreč zavrniti vse prenose športnih dogodkov, pri katerih bi bili vidni
reklamni panoji, ki vsebujejo oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v Franciji. Poleg tega organizatorji športnih dogodkov,
ki se odvijajo zunaj Francije, ne smejo prodati pravic za prenašanje francoskim izdajateljem, če je mogoče, da bi razširjanje
televizijskih programov, namenjenih takim dogodkom, lahko vsebovalo posredno televizijsko oglaševanje navedenih alkoholnih
pijač.
V tem smislu, tako kot izhaja iz točk 28 in 29 sodbe z današnjega dne v zadevi Komisija proti Franciji (C-262/02, še neobjavljena
v ZOdl.) trditev francoske vlade, ki se nanašajo na eni strani na tehnične možnosti za prikrivanje slik, s katerimi bi selektivno
zakrili panoje, ki oglašujejo alkoholne pijače, in po drugi strani na nediskriminatorno izvajanje omenjenega sistema televizijskega
oglaševanja za vse alkoholne pijače, ki so bile proizvedene v Franciji ali v tujini, ni mogoče sprejeti. Dejansko, če res
obstajajo take tehnične možnosti, bi njihova uporaba vendar pomenila povečanje dodatnih stroškov na račun francoskih izdajateljev.
Poleg tega je v okviru svobode opravljanja storitev v obravnavanem primeru lahko pomemben le izvor zadevnih storitev.
Drugič, ugotoviti je treba, da sistem televizijskega oglaševanja, kot je ta, ki je sporen v postopku v glavni stvari, zasleduje
cilje varstva javnega zdravja v smislu člena 56(1) Pogodbe, kot ga je utemeljil generalni pravobranilec v točki 69 sklepnih
predlogov. Dejansko predpisi, ki omejujejo možnosti oglaševanja alkoholnih pijač in se tako borijo proti zlorabi alkohola,
izražajo skrb za javno zdravje (glej sodbe z dne 10. julija 1980 v zadevi Komisija proti Franciji, 152/78, Recueil, str. 2299,
točka 17; v zgoraj navedeni zadevi Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, točka 15, in z dne 8. marca 2001 v zadevi
Gourmet International Products, C-405/98, Recueil, str. I-1795, točka 27).
Tretjič, prav tako je pomembno ugotoviti, da je sistem televizijskega oglaševanja, kot je v glavni zadevi, primeren za zagotavljanje
uresničevanja cilja varstva javnega zdravja, ki ga zasleduje. Poleg tega ne prekorači okvirov, potrebnih za doseganje teh
ciljev. Ta sistem v bistvu omejuje položaje, v katerih bi lahko bili reklamni panoji za alkoholne pijače vidni po televiziji,
in zato lahko omeji razširjanje takih sporočil in tako zmanjša priložnosti, v katerih bi se lahko spodbujalo gledalce k pitju
alkoholnih pijač.
V tem pogledu, kot izhaja iz točk od 33 do 39 sodbe z današnjega dne, v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Franciji, je
treba trditve, ki sta jih navedli Komisija in vlada Združenega kraljestva, o nesorazmernosti omenjenega sistema zavrniti.
Glede trditve Bacardija, ki v sodbi z današnjega dne, v zgoraj navedeni zadevi Komisija proti Franciji, ni bila preučena,
in sicer, da sistem televizijskega oglaševanja, ki je sporen v zadevi v glavni stvari, pomanjkljiv, saj ne zadeva oglaševanja
alkoholnih pijač, ki je vidno v ozadju v filmih, zadostuje odgovor, da ta možnost, spada na področje proste presoje držav
članic, ki odločijo, na kateri ravni želijo zagotoviti varstvo javnega zdravja in kako mora biti ta raven dosežena (glej sodbo
v zgoraj navedeni zadevi Aragonesa de Publicidad Exterior in Publivía, točka 16).
Posledično je treba na drugo vprašanje odgovoriti tako, da člen 59 Pogodbe dopušča, da država članica prepove televizijsko
oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi, v primeru, ko gre za posredno televizijsko oglaševanje preko panojev,
ki se pojavijo na zaslonu in so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki se odvijajo na ozemlju drugih držav
članic.

Stroški
Stroški francoske vlade, vlade Združenega kraljestva in Komisije, ki so Sodišču predložili svoja stališča, se ne povrnejo.
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči
o stroških.
Iz teh razlogov je
SODIŠČE (veliki senat)
o vprašanjih, ki jih je predložilo Cour de cassation, s sodbo z dne 19. novembra 2002, razsodilo:
1)
Člen 2(2), prvi pododstavek, prvi stavek, Direktive Sveta 89/552/EGS z dne 3. oktobra 1989 o usklajevanju nekaterih zakonov
in drugih predpisov držav članic o opravljanju dejavnosti razširjanja televizijskih programov dopušča, da država članica prepove
televizijsko oglaševanje alkoholnih pijač, ki se tržijo v tej državi članici, kadar gre za posredno televizijsko oglaševanje,
pri katerem se na zaslonu pojavijo oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo
na ozemlju drugih držav članic.
Tako posredno televizijsko oglaševanje ni opredeljeno kot „televizijsko oglaševanje“ v smislu členov 1(b), 10 in 11 te direktive.
2)
Člen 59 Pogodbe ES (po spremembi postal člen 49 ES) dopušča, da država članica prepove televizijsko oglaševanje alkoholnih
pijač, ki se tržijo v tej državi članici, kadar gre za posredno televizijsko oglaševanje, pri katerem se na zaslonu pojavijo
oglaševalni panoji, ki so vidni med prenosom dvonarodnih športnih prireditev, ki potekajo na ozemlju drugih držav članic.
Skouris
Jann
Rosas
Gulmann
Puissochet
Cunha Rodrigues
Schintgen
von Bahr
Silva de Lapuerta
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 13. julija 2004.
Sodni tajnik

Predsednik
R. Grass

V. Skouris
*
Jezik postopka: francoščina.