CELEX: 62001CJ0095
Tavaroiden vapaa liikkuvuus
EY 28 ja EY 30 artikla
Vitamiineilla ja kivennäisaineilla täydennettyjen elintarvikkeiden myyntikielto
Oikeuttaminen
Oikeasuhteisuus

Tribunal de grande instance de Paris on esittänyt yhteisöjen tuomioistuimelle 19.2.2001 tekemällään päätöksellä, joka on saapunut
yhteisöjen tuomioistuimeen 27.2.2001, EY 234 artiklan nojalla ennakkoratkaisukysymyksen EY 28 ja EY 30 artiklan tulkinnasta.
Tämä kysymys on esitetty rikosoikeudenkäynnissä Greenhamia ja Abelia vastaan, jotka johtavat yhdessä NSA France SARL -nimistä
yhtiötä (jäljempänä NSA France), jonka kotipaikka on Pariisissa (Ranska) ja joka markkinoi Yhdistyneeseen kuningaskuntaan
sijoittautuneelta NSA International -nimiseltä yhtiöltä peräisin olevia elintarvikkeita.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Yhteisön lainsäädäntö
On kiistatonta, että yhteisön lainsäädäntöön ei kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa kyseessä olevien
tosiseikkojen tapahtuma-aikaan sisältynyt säännöksiä, joissa olisi vahvistettu edellytykset, joilla ravintoaineita, kuten
vitamiineja ja kivennäisaineita, voidaan lisätä tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettuihin elintarvikkeisiin.
Joidenkin erityisravinnoksi tarkoitettujen elintarvikkeiden osalta komissio on antanut direktiivejä erityisravinnoksi tarkoitettuja
elintarvikkeita koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 3 päivänä toukokuuta 1989 annetun neuvoston direktiivin
89/398/ETY (EYVL L 186, s. 27) nojalla.
Kansallinen lainsäädäntö
Ranskan Code de la Consommationin (kuluttaja-asioita koskeva laki) L.213‑1 §:ssä, sellaisena kuin se on sovellettavissa kansallisen
tuomioistuimen käsiteltävänä olevaan asiaan, säädetään seuraavaa:
”Kahden vuoden vankeusrangaistukseen ja 250 000 Ranskan frangin suuruiseen sakkoon tai jompaankumpaan näistä seuraamuksista
on tuomittava se, joka millä tahansa keinoin tai tavoin, olkoonpa kolmannen henkilön välityksellä, ja riippumatta siitä, onko
hän sopimuksen osapuoli vai ei, erehdyttää tai yrittää erehdyttää sopimusosapuolta
1.
minkä tahansa tavaran lajin, laadun, alkuperän, keskeisten ominaisuuksien, koostumuksen tai sisällön osalta,
2.
toimitettujen tavaroiden määrän tai ominaislaadun osalta toimitettaessa muita tavaroita kuin tiettyjä, sopimuksen kohteena
olevia tavaroita,
3.
tuotteen soveltuvuudesta käyttötarkoitukseensa, sen käyttöön liittyvien vaarojen, suoritettujen tarkastusten, käyttötapojen
tai noudatettavien varotoimien osalta.”
Ravintolisien ja tavanomaiseen kulutukseen tarkoitettujen, vitamiineilla, kivennäisaineilla ja muilla ravintoaineilla, kuten
aminohapoilla, täydennettyjen elintarvikkeiden myyntiin sovellettava Ranskan lainsäädäntö sisältyy 15.4.1912 annettuun asetukseen,
jossa on yleiset hallinnolliset määräykset tavaroiden myyntiin liittyvien petosten ja elintarvikkeiden väärennösten estämisestä
1.8.1905 annetun lain soveltamisesta elintarvikkeisiin ja erityisesti lihaan, lihaleikkeleisiin, hedelmiin, vihanneksiin,
kalaan ja säilykkeisiin.
Kyseisen asetuksen 1 §:ssä, sellaisena kuin se on 12.2.1973 annetussa asetuksessa nro 73-138 (JORF 15.2.1973, s. 1728), säädetään
seuraavaa:
”Sellaisten ihmisravinnoksi tarkoitettujen tuotteiden ja elintarvikkeiden hallussapito myyntiä varten, myyntiin tarjoaminen
tai myynti, joihin on lisätty muita kemiallisia tuotteita kuin niitä, joiden käyttö on sallittu maataloudesta ja maaseudun
kehittämisestä vastaavan ministerin, valtiovarainministerin, teollisuus- ja tiedeministerin sekä kansanterveysministerin Conseil
supérieur d’hygiène publique de Francen [Ranskan kansanterveyslautakunta, jäljempänä CSHPF] ja Académie nationale de médecinen
[kansallinen lääketiedeakatemia] lausunnon perusteella yhdessä tekemien päätösten nojalla, on kielletty.”
Tätä 15.4.1912 annettua asetusta muutettiin 26.3.1999 annetulla asetuksella nro 99-242 (JORF 28.3.1999, s. 4653), jolla CSHPF:n
ja Académie nationale de médecinen lausunnot korvattiin Agence française de sécurité sanitaire des alimentsin (AFSSA) lausunnoilla.
Erityisravinnoksi tarkoitetuista elintarvikkeista 29.8.1991 annetun asetuksen nro 91-827 (JORF 31.8.1991, s. 11424) 1 §:ssä
säädetään seuraavaa:
”Erityisravinnoksi tarkoitettuina elintarvikkeina pidetään sellaisia elintarvikkeita, jotka erityiskoostumuksensa tai erityisen
valmistusmenetelmänsä vuoksi erottuvat selvästi tavanomaiseen kulutukseen tarkoitetuista elintarvikkeista, soveltuvat osoitettuun
ravitsemustarkoitukseen ja joita markkinoidaan siten, että niiden todetaan täyttävän tämän tarkoituksen.”
Saman asetuksen 3 §:n sanamuoto on seuraava:
”Kulutus-, maatalous- ja terveysasioista vastaavien ministereiden tekemillä [CSHPF:n] lausuntoon perustuvilla yhteisillä päätöksillä
vahvistetaan:
a)
Luettelo niistä ravintoaineista, kuten vitamiineista, kivennäissuoloista, aminohapoista ja muista aineista, jotka voidaan
laillisesti sisällyttää erityisravinnoksi tarkoitettuihin elintarvikkeisiin, näiden aineiden käytön edellytykset sekä ne puhtausvaatimukset,
joita näihin aineisiin sovelletaan,
– – ”
Tätä 15.4.1912 annettua asetusta täydentävässä, 14.10.1997 annetussa asetuksessa nro 97-964 (JORF 21.10.1997, s. 15266) ravintolisät
määritellään ensimmäistä kertaa ”tuotteiksi, joiden tarkoituksena on täydentää tavalliseen ruokavalioon sisältyviä päivittäisannoksia,
jotka on todettu tai oletettu riittämättömiksi”.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Greenhamia ja Abelia syytettiin siitä, että he ovat vuoden 1998 aikana syyllistyneet kahteen elintarvikkeiden myyntiin liittyvään
rikokseen.
Heitä syytettiin ensinnäkin siitä, että he ovat pitäneet esillä ja tarjonneet myytäväksi väärennetyiksi väitettyjä elintarvikkeita
saattamalla markkinoille tuotteita (”Juice Plus + mélange légumes” ja ”Juice Plus + mélange de fruits” ‑nimiset ravintolisät),
joihin on lisätty ”koentsyymi Q 10” -nimistä ravintoainetta, jonka lisääminen ihmisravintoon ei ole sallittua Ranskassa, sekä
sellainen määrä vitamiineja, joka ylittää suositellut päivittäisannokset tai CSHPF:n vahvistamat turvarajat.
Toiseksi heitä syytettiin siitä, että he ovat erehdyttäneet kuluttajia erityisesti tuotteiden keskeisten ominaisuuksien osalta
saattamalla markkinoille ”Juice + Lite, arôme chocolat et arôme vanille” -nimisiä ateriankorvikkeita, jotka eivät vastaa laihdutukseen
tarkoitetuista vähäenergisistä elintarvikkeista 26 päivänä helmikuuta 1996 annetun komission direktiiviin 96/8/EY (EYVL L 55,
s. 22) nojalla annettua voimassa olevaa lainsäädäntöä, erityisesti koska niistä saatava energiamäärä alittaa lainsäädännössä
määritetyn raja-arvon ja koska niistä puuttuu tiettyjä kivennäisaineita.
Nämä syytteet nostettiin sen jälkeen, kun Direction générale de la concurrence, de la consommation et de la répression des
fraudes otti 23.3.1998 kaksi näytettä NSA Francen Ranskassa markkinoille saattamista elintarvikkeista.
Pääasian vastaajat totesivat ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa yhtäältä, että heidän aloittaessa toimintansa kyseessä
olevat elintarvikkeet oli jo laillisesti saatettu markkinoille muissa Euroopan unionin jäsenvaltioissa ja toisaalta, että
koentsyymi Q 10 on sallittu muun muassa Espanjassa, Italiassa, Saksassa ja Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Näin ollen Ranskan
viranomaiset eivät voi rajoittaa kyseisten elintarvikkeiden vapaata liikkuvuutta ja markkinoille saattamista Ranskassa.
Tribunal de grande instance de Paris, joka katsoi asian ratkaisemisen vaativan EY 28 ja EY 30 artiklan tulkintaa, päätti lykätä
asian käsittelyä ja esittää yhteisöjen tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko EY 28 ja EY 30 artiklaa tulkittava siten, että niillä kielletään jäsenvaltiota rajoittamasta toisessa jäsenvaltiossa
laillisesti myydyn ravintolisän vapaata liikkuvuutta ja markkinoille saattamista?”
Ennakkoratkaisukysymys
Yhteisöjen tuomioistuimelle esitetyt huomautukset
Pääasian vastaajat väittävät, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, joka rajoittaa toisessa
jäsenvaltiossa laillisesti markkinoille saatettujen ravintolisien vapaata myyntiä, vaikka ei ole osoitettu mitään vakavaa
vaaraa terveydelle, muodostaa EY 28 ja EY 30 artiklan vastaisen vaikutukseltaan vastaavan toimenpiteen.
Niiden mukaan Ranskan viranomaiset eivät ole kyenneet näyttämään, että kansallinen lainsäädäntö on tarpeen kansanterveyteen
kohdistuvan vakavan vaaran välttämiseksi ja että sitä ei voida korvata yhteisön sisäistä kauppaa vähemmän rajoittavalla toimenpiteellä,
kuten pakkausmerkinnöillä.
Lisäksi pääasian vastaajat väittävät, että vastoin yhteisön oikeuden vaatimuksia taloudelliset toimijat eivät voi saada lupaa
kyseisten ravintolisien markkinoille saattamiselle helppokäyttöisellä menettelyllä, joka on saatettavissa loppuun kohtuullisessa
ajassa.
Ranskan hallitus toteaa, että järjestelmä, jonka mukaan markkinoille saattaminen on kielletty ilman lupaa, on yhteisön oikeuden
mukainen sillä edellytyksellä, että se täyttää tietyt siinä asetetut vaatimukset. Tällaisen lupamenettelyn on oltava helppokäyttöinen
ja saatettavissa loppuun kohtuullisessa ajassa ja menettelyn johdettua hylkäävään päätökseen tuo hylkäävä päätös on voitava
saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi.
Kyseinen hallitus korostaa, että kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevassa asiassa NSA France ei esittänyt mitään
lupahakemusta, vaan se itse asiassa tarkoituksellisesti markkinoi kyseessä olevia tuotteita esittämättä ensin lupahakemusta,
jonka Ranskan viranomaiset olisivat voineet tutkia.
Kreikan hallitus toteaa, että pelkästään se seikka, että tietty ravintolisä on saatettu vapaasti markkinoille muissa jäsenvaltioissa,
ei yksistään voi riittää siihen, että sen markkinoille saattaminen olisi automaattisesti sallittu kyseessä olevan jäsenvaltion
alueella ilman kyseisen tuotteen alistamista tuossa jäsenvaltiossa voimassa olevissa säännöksissä tätä tarkoitusta varten
säädettyyn lupamenettelyyn. Kreikan hallituksen mukaan asiaa koskevissa kansallisissa säännöksissä voidaan säätää ja niissä
tulee säätää tiettyjä edellytyksiä ravintolisien markkinoille saattamisen sallimiselle, olipa ne valmistettu kyseessä olevassa
jäsenvaltiossa tai tuotu sinne toisesta jäsenvaltiosta. Nämä edellytykset voivat käsittää ennakkolupamenettelyn.
Espanjan hallitus, joka ei ota kantaa esitettyyn kysymykseen, toteaa, että mitään ennakkoratkaisukysymyksen kohteena olevista
tuotteista ei pidetä sen elintarvikealan lainsäädännössä elintarvikkeena ja että näin ollen niitä ei voida vapaasti myydä
espanjalaisilla elintarvikemarkkinoilla. Lisäksi se toteaa, että koentsyymi Q 10:n lisäämisestä ei säädetä kyseisessä lainsäädännössä.
Komissio katsoo, että toisessa jäsenvaltiossa sallitun tietyn ravintoaineen lisääminen elintarvikkeisiin on sallittava, kun
kyseessä on tuosta jäsenvaltiosta tuotu tuote ja kun – ottaen huomioon yhtäältä kansainvälisen tieteellisen tutkimuksen tulokset
ja toisaalta kansalliset ravintotottumukset tuontijäsenvaltiossa – tuo aine ei aiheuta vaaraa kansanterveydelle.
Komission mukaan kansallisen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, ovatko kyseessä olevan jäsenvaltion toimivaltaiset viranomaiset
suorittaneet kyseessä oleviin ravintoaineisiin liittyvien riskien arvioinnin, minkä perusteella voidaan punnita, onko näitä
ravintoaineita koskeva lainsäädäntö tarpeen kansanterveyden tehokkaaksi suojelemiseksi.
Komissio toteaa pääasian osalta, että ennakkoratkaisupyynnön esittämistä koskevassa päätöksessä ei anneta mitään tietoa CSHPF:n
vitamiinien käytölle vahvistamista turvarajoista eikä näiden rajojen määrittämistavasta.
Koentsyymi Q 10:n osalta komissio toteaa, että vaaroista, joita ihmisten terveydelle voi aiheutua tuon ravintoaineen lisäämisestä
elintarvikkeeseen, ei ole esitetty mitään tietoa.
Yhteisöjen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kansallinen tuomioistuin kysyy ennakkoratkaisukysymyksellään lähinnä sitä, onko EY 28 ja EY 30 artiklaa tulkittava siten,
että ne estävät jäsenvaltiota kieltämästä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen ja markkinoille saatettujen elintarvikkeiden
markkinoille saattamisen ilman ennakkolupaa silloin, kun niihin on lisätty muita kuin sellaisia ravintoaineita, kuten vitamiineja
ja kivennäisaineita, joiden käyttö on sallittu ensin mainitussa jäsenvaltiossa.
Aluksi on syytä huomata, että vaikka kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä oleva asia koskee sekä ravintolisiin että ateriankorvikkeisiin
liittyviä syytteitä, ennakkoratkaisukysymys koskee ainoastaan sellaisia ravintolisiä, joihin on lisätty koentsyymi Q 10:tä,
jonka lisäämistä ei ole sallittu Ranskassa, sekä sellainen määrä vitamiineja, joka ylittää CSHPF:n vahvistamat turvarajat
tai suositellut päivittäisannokset.
Tavaroiden vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä on yksi EY:n perustamissopimuksen perusperiaatteista, joka saa ilmaisunsa
EY 28 artiklaan sisältyvässä kiellossa, jonka mukaan jäsenvaltioiden väliset tuonnin määrälliset rajoitukset ja kaikki vaikutukseltaan
vastaavat toimenpiteet ovat kiellettyjä.
Määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä koskevalla kiellolla, josta on määrätty EY 28 artiklassa,
tarkoitetaan kaikkia kauppaa koskevia jäsenvaltioiden säädöksiä, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa
yhteisön sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti (ks. mm. asia 8/74, Dassonville, tuomio 11.7.1974, Kok. 1974, s. 837, Kok. Ep. II,
s. 349, 5 kohta ja asia C-192/01, komissio v. Tanska, tuomio 23.9.2003, 39 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Kansallisen tuomioistuimen käsiteltävänä olevan asian asiakirjojen perusteella vaikuttaa siltä, että kyse on elintarvikkeista,
jotka on tuotu toisesta jäsenvaltiosta, jossa ne on laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille. Sen tutkiminen,
että näin on ja että tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia sääntöjä ja periaatteita todella pitää soveltaa kyseessä olevaan
asiaan, kuuluu kuitenkin kansalliselle tuomioistuimelle, jolla yksin on toimivalta todeta käsittelemänsä asian tosiseikat
ja punnita niitä (ks. vastaavasti asia C-107/97, Rombi ja Akropharma, tuomio 18.5.2000, Kok. 2000, s. I-3367, 72 kohta).
Pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään sellaisten ravintoaineilla täydennettyjen
elintarvikkeiden markkinoille saattaminen, jotka on laillisesti valmistettu ja/tai saatettu markkinoille vientijäsenvaltiossa
mutta jotka on kielletty tuontijäsenvaltiossa, tai jossa edellytetään näiden aineiden merkitsemistä ensin tätä tarkoitusta
varten olevaan kansalliseen luetteloon, jotta niillä täydennettyjen elintarvikkeiden markkinoille saattaminen voidaan sallia,
voi EY 28 artiklassa tarkoitettuna määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä olla perusteltu, jos se
täyttää EY 30 artiklan – sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin on sitä tulkinnut – mukaiset vaatimukset.
Yhtäältä tällaisessa lainsäädännössä on säädettävä menettelystä, jonka avulla taloudelliset toimijat voivat saada ravintoaineen
merkityksi sallittujen aineiden kansalliseen luetteloon. Tämän menettelyn on oltava helppokäyttöinen ja saatettavissa loppuun
kohtuullisessa ajassa ja menettelyn johdettua hylkäävään päätökseen tuo hylkäävä päätös on voitava saattaa tuomioistuimen
käsiteltäväksi (ks. vastaavasti asia C-344/90, komissio v. Ranska, tuomio 16.7.1992, Kok. 1992, s. I-4719, 9 kohta ja asia
C-24/00, komissio v. Ranska, tuomio tänä samana päivänä, 26 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
Toisaalta toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat hylätä hakemuksen ravintoaineen merkitsemiseksi sallittujen aineiden
kansalliseen luetteloon vain, jos tästä aineesta aiheutuu todellista vaaraa kansanterveydelle (ks. em. asia komissio v. Tanska,
tuomion 46 kohta).
Kun yhdenmukaistamista ei ole toteutettu, jäsenvaltioiden asiana on, siltä osin kuin tieteellisen tutkimuksen nykytilassa
asiasta vallitsee epävarmuus, päättää ihmisten terveyden ja elämän suojelun varmistamisen tasosta sekä siitä, vaaditaanko
elintarvikkeiden markkinoille saattamiseen ennakkolupa, mutta jäsenvaltioiden on tällöin otettava huomioon tavaroiden vapaan
liikkuvuuden vaatimukset yhteisön sisällä (ks. em. asia komissio v. Tanska, tuomion 42 kohta).
Tämä kansanterveyden suojeluun liittyvä harkintavalta on erityisen tärkeä, kun on osoitettu, että tieteellisen tutkimuksen
nykytilassa vallitsee epävarmuus tietyistä ravintoaineista, kuten vitamiineista, jotka eivät yleensä ole sellaisenaan haitallisia
mutta joilla voi olla erityisiä haitallisia vaikutuksia ainoastaan, kun niitä kulutetaan liikaa, kun huomioon otetaan kaikki
ravinto, jonka koostumusta ei voida ennakoida eikä valvoa (ks. asia 174/82, Sandoz, tuomio 14.7.1983, Kok. 1983, s. 2445,
Kok. Ep. VII, s. 217, 17 kohta ja em. asia komissio v. Tanska, tuomion 43 kohta).
Jäsenvaltioiden on kuitenkin noudatettava suhteellisuusperiaatetta käyttäessään kansanterveyden suojeluun liittyvää harkintavaltaansa.
Niiden valitsemien keinojen on näin ollen rajoituttava siihen, mikä on todella tarpeellista kansanterveyden suojelun varmistamiseksi;
keinojen on oltava oikeassa suhteessa tavoiteltuun päämäärään nähden, jota ei olisi voitu saavuttaa yhteisön sisäistä kauppaa
vähemmän rajoittavilla toimenpiteillä (ks. em. asiat Sandoz, tuomion 18 kohta ja komissio v. Tanska, tuomion 45 kohta).
Lisäksi koska EY 30 artikla sisältää suppeasti tulkittavan poikkeuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta yhteisön sisällä koskevasta
pääsäännöstä, siihen vetoavien kansallisten viranomaisten tehtävänä on osoittaa kussakin käsiteltävänä olevassa tapauksessa
kansallisten ravintotottumusten valossa ja kansainvälisen tieteellisen tutkimuksen tulokset huomioon ottaen, että niiden sääntely
on tarpeen kyseisessä määräyksessä tarkoitettujen etujen suojelemiseksi tehokkaasti ja erityisesti, että kyseessä olevien
tuotteiden myynti on todellinen uhka kansanterveydelle (ks. vastaavasti em. asia Sandoz, tuomion 22 kohta; asia 227/82, Van
Bennekom, tuomio 30.11.1983, Kok. 1983, s. 3883, 40 kohta ja em. asia komissio v. Tanska, tuomion 46 kohta).
Sellaisten elintarvikkeiden myyntikiellon, joihin on lisätty ravintoaineita, on siis perustuttava EY 30 artiklaan vetoavan
jäsenvaltion väittämän riskin perusteelliseen arviointiin (ks. em. asia komissio v. Tanska, tuomion 47 kohta).
Päätös ravitsemuksellisesti täydennetyn elintarvikkeen myynnin kieltämisestä, joka on lisäksi muissa jäsenvaltioissa laillisesti
valmistettuja ja myytyjä tuotteita koskeva kaikkein rajoittavin kaupan este, voidaan tehdä ainoastaan siinä tapauksessa, että
väitetyn kansanterveyteen kohdistuvan todellisen riskin olemassaolo on osoitettu riittävästi kyseisen päätöksen tekoajankohtana
käytettävissä olleiden tuoreimpien tieteellisten tietojen perusteella. Tällaisessa yhteydessä riskinarvioinnin, joka jäsenvaltion
on suoritettava, tavoitteena on arvioida, kuinka suurella todennäköisyydellä tiettyjen ravintoaineiden lisääminen elintarvikkeisiin
aiheuttaa haitallisia vaikutuksia ihmisten terveydelle ja kuinka vakavia tällaiset mahdolliset vaikutukset ovat (em. asia
komissio v. Tanska, tuomion 48 kohta).
Tällaisessa riskinarvioinnissa voi tosin käydä ilmi, että kansanterveyteen kohdistuvien todellisten riskien olemassaolosta
tai laajuudesta vallitsee tieteellinen epävarmuus. Tällaisissa olosuhteissa on hyväksyttävä, että jäsenvaltio voi ennalta
varautumisen periaatteen nojalla toteuttaa suojatoimenpiteitä odottamatta, että osoitetaan täysin, että nämä riskit ovat todellisia
ja vakavia (ks. vastaavasti asia C-157/96, National Farmers’ Union ym., tuomio 5.5.1998, Kok. 1998, s. I-2211, 63 kohta).
Riskinarviointi ei voi kuitenkaan perustua riskiä koskeviin puhtaasti hypoteettisiin näkökohtiin (ks. asia C-236/01, Monsanto
Agricoltura Italia ym., tuomio 9.9.2003, 106 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa, ja em. asia komissio v. Tanska,
tuomion 49 kohta).
Ranskan hallitus totesi suullisessa käsittelyssä, että NSA Francelle oli 21.10.1996 päivätyllä kirjeellä ilmoitettu, että
CSHPF oli erään toisen taloudellisen toimijan tekemän markkinoille saattamista koskevaa lupaa koskevan hakemuksen johdosta
antanut kielteisen lausunnon koentsyymi Q 10:n lisäämisestä elintarvikkeisiin. Tuon hallituksen mukaan kyseinen, 11.6.1996
päivätty lausunto perustuu siihen, että koentsyymi Q 10:n lisäämiselle ei ole ravitsemuksellista tarvetta ja ennen kaikkea
siihen, että tuon aineen vaikutuksista ei ole toksikologisia tietoja.
Kyseinen hallitus totesi suullisessa käsittelyssä myös, että Ranskan viranomaisten päättely ravintoaineiden lisäämistä elintarvikkeisiin
koskevien lupahakemusten osalta perustuu toteamukseen, että ei ole olemassa mitään syytä sallia sellaisen elintarvikkeen markkinoille
saattamista, johon on lisätty tällaisia aineita, jotka – vaikka ne eivät tällä hetkellä aiheuta mitään vaaraa kansanterveydelle
– voivat kuitenkin aiheuttaa tällaisen vaaran tulevaisuudessa, etenkin kun näistä aineista ei ole mitään ravitsemuksellista
etua.
Vaikka onkin totta, että yhteisöjen tuomioistuin on todennut, että tieteellisen epävarmuuden vallitessa jäsenvaltion väestön
ravitsemuksellista tarvetta koskevalla kriteerillä voi olla merkitystä kyseisen valtion suorittamassa perusteellisessa arvioinnissa,
joka koskee ravintoaineiden lisäämisestä elintarvikkeisiin mahdollisesti aiheutuvaa riskiä kansanterveydelle, on kuitenkin
niin, että yksistään tällaisen tarpeen puuttumisella ei voida perustella muissa jäsenvaltioissa laillisesti valmistettujen
ja/tai myytyjen elintarvikkeiden myynnin ehdotonta kieltämistä EY 30 artiklan nojalla (ks. em. asia komissio v. Tanska, tuomion
54 kohta).
Lisäksi kuten tämän tuomion 41–43 kohdassa on todettu, sellaisten elintarvikkeiden myyntikiellon, joihin on lisätty ravintoaineita,
on perustuttava EY 30 artiklaan vetoavien kansallisten viranomaisten väittämän kansanterveyteen kohdistuvan todellisen riskin
perusteelliseen arviointiin, joka perustuu luotettavimpiin käytettävissä oleviin tieteellisiin tietoihin ja kansainvälisen
tutkimuksen tuoreimpiin tuloksiin (ks. em. asia komissio v. Tanska, tuomion 51 kohta).
Jos sen vuoksi, että suoritetut tutkimukset eivät ole riittäviä, vakuuttavia tai selviä, osoittautuu mahdottomaksi määritellä
varmasti, onko väitetty riski olemassa ja kuinka merkittävä se on, mutta jos todellinen vahinko kansanterveydelle on todennäköinen
siinä tilanteessa, että riski toteutuisi, ennalta varautumisen periaatteen nojalla on oikeus toteuttaa rajoittavia toimenpiteitä
(ks. em. asia komissio v. Tanska, tuomion 52 kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen tehtävänä on arvioida, täyttääkö – kyseessä olevassa jäsenvaltiossa vallitsevassa
oikeudellisessa ja tosiasiallisessa tilanteessa – kielto saattaa markkinoille kyseisiä elintarvikkeita yhteisön oikeuden vaatimukset
siten, että tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoitus voi olla perusteltu.
Kaikki edellä todettu huomioon ottaen esitettyyn kysymykseen on vastattava, että EY 28 ja EY 30 artiklaa on tulkittava siten,
että ne eivät estä jäsenvaltiota kieltämästä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen ja markkinoille saatettujen
elintarvikkeiden markkinoille saattamista ilman ennakkolupaa silloin, kun niihin on lisätty muita kuin sellaisia ravintoaineita,
kuten vitamiineja ja kivennäisaineita, joiden käyttö on sallittu ensin mainitussa jäsenvaltiossa, mikäli tietyt edellytykset
täyttyvät.
Yhtäältä ennakkolupamenettelyn on oltava helppokäyttöinen ja saatettavissa loppuun kohtuullisessa ajassa ja menettelyn johdettua
hylkäävään päätökseen tuo hylkäävä päätös on voitava saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Toisaalta markkinoille saattamista
koskevan luvan epäämisen on perustuttava kansanterveyteen kohdistuvan riskin perusteelliseen arviointiin, joka perustuu luotettavimpiin
käytettävissä oleviin tieteellisiin tietoihin ja kansainvälisen tutkimuksen tuoreimpiin tuloksiin.
Oikeudenkäyntikulut
Yhteisöjen tuomioistuimelle huomautuksensa esittäneille Ranskan, Kreikan ja Espanjan hallituksille sekä komissiolle aiheutuneita
oikeudenkäyntikuluja ei voida määrätä korvattaviksi. Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely yhteisöjen tuomioistuimessa
on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana
on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut tribunal de grande instance de Paris’n 19.2.2001 tekemällään päätöksellä esittämän kysymyksen seuraavasti:
EY 28 ja EY 30 artiklaa on tulkittava siten, että ne eivät estä jäsenvaltiota kieltämästä toisessa jäsenvaltiossa laillisesti
valmistettujen ja markkinoille saatettujen elintarvikkeiden markkinoille saattamista ilman ennakkolupaa silloin, kun niihin
on lisätty muita kuin sellaisia ravintoaineita, kuten vitamiineja ja kivennäisaineita, joiden käyttö on sallittu ensin mainitussa
jäsenvaltiossa, mikäli tietyt edellytykset täyttyvät.
Yhtäältä ennakkolupamenettelyn on oltava helppokäyttöinen ja saatettavissa loppuun kohtuullisessa ajassa ja menettelyn johdettua
hylkäävään päätökseen tuo hylkäävä päätös on voitava saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi. Toisaalta markkinoille saattamista
koskevan luvan epäämisen on perustuttava kansanterveyteen kohdistuvan riskin perusteelliseen arviointiin, joka perustuu luotettavimpiin
käytettävissä oleviin tieteellisiin tietoihin ja kansainvälisen tutkimuksen tuoreimpiin tuloksiin.
Skouris
Gulmann
Puissochet
Macken
Colneric
Julistettiin Luxemburgissa 5 päivänä helmikuuta 2004.
R. Grass
V. Skouris
kirjaaja
presidentti
–
Oikeudenkäyntikieli: ranska.