CELEX: 62009CJ0279
No Savienības tiesībām izrietošu tiesību efektīva aizsardzība tiesā
Tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā
Juridiskā palīdzība
Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru tiek liegta juridiskā palīdzība juridiskām personām, ja nav "vispārējo interešu"

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par efektivitātes principa, kurš ir noteikts Eiropas Savienības Tiesas judikatūrā,
interpretāciju, lai uzzinātu, vai šis princips prasa piešķirt juridisku palīdzību juridiskām personām.
Šis lūgums ir iesniegts lietā starp
DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH
(turpmāk tekstā – “
DEB
”) un Vācijas Federatīvo Republiku saistībā ar lūgumu par juridiskās palīdzības piešķiršanu, ko šī sabiedrība ir iesniegusi
Vācijas tiesā.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Padomes 2003. gada 27. janvāra Direktīvas 2003/8/EK par to, kā uzlabot tiesu pieejamību pārrobežu strīdos, nosakot kopīgus
obligātus pasākumus attiecībā uz juridisko palīdzību šādos strīdos (OV L 26, 41. lpp., un labojums – OV L 32, 15. lpp.) preambulas
5. un 11. apsvērums ir izteikti šādi:
“(5)      Šīs direktīvas mērķis ir veicināt juridiskās palīdzības sniegšanu pārrobežu strīdos tām personām, kurām nav pietiekamu līdzekļu,
gadījumā, ja palīdzība ir vajadzīga, lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību; vispārēji atzītās tiesības uz tiesas pieejamību
ir vēlreiz apstiprinātas Eiropas Savienības Pamattiesību hartas [turpmāk tekstā – “Harta”] 47. pantā.
[..]
(11)      Juridiskajā palīdzībā jāiekļauj pirmstiesas konsultācija, lai panāktu izlīgumu pirms tiesvedības ierosināšanas, juridiskā
palīdzība griežoties tiesā, kā arī pārstāvība tiesā un tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana vai atbrīvojums no tiesāšanās izdevumu
segšanas.”
Juridiskās palīdzības piemērošanas personām joma Direktīvas 2003/8 3. panta 1. punktā ir noteikta šādi:
“Fiziskām personām, kuras ir puses strīdā, uz ko attiecas šī direktīva, ir tiesības saņemt atbilstīgu juridisko palīdzību,
lai nodrošinātu reālu tiesas pieejamību saskaņā ar šajā direktīvā izklāstītajiem nosacījumiem.”
Minētās direktīvas 6. panta 3. punktā ir precizēts:
“Pieņemot lēmumu par pieprasījuma būtību un neierobežojot 5. pantu, dalībvalstis ņem vērā konkrētās lietas svarīgumu pieprasītājam,
bet var ņemt vērā arī lietas raksturu, ja pieprasītājs prasa atlīdzināt kaitējumu viņa reputācijai, bet nav cietis materiālus
vai finansiālus zaudējumus, vai arī pieprasījums attiecas uz prasījumu, kas tieši saistīts ar pieprasītāja komercdarbību vai
neatkarīgu profesionālo darbību.”
Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 1991. gada 2. maija Reglamenta (konsolidētā versija publicēta OV 2010, C 177, 37. lpp.)
94. panta 2. un 3. punkts ir izteikti šādi:
“2.      Ikvienai [fiziskai] personai, kas tās ekonomiskā stāvokļa dēļ pilnībā vai daļēji nespēj segt 1. punktā minētos izdevumus,
ir tiesības saņemt juridisko palīdzību.
Ekonomisko stāvokli novērtē, ņemot vērā objektīvus faktorus, tādus kā ienākumi, kapitāls vai ģimenes stāvoklis.
3.      Juridisko palīdzību atsaka, ja prasība, attiecībā uz kuru to lūdz, šķiet acīmredzami nepieņemama vai acīmredzami nepamatota.”
Eiropas Savienības Civildienesta tiesas 2007. gada 25. jūlija Reglamenta (konsolidētā versija publicēta OV 2010, C 177, 71. lpp.)
95. panta 2. un 3. punkts ir formulēti identiski Vispārējās tiesas Reglamenta 94. panta 2. un 3. punktam.

Valsts tiesības
Likuma par tiesāšanās izdevumiem (
Gerichtskostengesetz
), kurā ir definēts visiem prasītājiem civillietās piemērojams tiesāšanās izdevumu iepriekšējas iemaksāšanas princips, 12. panta
1. punkts ir izteikts šādi:
“Civiltiesiskos strīdos prasības pieteikumu var iesniegt tikai pēc tam, kad ir samaksāta nodeva par šo tiesvedību kopumā.
Ja prasības pieteikums tiek paplašināts, pirms nodevas par tiesvedību kopumā iemaksas nav jāuzsāk nekādas tiesas darbības;
tas attiecas arī uz apelācijas instanci.”
Civilprocesa kodekss (
Zivilprozessordnung
, turpmāk tekstā – “
ZPO
”) 78. panta 1. punktā ir paredzēts:
“
Landgerichte
[apgabaltiesās] un
Oberlandesgerichte
[Federālo zemju Augstākajās tiesās] lietas dalībniekus pārstāv advokāts [..].”

ZPO
114. pants ir izteikts šādi:
“Lietas dalībnieks, kas sava personiskā un finanšu stāvokļa dēļ nevar samaksāt tiesāšanās izdevumus vai var tos samaksāt tikai
daļēji vai pa daļām, pamatojoties uz pieteikumu, saņem juridisko palīdzību, ja paredzētā prasība vai aizstāvība tiesā var
būt pietiekami sekmīga un šķiet pamatota [..].”

ZPO
116. pantā ir noteikts:
“Pamatojoties uz pieteikumu, juridisko palīdzību saņem
1.      [..]
2.      Juridiska persona vai apvienība, kas var būt lietas dalībnieks un kas ir dibināta un reģistrēta [..] Vācijā, ja ne tā, ne
personas, kas ir saimnieciski ieinteresētas tiesvedības priekšmetā, nevar samaksāt izdevumus un ja tiesvedības vai aizstāvības
izbeigšana būtu pretēja vispārējām interesēm [..].”

ZPO
122. panta 1. punktā ir noteikts:
“Juridiskās palīdzības piešķiršanas sekas:
1)      Federācijas vai federālās zemes kase no attiecīgā lietas dalībnieka var pieprasīt segt:
a)      tiesvedības vai tiesu izpildītāja esošās vai nākamās izmaksas,
b)      tām nodotos tiesas norīkoto advokātu prasījumus
tikai atbilstoši tiesas pieņemtiem noteikumiem.
2)      lietas dalībnieks ir atbrīvots no pienākuma iesniegt nodrošinājumu tiesvedības izmaksu segšanai,
3)      tiesas norīkotie advokāti nav tiesīgi no attiecīgā lietas dalībnieka pieprasīt honorārus.
[..]”

ZPO
123. pants ir izteikts šādi:
“Juridiskās palīdzības piešķiršana neietekmē pienākumu atlīdzināt pretējās puses tiesāšanās izdevumus.”

Pamata lieta un prejudiciālais jautājums

DEB
lūdz juridisko palīdzību, lai celtu prasību sakarā ar Vācijas Federatīvās Republikas atbildību atbilstoši Savienības tiesībām.

DEB
vēlas saņemt zaudējumu atlīdzību par minētās dalībvalsts nokavēšanos, ieviešot Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 22. jūnija
Direktīvu 98/30/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum (OV L 204, 1. lpp.) un Eiropas Parlamenta un Padomes
2003. gada 26. jūnija Direktīvu 2003/55/EK par kopīgiem noteikumiem dabasgāzes iekšējam tirgum un par Direktīvas 98/30/EK
atcelšanu (OV L 176, 57. lpp.), ar kurām bija jāpadara iespējama nediskriminējoša piekļuve valsts gāzes tīklam. Šīs ieviešanas
nokavēšanas dēļ prasītāja pamata lietā nevarēja panākt, ka Vācijas gāzes tīkla pārvaldnieki atļauj tai piekļūt saviem gāzes
tīkliem, kā rezultātā tā zaudēja apmēram EUR 3,7 miljardu peļņu no gāzes piegādes līgumiem, kas noslēgti ar piegādātājiem.
Ienākumu un īpašuma trūkuma dēļ
DEB
, kam šobrīd nav ne darbinieku, ne kreditoru, nevar iepriekš iemaksāt Likuma par tiesāšanās izdevumiem 12. panta 1. punktā
noteiktos izdevumus EUR 274 368 apmērā.
Tai nav arī līdzekļu, lai to pārstāvētu advokāts, kura pārstāvība pamata lietā ir obligāta.

Landgericht Berlin
[Berlīnes apgabaltiesa] atteicās piešķirt juridisko palīdzību, pamatojot ar to, ka nav izpildīti
ZPO
116. panta 2. punktā noteiktie nosacījumi.

Kammergericht
[Berlīnes Augstākā tiesa], kurā ir iesniegta apelācijas sūdzība, arī uzskata, ka nav izpildīti
ZPO
116. panta 2. punktā noteiktie nosacījumi.
Tā, atsaucoties uz
Bundesgerichtshof
[Federālās augstākās tiesas] judikatūru par šo tiesību normu, uzskata, ka šajā gadījumā atteikšanās no prasības celšanas tiesā
nav pretrunā vispārējām interesēm. Tas tā būtu tikai tad, ja lēmums attiektos uz būtisku iedzīvotāju daļu vai ekonomisko dzīvi
vai tam varētu būt sociālas sekas (skat.
Bundesgerichtshof
1989. gada 20. decembra rīkojumu lietā
VIII ZR
139/89). Atteikšanās no prasības celšanas tiesā varētu būt pretēja vispārējām interesēm, ja tā kavētu juridisku personu turpināt
pildīt uzdevumu vispārējās interesēs vai arī ja šīs juridiskās personas pastāvēšana būtu atkarīga no prasības, ko tā vēlas
celt, un ja būtu apdraudētas darba vietas vai pastāvētu risks, ka liels skaits kreditoru cietīs zaudējumus. Šajā gadījumā
tā nav, jo prasītājai pamata lietā šobrīd nav ne darbinieku, ne kreditoru.
Tiesību jēdziens “vispārējās intereses” gan ļauj ņemt vērā visas iespējamās vispārējās intereses par labu juridiskajai personai
(skat.
Bundesgerichtshof
1990. gada 24. oktobra rīkojumu lietā
VIII ZR
87/90). Tomēr parasti pareiza lēmuma pieņemšana nenozīmē, ka tas atbilst vispārējām interesēm. Nepietiek arī ar to, ka, lai
izlemtu lietu, varbūt ir jāatbild uz vispārējo interešu jautājumiem (skat. iepriekš minēto
Bundesgerichthof
1989. gada 20. decembra rīkojumu). Šādā gadījumā, tāpat kā šajā lietā, ja spriedums netiek pasludināts, nav sabiedrību ietekmējoša
faktiska kaitējuma.
DEB
pati pieļauj, ka Vācijas Federatīvās Republikas sodīšana nevar tieši izraisīt enerģijas tirgus atvēršanu, uz ko tā atsaucas,
lai pamatotu apgalvojumu, ka tās prasība attiecas uz vispārējām interesēm
ZPO
116. panta 2. punkta izpratnē.
Minētās valsts tiesību normas interpretācija, ņemot vērā Vācijas likumdevēja nodomu, nav paplašināma, un tā nav piemērojama
jebkurām, pat netiešām sekām. Judikatūrā, atsaucoties uz
ZPO
sagatavošanas darbiem, vienmēr ir ticis uzskatīts, ka atteikumam no prasības celšanas tiesā ir jāietekmē ne tikai personas,
kam ir ekonomiska ieinteresētība lietā, bet arī nozīmīgs personu loks.

ZPO
116. panta 2. punkts atbilst arī Konstitūcijai (
Grundgesetz
). It īpaši no konstitucionālo tiesību viedokļa nav apstrīdams, ka juridiskajām personām juridiskās palīdzības piešķiršanai
paredzētie nosacījumi ir stingrāki nekā nosacījumi, kas ir paredzēti fiziskām personām.

Bundesverfassungsgericht
(Federālā konstitucionālā tiesa) to ir vairākkārt atzinusi. Juridiskās palīdzības piešķiršana galu galā ir sociālās palīdzības
pasākums, kas ir atvasināts no sociālas valsts principa un vajadzības ievērot cilvēka cieņu, un tas neattiecas uz juridiskām
personām. Pēdējās ir mākslīgi veidojumi valsts tiesību sistēmā atļautā juridiskā formā ar praktisku mērķi. Šī juridiskā forma
sniedz saimnieciskas priekšrocības apvienībām, it īpaši ierobežojot to atbildību par sabiedrības īpašumu. Tādējādi juridiskajai
personai ir jābūt pietiekamam īpašumam. Tas ir nosacījums tās izveidei, un tas ir vajadzīgs tās vēlākai pastāvēšanai. Šī iemesla
dēļ būtībā juridiskai personai ir pamats tikt atzītai tiesību sistēmā tikai tad, ja tā spēj īstenot savu mērķi un izpildīt
savu uzdevumu ar saviem pašas līdzekļiem. Līdz ar to
ZPO
116. panta 2. pantā ir ņemta vērā juridisko personu īpašā situācija (skat.
Bundesverfassungsgericht
1973. gada 3. jūlija rīkojumu lietā
1 BvR
153/69).
Tomēr
Kammergericht
ir šaubas, ka atteikums piešķirt juridisko palīdzību
DEB
, lai celtu prasību saistībā ar valsts atbildību atbilstoši Savienības tiesībām, varētu būt pretējs šo tiesību principiem,
it īpaši efektivitātes principam. Šāds atteikums vienkārši liegtu prasītājai pamata lietā celt prasību saistībā ar valsts
atbildību atbilstoši minētajām tiesībām. Tādējādi saņemt zaudējumu atlīdzību tai faktiski nebūtu iespējams vai arī tā katrā
ziņā būtu pārmērīgi apgrūtināta. Par labu šādai interpretācijai liecina arī tas, ka Tiesa valsts atbildību atbilstoši Savienības
tiesībām atvasina no tās tiesību normu pilnīgas efektivitātes un dara to tieši tādēļ, lai aizsargātu personu tiesības (skat.
1991. gada 19. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑6/90 un C‑9/90
Francovich
u.c.,
Recueil
, I‑5357. lpp.).
Ievērojot šos apstākļus,
Kammergericht
nolēma apturēt tiesvedību lietā un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai, ievērojot, ka valsts tiesiskajā regulējumā attiecībā uz atlīdzību un tiesvedību saistībā ar valsts atbildību atbilstoši
[Savienības] tiesībām ir noteikts, ka zaudējumu atlīdzības saņemšanu atbilstoši minētās atbildības principiem nedrīkst padarīt
praktiski neiespējamu vai pārmērīgi apgrūtināt, pastāv šaubas par tādu valsts tiesisko regulējumu, saskaņā ar kuru prasības
celšana tiesā ir atkarīga no iepriekšējas izdevumu iemaksas un kurā ir paredzēts, ka juridiskai personai, kas nevar izdarīt
šo iemaksu, nav jāpiešķir juridiskā palīdzība?”

Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa vaicā, vai Savienības tiesības, it īpaši efektivitātes princips, ir jāinterpretē tādējādi,
ka saistībā ar tiesvedību par valsts atbildību, kas celta atbilstoši minētajām tiesībām, šis princips nepieļauj, ka valsts
tiesiskajā regulējumā prasības celšanai tiesā ir paredzēts nosacījums par iepriekšēju izdevumu iemaksu un paredzēts, ka juridiskā
palīdzība nevar tikt piešķirta juridiskai personai, neraugoties uz to, ka tā nevar veikt šo iepriekšējo iemaksu.
Kā tas izriet no pastāvīgās judikatūras attiecībā uz efektivitātes principu, prasības procesuālie noteikumi, kas paredzēti,
lai nodrošinātu tiesību, kas personām izriet no Savienības tiesībām, garantēšanu, nevar padarīt praktiski neiespējamu vai
pārmērīgi apgrūtināt Savienības tiesību sistēmā paredzēto tiesību īstenošanu (skat. it īpaši 1976. gada 16. decembra spriedumu
lietā 33/76
Rewe-Zentralfinanz
un
Rewe-Zentral
,
Recueil
, 1989. lpp., 5. punkts; 2007. gada 13. marta spriedumu lietā C‑432/05
Unibet
, Krājums, I‑2271. lpp., 43. punkts, un 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑268/06
Impact
, Krājums, I‑2483. lpp., 46. punkts). Tiesa būtībā jautā, vai tas, ka juridiska persona nevar saņemt juridisku palīdzību,
padara tās tiesību īstenošanu praktiski neiespējamu tādā nozīmē, ka šīs juridiskās personas lieta nevar tikt izskatīta tiesā
tādēļ, ka tā nevar iepriekš iemaksāt tiesāšanās izdevumus un saņemt advokāta palīdzību.
Tādējādi uzdotais jautājums attiecas uz juridiskās personas tiesībām uz tās lietas efektīvu izskatīšanu tiesā un tātad – Savienības
tiesību kontekstā – uz tiesību efektīvu aizsardzību tiesā. Šis princips ir vispārējs Savienības tiesību princips, kas izriet
no visām dalībvalstīm kopīgām konstitucionālajām tradīcijām un kas ir noteikts Eiropas Cilvēktiesību un pamatbrīvību aizsardzības
konvencijas, kas parakstīta Romā 1950. gada 4. novembrī (turpmāk tekstā – “ECPAK”), 6. un 13. pantā (1986. gada 15. maija
spriedums lietā 222/84
Johnston
,
Recueil
, 1651. lpp., 18. un 19. punkts; 1987. gada 15. oktobra spriedums lietā 222/86
Heylens
u.c.,
Recueil
, 4097. lpp., 14. punkts; 2001. gada 27. novembra spriedums lietā C‑424/99 Komisija/Austrija,
Recueil
, I‑9285. lpp., 45. punkts; 2002. gada 25. jūlija spriedums lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 39. punkts; 2003. gada 19. jūnija spriedums lietā C‑467/01
Eribrand
,
Recueil
, I‑6471. lpp., 61. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Unibet
, 37. punkts).
Attiecībā uz pamattiesībām kopš Lisabonas līguma stāšanās spēkā ir svarīgi ņemt vērā Hartu, kurai atbilstoši LES 6. panta
1. punkta pirmajai daļai “ir tāds pats juridiskais spēks kā Līgumiem”. Minētās hartas 51. panta 1. punktā ir paredzēts, ka
tās normas attiecas uz dalībvalstīm tikai tad, ja tās īsteno Savienības tiesību aktus.
Šajā ziņā Hartas 47. panta pirmajā daļā ir paredzēts, ka ikvienai personai, kuras tiesības un brīvības, kas garantētas Savienības
tiesībās, tikušas pārkāptas, ir tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību, ievērojot nosacījumus, kuri paredzēti šajā pantā.
Saskaņā ar šī paša panta otro daļu ikvienai personai ir tiesības uz taisnīgu, atklātu un laikus veiktu lietas izskatīšanu
neatkarīgā un objektīvā, tiesību aktos noteiktā tiesā. Ikvienai personai ir iespējas saņemt konsultāciju, aizstāvību un pārstāvību.
Minētā panta trešajā daļā ir īpaši noteikts, ka juridiskā palīdzība tiek sniegta tiem, kam nav pietiekamu līdzekļu, ciktāl
šī palīdzība ir nepieciešama, lai nodrošinātu efektīvu tiesiskuma īstenošanu [lietas efektīvu izskatīšanu tiesā].
Atbilstoši paskaidrojumiem attiecībā uz šo pantu, kas saskaņā ar LES 6. panta 1. punkta trešo daļu un Hartas 52. panta 7. punktu
ir jāņem vērā, to interpretējot, Hartas 47. panta otrā daļa atbilst ECPAK 6. panta 1. punktam.
Ņemot vērā šos apstākļus, uzdotais jautājums ir jāpārformulē tādējādi, ka tas attiecas uz efektīvas tiesību aizsardzības tiesā
principa interpretāciju, kas ir noteikts Hartas 47. pantā, lai pārbaudītu, vai saistībā ar tiesvedību par valsts atbildību,
kas celta atbilstoši Savienības tiesībām, šī tiesību norma nepieļauj, ka valsts tiesiskajā regulējumā prasības celšanai tiesā
tiek paredzēts nosacījums, ka iepriekš tiek iemaksāti izdevumi, un paredzēts, ka juridiskā palīdzība nevar tikt piešķirta
juridiskai personai, neraugoties uz to, ka pēdējā nevar veikt šo iemaksu.
No
ZPO
122. panta 1. punkta izriet, ka juridiskā palīdzība var ietvert gan tiesāšanās izdevumus, gan advokāta prasījumus. Tā kā valsts
tiesa nav precizējusi, vai uzdotais jautājums attiecas tikai uz aspektu, kas saistīts ar tiesāšanās izdevumu iepriekšēju iemaksu,
ir jāpārbauda šie abi aspekti.
Runājot par Hartu, tās 52. panta 3. punktā ir precizēts, ka tiktāl, ciktāl tajā ir ietvertas tiesības, kuras atbilst ECPAK
garantētajām tiesībām, šo tiesību nozīme un apjoms ir tāds pats kā šajā konvencijā noteiktajām tiesībām. Saskaņā ar šīs tiesību
normas paskaidrojumu garantēto tiesību nozīmi un apjomu nosaka ne tikai ECPAK teksts, bet arī it īpaši Eiropas Cilvēktiesību
tiesas judikatūra. Hartas 52. panta 3. punkta otrajā teikumā ir paredzēts, ka šī paša punkta pirmais teikums neliedz Savienības
tiesībās piešķirt plašāku aizsardzību (šajā ziņā skat. 2010. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑400/10 PPU
McB
., Krājums, I‑0000. lpp., 53. punkts).
Attiecībā it īpaši uz Hartas 47. panta 3. punktu šī panta paskaidrojuma pēdējā daļā ir minēts 1979. gada 9. oktobra spriedums
lietā
Airey
pret Īriju (ECT, A sērija, Nr. 32, 11. lpp.), saskaņā ar kuru juridiskā palīdzība ir jāpiešķir, ja, neesot šādai palīdzībai,
efektīvas tiesību aizsardzības garantija kļūst neefektīva. Tajā nav precizēts, vai šāda palīdzība ir jāpiešķir juridiskai
personai, ne arī  – uz kāda veida izdevumiem tā ir attiecināma.
Ir svarīgi interpretēt šo tiesību normu kontekstā, ņemot vērā citus Savienības un dalībvalstu tiesību aktus un Eiropas Cilvēktiesību
tiesas judikatūru.
Kā Eiropas Kopienu Komisija ir norādījusi savos rakstiskajos apsvērumos, jēdziens “persona”, kas ir lietots Hartas 47. panta
divās pirmajās daļās, var attiekties uz indivīdiem, bet, raugoties tikai no lingvistiskā viedokļa, tas neizslēdz juridiskās
personas.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, ja Hartas paskaidrojumos šis jautājums nav precizēts, termina “Person” lietošana minētā 47. panta
vācu valodas redakcijā, pretēji terminam “Mensch”, kas ir lietots vairākās citās normās, piemēram, šīs hartas 1., 2., 3.,
6., 29., 34. un 35. pantā, var norādīt, ka juridiskās personas nav izslēgtas no šī 47. panta piemērošanas jomas.
Turklāt tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, kas paredzētas Hartas 47. pantā, atrodas tās VI sadaļā, kura attiecas
uz tiesu un kurā ir noteikti citi procesuāli principi, kas ir piemērojami gan fiziskām, gan juridiskām personām.
Tas, ka tiesības saņemt juridisku palīdzību nav iekļautas Hartas IV sadaļā, kas attiecas uz solidaritāti, norāda, ka šīs tiesības
principā netiek uzskatītas par sociālo palīdzību, kā tas, šķiet, ir Vācijas tiesībās, ko Vācijas valdība ir norādījusi, lai
pamatotu, ka šī palīdzība ir jāpiešķir tikai fiziskām personām.
Turklāt tiesību normas par juridiskās palīdzības piešķiršanu iekļaušana Hartas pantā par efektīvu tiesību aizsardzību norāda,
ka šīs palīdzības piešķiršanas vajadzība ir jānovērtē, ņemot vērā tās personas pašas tiesības, kuras Savienības tiesībās garantētās
tiesības un brīvības ir tikušas pārkāptas, nevis sabiedrības vispārējās intereses, lai gan tās var būt viens no elementiem,
vērtējot vajadzību pēc palīdzības.
Runājot par citu Savienības tiesību aktu tekstiem, uz kuriem atsaucas pamata lietas dalībnieki, kā arī dalībvalstis, kas ir
iesniegušas apsvērumus, un Komisija, it īpaši Direktīvas 2003/8, Vispārējās tiesas Reglamenta un Civildienesta tiesas Reglamenta
tekstu, tajos nav paredzēts piešķirt juridisko palīdzību juridiskām personām. Tomēr no tā nevar izdarīt vispārēji piemērojamu
secinājumu, jo, pirmkārt, no direktīvas piemērošanas jomas un, otrkārt, no Vispārējās tiesas un Civildienesta tiesas kompetences
izriet, ka šie dokumenti attiecas uz īpašām lietu kategorijām.
Kā ģenerāladvokāts norādījis savu secinājumu 76.–80. punktā, dalībvalstu tiesību pārbaudē ir noskaidrots, ka nepastāv patiešām
kopīgs princips juridiskās palīdzības piešķiršanas juridiskām personām jomā, kuram pievienotos visas [dalībvalstis]. Turpretim
minēto secinājumu 80. punktā ģenerāladvokāts ir arī norādījis, ka dalībvalstu, kas pieļauj juridiskās palīdzības sniegšanu
juridiskām personām, praksē samērā plaši ir izplatīta juridisko personu, kuru mērķis ir peļņas gūšana, un to, kuru mērķis
nav peļņas gūšana, nošķiršana.
Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras pārbaude parāda, ka šī tiesa vairākkārt ir atgādinājusi, ka tiesības uz lietas izskatīšanu
tiesā ir elements, kas ir raksturīgs tiesībām uz taisnīgu tiesvedību, kas paredzētas ECPAK 6. panta 1. punktā (skat. it īpaši
ECT 2002. gada 7. maija spriedumu lietā
McVicar
pret Apvienoto Karalisti,
Recueil des arrêts et décisions
2002‑III, 46. punkts). Šajā ziņā ir svarīgi, ka prasītājam ir iespēja faktiski aizstāvēt savas tiesības tiesā (ECT 2005. gada
15. februāra spriedums lietā
Steel
un
Morris
pret Apvienoto Karalisti, 59. punkts). Tomēr tiesības uz lietas izskatīšanu tiesā nav absolūtas.
Lemjot par juridisko palīdzību advokāta piedalīšanās formā, Eiropas Cilvēktiesību tiesa ir nospriedusi, ka jautājums, vai
juridiskās palīdzības piešķiršana ir vajadzīga, lai procedūra būtu taisnīga, ir jāizšķir atkarībā no katras lietas īpašajiem
faktiem un apstākļiem un tas it īpaši ir atkarīgs no ietekmes uz prasītāju smaguma, piemērojamo tiesību un procedūras sarežģītības,
kā arī no prasītāja spējas efektīvi aizstāvēt savas tiesības (iepriekš minētie ECT spriedumi lietā
Airey
pret Īriju, 26. punkts; lietā
McVicar
pret Apvienoto Karalisti, 48. un 49. punkts, kā arī ECT 2002. gada 16. jūlija spriedums lietā
P
.,
C
. un
S
. pret Apvienoto Karalisti,
Recueil des arrêts et décisions
2002‑VI, 91. punkts, un iepriekš minētais spriedums lietā
Steel
un
Morris
pret Apvienoto Karalisti, 61. punkts). Tomēr var ņemt vērā arī sūdzētāja finanšu situāciju vai procesa labvēlīga rezultāta
izredzes (iepriekš minētais ECT spriedums lietā
Steel
un
Morris
pret Apvienoto Karalisti, 62. punkts).
Attiecībā uz juridisko palīdzību atbrīvojuma no tiesāšanās izdevumu samaksas vai
cautio judicatum solvi
pirms prasības celšanas tiesā formā Eiropas Cilvēktiesību tiesa tāpat ir pārbaudījusi visus apstākļus, lai noteiktu, vai piemērotie
tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā ierobežojumi neietekmē pašu tiesību būtību, vai tiem ir leģitīms mērķis un vai izmantotie
līdzekļi un mērķi ir samērīgi (šajā ziņā skat. ECT 1995. gada 13. jūlija spriedumu lietā
Tolstoy-Miloslavsky
pret Apvienoto Karalisti, A sērija, Nr. 316‑B, 59.–67. punkts, un ECT 2001. gada 19. jūnija spriedumu lietā
Kreuz
pret Poliju,
Recueil des arrêts et décisions
, 2001‑VI, 54. un 55. punkts).
No šiem nolēmumiem izriet, ka juridiskā palīdzība var izpausties gan kā advokāta palīdzība, gan kā atbrīvojums no tiesāšanās
izdevumiem.
Eiropas Cilvēktiesību tiesa turklāt ir nospriedusi, ka, lai gan lietām var tikt ieviesta atlases procedūra, lai pārbaudītu,
vai juridiskā palīdzība var tikt piešķirta, šī procedūra nedrīkst noritēt patvaļīgi (šajā ziņā skat. ECT 2002. gada 26. februāra
spriedumu lietā
Del Sol
pret Franciju, 26. punkts; 2009. gada 29. septembra lēmumu lietā
Puscasu
pret Vāciju, 6. lpp., pēdējā rindkopa, un 2010. gada 14. oktobra spriedumu lietā
Pedro Ramos
pret Šveici, 49. punkts).
Minētā tiesa ir pārbaudījusi arī komercsabiedrības, kas lūdz juridisku palīdzību, situāciju, kaut arī Francijas likumdošanas
aktos šāda palīdzība ir paredzēta tikai fiziskām personām un izņēmuma veidā juridiskām personām, kam nav mērķa gūt peļņu,
kuru juridiskā adrese ir Francijā un kurām nav pietiekamu līdzekļu. Tā uzskatīja, ka atšķirīgā attieksme pret komercsabiedrībām,
no vienas puses, un fiziskām personām, kā arī juridiskām personām, kam nav mērķa gūt peļņu, no otras puses, ir objektīvi un
saprātīgi pamatota saistībā ar juridiskās palīdzības regulējumu nodokļu jomā, kurā ir paredzēta iespēja atskaitīt visus tiesāšanās
izdevumus no ar nodokļiem apliekamajiem ienākumiem un pārnest zaudējumus uz nākamo finanšu gadu (ECT 2008. gada 26. augusta
lēmums lietā
VP Diffusion Sarl
pret Franciju, 4., 5. un 7. punkts).
Turklāt attiecībā uz lauksaimniecības kopīgā īpašuma lietotāju kopienu, kas lūdza juridisku palīdzību, lai aizstāvētos pret
prasību par īpašuma tiesību uz zemes gabalu apstrīdēšanu, Eiropas Cilvēktiesību tiesa uzskatīja, ka ir svarīgi ņemt vērā,
ka līdzekļi, ko apvienības un privātas sabiedrības ir apstiprinājuši to juridiskai aizstāvībai, nāk no dalībnieku pieņemtiem,
apstiprinātiem un iemaksātiem līdzekļiem, un uzsvēra, ka lūgums ir izteikts, lai iestātos civillietā par īpašumtiesībām uz
zemes gabalu, kuras rezultāts ietekmē tikai un vienīgi attiecīgo kopienu dalībniekus (ECT 2009. gada 24. novembra lēmums lietā
CMVMC O’Limo
pret Spāniju, 26. punkts). Tiesa šajā lietā nolēma, ka atteikums piešķirt bezmaksas juridisko palīdzību prasītājai kopienai
nav ietekmējis pašu pēdējās tiesību uz lietas izskatīšanu tiesā būtību.
No šīs Eiropas Cilvēktiesību tiesas judikatūras pārbaudes izriet, ka juridiskās palīdzības piešķiršana juridiskām personām
principā nav izslēgta, bet tā ir jānovērtē atkarībā no piemērojamajiem noteikumiem un attiecīgās sabiedrības situācijas.
Var tikt ņemts vērā strīdus priekšmets, it īpaši tā ekonomiskā ietekme.
Ņemot vērā prasītāja finansiālās iespējas, ja ir runa par juridisku peronu, var it īpaši ņemt vērā sabiedrības formu – kapitālsabiedrība
vai personu apvienība, sabiebrība ar ierobežotu vai pilnu atbildību – tās akcionāru finansiālās spējas, sabiedrības mērķi,
tās uzbūves noteikumus, un it īpaši attiecību starp tai piešķirtajiem līdzekļiem un paredzēto darbību.
EBTA Uzraudzības iestāde savos apsvērumos apgalvo, ka saskaņā ar Vācijas tiesībām sabiedrība nekad nevarēs izpildīt juridiskās
palīdzības saņemšanas nosacījumus, ja tā nav faktiski uzsākusi uzņēmējdarbību, tai nav darbinieku un citas infrastruktūras.
Šis nosacījums varētu it īpaši skart šādas palīdzības prasītājus, kas atsaucas uz Savienības tiesībās piešķirtajām tiesībām,
it īpaši uz uzņēmējdarbības brīvību vai piekļuvi konkrētam dalībvalsts tirgum.
Ir jānorāda, ka valsts tiesām noteikti ir jāņem vērā šis apstāklis. Tomēr tām ir jāatrod taisnīgs līdzsvars, lai nodrošinātu
lietas izskatīšanu tiesā prasītājiem, kas atsaucas uz Savienības tiesībām, tomēr neradot priekšrocības tiem salīdzinājumā
ar citiem prasītājiem. Šajā ziņā iesniedzējtiesa un Vācijas valdība ir norādījušas, ka tiesību jēdziens “vispārējās intereses”
atbilstoši
Bundesgerichtshof
judikatūrai var ietvert visas iespējamās vispārējās intereses par labu juridiskai personai.
Turklāt
DEB
tiesas sēdē uzsvēra, ka pamata lietā Vācijas Federatīvajai Republikai ir bijusi divējāda loma. Šī dalībvalsts ir ne tikai
prasītājai pamata lietā nodarīto zaudējumu izraisītāja, bet arī tā, kam ir jānodrošina pēdējās efektīva tiesību aizsardzība
tiesā.
Tomēr ir jānorāda, ka Savienības tiesības neliedz dalībvalstij būt vienlaikus likumdevējam, administratoram un tiesnesim,
ja vien šīs funkcijas tiek īstenotas, ievērojot varas dalīšanas principu, kas ir raksturīgs tiesiskas valsts darbībai. Nav
apgalvots, ka tas tā nebūtu dalībvalstī, kas ir iesaistīta pamata lietā.
Ņemot vērā visus šos apstākļus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka efektīvas tiesību aizsardzības tiesā princips, kas ir
noteikts Hartas 47. pantā, ir jāinterpretē tādējādi, ka uz to var atsaukties juridiskas personas un ka palīdzība, kas piešķirta,
piemērojot šo principu, var ietvert it īpaši atbrīvojumu no iepriekšējas tiesāšanās izdevumu samaksas un/vai advokāta piedalīšanos.
Šajā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai juridiskās palīdzības piešķiršanas noteikumi ierobežo tiesības uz lietas izskatīšanu
tiesā tādā veidā, kas ietekmē šo tiesību būtību, vai tie ir vērsti uz leģitīmu mērķi un vai izmantotie līdzekļi ir samērīgi
ar paredzēto mērķi.
Veicot šo vērtējumu, valsts tiesa var ņemt vērā strīdus priekšmetu, prasītāja saprātīgās izredzes panākt labvēlīgu rezultātu,
ietekmes uz to smagumu, piemērojamo tiesību un procedūras sarežģītību, kā arī prasītāja spējas efektīvi aizstāvēt savas tiesības.
Lai novērtētu samērīgumu, valsts tiesa var ņemt vērā arī iepriekš iemaksājamo tiesāšanās izdevumu lielumu un šķēršļa, ko tie,
iespējams, rada lietas izskatīšanai tiesā, novēršamību vai nenovēršamību.
Attiecībā it īpaši uz juridiskām personām valsts tiesa var ņemt vērā to situāciju. Tādējādi tā var ņemt vērā attiecīgās juridiskās
personas formu un to, vai tai ir vai nav mērķa gūt peļņu, kā arī tās dalībnieku vai akcionāru finansiālās iespējas un iespējas
tiem iegūt prasības celšanai tiesā vajadzīgo summu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
Efektīvas tiesību aizsardzības princips, kas ir noteikts Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 47. pantā, ir jāinterpretē
tādējādi, ka uz to var atsaukties juridiskas personas un ka palīdzība, kas piešķirta, piemērojot šo principu, var ietvert
it īpaši atbrīvojumu no iepriekšējas tiesāšanās izdevumu samaksas un/vai advokāta piedalīšanos.
Šajā ziņā valsts tiesai ir jāpārbauda, vai juridiskās palīdzības piešķiršanas noteikumi ierobežo tiesības uz lietas izskatīšanu
tiesā tādā veidā, kas ietekmē šo tiesību būtību, vai tie ir vērsti uz leģitīmu mērķi un vai izmantotie līdzekļi ir samērīgi
ar paredzēto mērķi.
Izdarot šo vērtējumu, valsts tiesa var ņemt vērā strīdus priekšmetu, prasītāja saprātīgās izredzes panākt labvēlīgu rezultātu,
ietekmes uz to smagumu, piemērojamo tiesību un procedūras sarežģītību, kā arī prasītāja spējas efektīvi aizstāvēt savas tiesības.
Lai novērtētu samērīgumu, valsts tiesa var ņemt vērā arī iepriekš iemaksājamo tiesāšanās izdevumu lielumu un šķēršļa, ko tie,
iespējams, rada lietas izskatīšanai tiesā, novēršamību vai nenovēršamību.
Attiecībā it sevišķi uz juridiskām personām valsts tiesa var ņemt vērā to situāciju. Tādējādi tā var ņemt vērā attiecīgās
juridiskās personas formu un to, vai tai ir vai nav mērķa gūt peļņu, kā arī tās dalībnieku vai akcionāru finansiālās iespējas
un iespējas tiem iegūt prasības celšanai tiesā vajadzīgo summu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.