CELEX: 62005FJ0105
Avalik teenistus
Ametnikud

D. Wils esitas Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse 21. oktoobri 2005. aasta faksiga saabunud hagiavalduses (originaal saabus
28. oktoobril 2005) nõude tühistada tema 2005. aasta jaanuarikuu palgateatis osas, milles see tõstab vastavalt Euroopa ühenduste
ametnike personalieeskirjade 1. maist 2004 jõustunud redaktsioonile (edaspidi „personalieeskirjad” või „uued personalieeskirjad”)
pensionikindlustusmaksete määra 9,75%‑ni tagasiulatuvalt alates 1. juulist 2004.

Õiguslik raamistik
Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade enne 1. maid 2004 kehtinud redaktsiooni (edaspidi „varasemad personalieeskirjad”)
artikkel 83 sätestas:
„1. Käesoleva pensioniskeemi järgseid hüvitisi makstakse ühenduste eelarvest. Liikmesriigid tagavad ühiselt nimetatud toetuste
maksmise vastavalt nimetatud kulude rahastamise ulatusele.
[…]
2. Ametnikud maksavad ühe kolmandiku selle pensioniskeemi rahastamisest. Sissemakse on 8,25% ametniku põhipalgast, võtmata
arvesse artiklis 64 nimetatud paranduskoefitsiente. See arvatakse ametnike palkadest maha iga kuu.
[…]
4. Kui ühe või mitme kvalifitseeritud eksperdi poolt [Euroopa Liidu] [N]õukogu tellimusel tehtud kindlustusmatemaatilise hindamise
tulemusel selgub, et ametnike tehtud sissemaksetest ei piisa selleks, et rahastada üht kolmandikku pensioniskeemi järgseid
hüvitisi, määravad eelarvepädevad institutsioonid eelarvemenetluse korras ja pärast artiklis 10 ettenähtud nõupidamist personalieeskirjade
komiteega kindlaks, kuidas muuta sissemaksete määrasid või pensioniiga.”
Nõukogu 22. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ, Euratom) nr 723/2004, millega muudetakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju
ja Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimusi (ELT L 124, lk 1; ELT eriväljaanne 01/02, lk 130), jõustus 1. mail
2004. Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirjade 1. maist 2004 jõustunud redaktsiooni artikkel 83 sätestab:
„1. Käesoleva pensioniskeemi järgseid hüvitisi makstakse ühenduste eelarvest. Liikmesriigid tagavad ühiselt nimetatud toetuste
maksmise vastavalt nimetatud kulude rahastamise ulatusele.
[…]
2. Ametnikud maksavad ühe kolmandiku selle pensioniskeemi rahastamisest. Sissemakse on 9,25% ametniku põhipalgast, võtmata
arvesse artiklis 64 nimetatud paranduskoefitsiente. See arvatakse ametnike palkadest maha iga kuu. Sissemakset korrigeeritakse
vastavalt XII lisas sätestatud eeskirjadele.
3. Selliste ametnike pensionide arvutamise korra, kes on osa oma teenistusajast olnud Euroopa Söe- ja Teraseühenduse teenistuses
või kes on ühenduste ühiste institutsioonide või organite teenistuses, ning selliste pensionide maksmisega seotud kulude jagamise
Euroopa Söe- ja Teraseühenduse pensionifondi ning Euroopa Majandusühenduse ja Euroopa Aatomienergiaühenduse eelarvete vahel
kehtestavad nõukogud ning Euroopa Söe- ja Teraseühenduse eesistujate komitee määrusega, mille nad võtavad vastu ühisel kokkuleppel
pärast nõupidamist personalieeskirjade komiteega.”
Määrusega nr 743/2004 täiendati personalieeskirju uue artikliga 83a, mis sätestab:
„1. Pensioniskeem hoitakse tasakaalus XII lisas sätestatud üksikasjalike eeskirjade kohaselt.
2. Asutused, kellele ei anta Euroopa Liidu eelarvest abi, tasuvad kõnealusesse eelarvesse kõik pensioniskeemi rahastamiseks
vajalikud sissemaksed täies ulatuses.
3. Kui kindlustusmatemaatilisi hindamisi tehakse viie aasta järel XII lisa kohaselt ja selleks, et tagada pensioniskeemi tasakaal,
määrab nõukogu kindlaks [kindlustusmakse määra] ja pensioniea muutmise.
4. Igal aastal esitab [Euroopa Ühenduste] [K]omisjon nõukogule kindlustusmatemaatilise hindamise ajakohastatud versiooni XII lisa
artikli 1 lõike 2 kohaselt. Kui on näidatud, et praegu kohaldatava sissemaksete määra ja kindlustusmatemaatilise tasakaalu
säilitamiseks vajaliku määra vahel on vähemalt 0,25‑punktiline vahe, kaalub nõukogu, kas korrigeerida määra XII lisas sätestatud
korra kohaselt.
5. Käesoleva artikli lõigete 3 ja 4 kohaldamisel teeb nõukogu komisjoni ettepaneku põhjal otsuse EÜ asutamislepingu artikli 205
lõike 2 esimeses taandes sätestatud kvalifitseeritud häälteenamusega. Lõike 3 kohaldamisel esitab komisjon ettepaneku pärast
nõupidamist personalieeskirjade komiteega.” [täpsustatud tõlge]
Personalieeskirjade XII lisa, mis näeb ette artikli 83a rakendussätted, artikkel 1 sätestab:
„1. Ametnike personalieeskirjade artikli 83 lõikes 2 osutatud pensionikindlustusmaksete kindlaksmääramiseks viib komisjon
iga viie aasta järel alates 2004. aastast läbi personalieeskirjade artikli 83a lõikes 3 osutatud pensioniskeemi tasakaalu
kindlustusmatemaatilise hinnangu. Selles hinnangus märgitakse, kas ametnike kindlustusmakse on piisav ühe kolmandiku pensioniskeemi
kulude rahastamiseks.
2. Personalieeskirjade artikli 83a lõikes 4 osutatud uuringu ettevalmistamisel ajakohastab komisjon igal aastal seda kindlustusmatemaatilist
hinnangut, võttes arvesse muutusi käesoleva lisa artiklis 9 määratletud elanikkonnas, käesoleva lisa artiklis 10 määratletud
intressimäärades ning käesoleva lisa artiklis 11 määratletud Euroopa Ühenduse ametnike iga‑aastastes palgamäärades.
3. Hinnang ja ajakohastamised viiakse läbi igal aastal n eelneva aasta (n–1) 31. detsembril pensioniskeemis osalenud tööealise
elanikkonna arvu põhjal.”
Personalieeskirjade XII lisa artikkel 2 sätestab:
„1. Kindlustusmakse määra mis tahes kohandus jõustub 1. juulil koos personalieeskirjade artikli 65 kohase iga‑aastase töötasude
kohandusega. Kohandus ei saa põhjustada seda, et kindlustusmakse oleks eelneva aasta kehtivast määrast üle ühe protsendi suurem
või väiksem.
2. 1. juulil 2004 jõustuv kohandus ei saa põhjustada seda, et kindlustusmakse oleks suurem kui 9,75%. 1. juulil 2005 jõustuv
kohandus ei saa põhjustada seda, et kindlustusmakse oleks suurem kui 10,25%.
3. Kindlustusmatemaatikast tuleneda võiva kindlustusmakse määra kohanduse ja lõikes 2 osutatud variatsioonist tuleneva kohanduse
vahelist erinevust ei hüvitata kunagi ning sellest tulenevalt ei võeta seda arvesse hilisemate kindlustusmatemaatiliste arvutuste
tegemisel. Kindlustusmatemaatiliselt tuleneda võivat kindlustusmakse määra mainitakse käesoleva lisa artiklis 1 ettenähtud
hinnanguaruandes.”
Vastavalt personalieeskirjade XII lisa artiklile 4:
„1. Kindlustusmatemaatilist tasakaalu hinnatakse käesolevas peatükis sätestatud arvutusmeetodi alusel.
2. Meetodi kohaselt esindab nende pensioniõiguste „kindlustusmatemaatiline väärtus”, mis on omandatud enne arvutamispäeva,
varasema teenistusega seotud pensionivastutust, samas kui nende pensioniõiguste kindlustusmatemaatiline väärtus, mis omandatakse
arvutamiskuupäeval algaval teenistusaastal, esindab “finantskulusid”.
3. Eeldatakse, et pensionile jäädakse (v.a töövõimetuse korral) kindlaksmääratud keskmises vanuses (r). Keskmist pensioniiga
ajakohastatakse ainult käesoleva lisa artiklis 1 osutatud viieaastase kindlustusmatemaatilise hinnangu arvutamisel ja see
võib olla eri töötajarühmade puhul erinev.
4. Kindlustusmatemaatiliste väärtuste kindlaksmääramisel:
a) võetakse arvesse iga ametniku põhipalga hilisemaid muutusi arvutamiskuupäeva ja eeldatava pensioniea vahel;
b) ei võeta arvesse enne arvutamiskuupäeva omandatud pensioniõigusi (varasema teenistusega seotud pensionivastutus).
5. Kõiki nendes personalieeskirjades (eelkõige VIII ja XIII lisa) ettenähtud asjakohaseid sätteid võetakse finantskulude kindlustusmatemaatilisel
hindamisel arvesse.
6. Tegeliku diskontomäära ja ühenduste ametnike palgaastmestiku iga-aastase muutumise kindlaksmääramisel kohaldatakse ühtlustusmenetlust.
Ühtlustamine saavutatakse intressimäära ja palgaastmestiku suurenemise [kaheteistkümne]aastase liikuva keskmise abil.”
Personalieeskirjade XII lisa artikli 10 kohaselt:
„1. Kindlustusmatemaatilistes arvutustes arvessevõetavad intressimäärad põhinevad vaadeldud liikmesriikide pikaajalise välisvõla
keskmistel iga-aastastel intressimääradel, [mille avaldab komisjon]. Kindlustusmatemaatilisteks arvutusteks vajaliku vastava
intressimäära (millest inflatsioon on maha arvestatud) arvutamisel kasutatakse asjakohast tarbijahinnaindeksit.
2. Kindlustusmatemaatilistes arvutustes arvessevõetav [tegelik] iga‑aastane määr on jooksvale aastale eelneva [kaheteistkümne
aasta] tegelike keskmiste intressimäärade keskmine.” [täpsustatud tõlge]
Personalieeskirjade XII lisa tehniline rakendus on tehtud ülesandeks Euroopa Ühenduste Statistikaametile, mida abistab üks
või enam kindlustusmatemaatilise hindamise teostamiseks vajaliku kvalifikatsiooniga sõltumatut eksperti. Vastavalt personalieeskirjade
XII lisa artiklile 13:
„[…]
3. Euroopa Ühenduste Statistikaamet esitab iga aasta 1. septembriks aruande käesoleva lisa artiklis 1 osutatud hinnangute
ja ajakohastamiste kohta.
4. Mis tahes metodoloogiliste küsimustega, mis tekivad käesoleva lisa rakendamisel, tegeleb Euroopa Ühenduste Statistikaamet
koos riiklike ekspertidega liikmesriikide asjakohastest talitustest ning koos ühe või enama sõltumatu eksperdiga. Selleks
kutsub Euroopa Ühenduste Statistikaamet selle rühma kokku vähemalt igal aastal [viieaastase kindlustusmatemaatilise hinnangu
arvutamisel]. Kui Euroopa Ühenduste Statistikaamet peab vajalikuks, võib ta koosolekuid pidada sagedamini.” [täpsustatud tõlge].
Komisjoni 23. juuni 1981. aasta otsus, millega kehtestatakse kolmepoolne konsultatsioonimenetlus suhetes töötajatega (edaspidi
23. juuni 1981. aasta otsus”), sätestab:
„I.       Konsulteerimine konsultatsioonikomitees
1.       Nõukogu ning ametiühingute ja kutseliitude poolt esindatud töötajate suhted põhinevad konsultatsioonimenetlusel, milles osalevad
institutsioonide haldusosakonnad ja nendega samastatavad organid ning mille käigus käsitletakse kättesaadavat teavet ja poolte
seisukohti eesmärgiga lihtsustada võimaluse korral seisukohtade ühildamist ja tagada, et töötajate ja haldusosakondade seisukohad
oleksid liikmesriikide esindajatele teada, enne kui viimased võtavad asjas kindla seisukoha.
2.       a) Konsulteerimine toimub konsultatsioonikomitees, millesse kuuluvad:
–        üks esindaja igast liikmesriigist;
–        sama arv töötajate esindajaid, kes on määratud ametiühingute ja kutseliitude poolt;
–        iga institutsiooni haldusala juht (st [Euroopa Ühenduste] Kohtu kohtusekretär ja ülejäänud institutsioonide peasekretärid)
või viimase poolt määratud esindaja.
[…]
3.       Konsultatsioonimenetlus on kohaldatav ainult komisjoni poolt nõukogule esitatud ettepanekute puhul, mis puudutavad […] personalieeskirjade
või Euroopa ühenduste muude teenistujate teenistustingimuste muutmist või personalieeskirjade või teenistustingimuste kohaldamist
seoses palkade või pensionitega. Menetlust kohaldatakse nimetatud ettepanekutele iga kord kui konsultatsioonikomitee liige
esitab vastava taotluse.
[…]
7.       Konsultatsioonikomitee koostab esitatud ettepaneku läbivaatamise tulemuste kohta aruande ja saadab selle […] alaliste esindajate
komiteele nõukogule ettepaneku esitamiseks.” [mitteametlik tõlge]

Vaidluse aluseks olevad asjaolud
Hageja on ametnik Euroopa Parlamendis, kus ta töötab alates 1991. aastast. Enne transpordi- ja kolimisüksusesse määramist
töötas ta parlamendi pensioniosakonna juhatajana.
Uute personalieeskirjade jõustumise järel täheldas hageja, et personalieeskirjade reform tõi kaasa tema poolt ühenduse pensioniskeemi
rahastamiseks tehtava kindlustusmakse suurenemise.
Hageja esitas 23. juuli 2004. aasta kirjas parlamendi peasekretärile 41 küsimust, mis puudutasid eeskätt uute personalieeskirjade
ja selle XII lisa õiguspärasust.
Parlament vastas hagejale 30. novembri 2004. aasta kirjaga osaliselt, vältides siiski mitmeid küsimusi või andes neile ebarahuldava
vastuse.
Pärast 30. novembri 2004. aasta kirja kättesaamist sedastas hageja, et 2005. aasta jaanuari palgateatiselt ilmnes tema pensionikindlustusmaksete
määra tõus 9,75%‑ni tagasiulatuvalt alates 1. juulist 2004.
28. veebruari 2005. aasta kirjaga esitas hageja personalieeskirjade artikli 90 lõike 2 alusel kaebuse, vaidlustades parlamendi
30. novembri 2004. aasta kirjas antud vastused ja esitas nõude tühistada tema 2005. aasta jaanuari palgateatis.
Euroopa Parlamendi president jättis 13. juuli 2005. aasta kirjaga hageja kaebuse rahuldamata.

Menetlus ja poolte nõuded
Kõnesolev hagi registreeriti algselt Esimese Astme Kohtu kantseleis numbri all T‑399/05.
Nõukogu 2. novembri 2004. aasta otsuse 2004/752/EÜ, Euratom, millega asutatakse Euroopa Liidu avaliku teenistuse kohus (ELT L 333,
lk 7), artikli 3 lõike 3 alusel otsustas Esimese Astme Kohus 15. detsembri 2005. aasta määrusega suunata kohtuasja Avaliku
Teenistuse Kohtule. Hagi registreeriti nimetatud kohtus numbri all F‑105/05.
1. detsembril 2005 Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse saabunud faksiga (originaal saabus 5. detsembril 2005) esitas nõukogu
Esimese Astme Kohtule taotluse käesolevasse menetlusse astumiseks parlamendi nõuete toetuseks. Avaliku Teenistuse Kohtu esimese
koja esimehe 22. veebruari 2006. aasta määrusega nimetatud taotlus rahuldati.
Nõukogu esitas 3. aprillil 2006 faksiga Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse saabunud eraldi dokumendina (originaal saabus
5. aprillil 2006) vastuvõetamatuse vastuväite, tuginedes Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 114 lõikele 1, mis oli vastavalt
otsuse 2004/752 artikli 3 lõikele 4
mutatis mutandis
Avaliku Teenistuse Kohtule kohaldatav kuni selle kodukorra jõustumiseni. Selle dokumendiga palus nõukogu eemaldada kõnesoleva
kohtuasja toimikust nõukogu õigusteenistuse 10. aprilli 2003. aasta arvamuse, mille hageja esitas hagiavalduse lisas.
20. juuni 2006. aasta määrusega rahuldas Avaliku Teenistuse Kohus nõukogu taotluse, eemaldades toimikust õigusteenistuse 10. aprilli
2003. aasta arvamuse ja määras, et kohtukulude kandmine otsustatakse edaspidi.
Avaliku Teenistuse Kohus otsustas 4. oktoobril 2006 pärast poolte ärakuulumist anda kohtuasja Esimese Astme Kohtu kodukorra
artikli 51 lõike 1 alusel lahendada täiskogule.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artiklis 64 sätestatud menetlust korraldavate meetmete raames palus Avaliku Teenistuse Kohus
pooltel ja menetlusse astujal ning komisjonil ehk menetluse suhtes kolmandatel isikutel vastata kirjalikele küsimustele ja
esitada teatud dokumendid.
Komisjon esitas 7. detsembril 2006 Avaliku Teenistuse Kohtu kantseleisse saabunud dokumendiga taotluse astuda käesolevasse
menetlusse parlamendi nõuete toetuseks. Avaliku Teenistuse Kohtu president lubas komisjonil astuda menetlusse suulise menetluse
ajal vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 115 lõikele 1 ja artikli 116 lõikele 6.
8. veebruaril 2007 Avaliku Teenistuse Kohtusse saabunud faksiga palus komisjon kolme menetluses osaleva institutsiooni nimel,
et üks Eurostati ametnik võiks osaleda kohtuistungil ja esitada mõned tehnilised üksikasjad. Arvestades kohtuvaidluses tõusetunud
küsimuste tehnilisust, andis Avaliku Teenistuse Kohus institutsioonide teenistujatele loa kasutada kohtuistungil kaitse eesmärgil
Eurostati ametniku abi. Hageja, keda Avaliku Teenistuse Kohus teavitas 9. veebruari 2007. aasta faksiga nimetatud ametniku
osalemisest kohtuistungil, ei esitanud muu hulgas kohtuistungi päeval vastuväiteid selle kohta, et vastav ametnik võiks vastata
Avaliku Teenistuse Kohtu tehnilist laadi küsimustele.
Poolte kirjalikud avaldused ja nende vastused Avaliku Teenistuse Kohtu küsimustele kuulati ära 13. veebruari 2007. aasta kohtuistungil.
Hageja palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        Tühistada tema 2005. aasta jaanuari palgateatis tagasiulatuvalt alates 1. juulist 2004;
–        mõista kohtukulud välja parlamendilt.
Parlament palub Avaliku Teenistuse Kohtul:
–        tunnistada hagi osaliselt vastuvõetamatuks ja ülejäänud osas põhjendamatuks;
–        mõista kohtukulud välja vastavalt kohaldatavale õigusele.
Menetlusse astujad ehk nõukogu ja komisjon toetavad parlamendi nõudeid.

Õiguslik käsitlus
Hageja väidab, et tema 2005. aasta jaanuari palgateatisel kajastuval pensionikindlustusmaksete määra tõusul 9,75%‑ni puudub
õiguslik alus, kuna see kindlustusmakse määr kinnitati personalieeskirjade XII lisa alusel, mille seaduslikkuse hageja vaidlustab.
Hageja väide personalieeskirjade XII lisa õigusvastasuse kohta tugineb sisuliselt viiel väitel. Esimese väite kohaselt on
määrus nr 723/2004 võetud vastu 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud konsultatsioonimenetlust eirates. Teiseks väidab
hageja, et personalieeskirjade XII lisas tehti asjaolude puhul ilmselge hindamisviga, mis viis ka õigusnormi rikkumiseni.
Kolmanda väite kohaselt on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet. Neljanda väite kohaselt on kuritarvitatud võimu. Viiendas
väidab hageja, et rikutud on õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet.
1.
Menetluse algatamise huvi
Komisjon väitis kohtuistungil, et hagis ei ole üldse käsitlemist leidnud hageja isiklik olukord, vaid üksnes institutsionaalsed,
poliitilised ja ametiühinguid puudutavad küsimused. Hagi on esitatud üksnes avalikkuse eeldatava seadusega kaitstud huvi kaitseks
ning tuleb jätta seega vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Esiteks vastab tõele, et hagi kõik väited tuginevad personalieeskirjade XII lisa õigusvastasusel, ehkki see lisa ei puuduta
hagejat isiklikult selles mõttes, et ta mõjutaks hagejat mingi talle omase tunnuse või teda iseloomustava faktilise olukorra
tõttu, mis teda kõigist teistest isikutest eristab, vaid puudutab teda üksnes samal alusel kõigi teiste ametnikega. Seetõttu
puudub hagejal EÜ artikli 230 neljanda lõigu alusel õigus taotleda otse kõnealuse XII lisa tühistamist (Euroopa Kohtu 15. juuli
1963. aasta otsus kohtuasjas 25/62: Plaumann
vs
. komisjon, EKL 1963, lk 197, 223; Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑35/05, T‑61/05,
T‑107/05, T‑108/05 ja T‑139/05: Agne‑Dapper jt
vs
. parlament, nõukogu, komisjon, kontrollikoda ja EMSK, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 58).
Hagejal on vastavalt EÜ artiklile 241 siiski võimalik erandkorras tugineda teda isiklikult mitte puudutavate ühenduse üldkohaldatavate
õigusaktide õigusvastasusele; iseäranis kehtib see personalieeskirjade puhul, arvestades tema ametnikustaatust. Euroopa Kohus
on sedastanud, et selline võimalus on määrav ka tõhusa kohtuliku kaitse õigusest kinnipidamisel (vt selle kohta Euroopa Kohtu
25. juuli 2002. aasta otsus kohtuasjas C‑50/00 P: Unión de Pequeños Agricultores
vs
. nõukogu, EKL I‑6677, punkt 40). Seetõttu ei ole menetlusosalise poolt EÜ artikli 241 alusel esitatud lisataotlus vastuolus
otsese ja isikliku seose olemasolu nõudega hageja ja vaidlustatava üldakti vahel.
Ühenduse üldkohaldatava õigusakti täiendava vaidlustamise vastuvõetavus on seotud vaid kahe tingimusega: vaidlustatud üksikakt
peab olema vastu võetud vastava üldakti vahetul rakendamisel (vt Euroopa Kohtu 5. oktoobri 2000. aasta otsus liidetud kohtuasjades C‑432/98 P
ja C‑433/98 P: nõukogu
vs
. Chvatal jt, EKL 2000, lk I‑8535, punkt 33) ja hagejal peab olema huvi põhimenetluse esemeks oleva üksikakti vaidlustamiseks
(eespool viidatud kohtuotsus Agne Dapper jt
vs
. parlament, nõukogu, komisjon, kontrollikoda ja EMSK, punktid 42 ja 43).
Käesolevas asjas ei ole vaidlustatud seda, et hageja 2005. aasta jaanuari palgateatisel kajastunud pensionikindlustusmaksete
määra tõus otsustati personalieeskirjade XII lisa vahetul rakendamisel, ega seda, et hagejal on olemas huvi nimetatud tõusu
vaidlustamiseks.
Teiseks tuleneb väljakujunenud kohtupraktikast, et hageja saab üksnes teda isiklikult puudutavatele väidetele toetudes alustada
menetlust avalikkuse või institutsioonide eeldatava seadusega kaitstud huvi kaitseks ning võib esitada tühistamishagi toetuseks
üksnes teda isiklikult puudutavaid väiteid (Euroopa Kohtu 30. juuni 1983. aasta otsus kohtuasjas 85/82: Schloh
vs
. nõukogu, EKL 1983, lk 2105, punkt 14). Ent see nõue ei tähenda, et ühenduse kohus võib tunnistada väite vastuvõetavaks üksnes
eeldusel, et see seondub ainult hageja isikliku olukorraga. Samuti nagu hagi on vastuvõetav üksnes siis, kui hagejal on isiklik
huvi vaidlustatud meetme tühistamise suhtes (vt Esimese Astme Kohtu 28. septembri 2004. aasta otsus kohtuasjas T‑310/00: MCI
vs
. komisjon, EKL 2004, lk II‑3253, punkt 44, ja vastupidine Esimese Astme Kohtu 24. jaanuari 2000. aasta määrus kohtuasjas T‑179/98:
Cuenda Guijarro jt
vs
. nõukogu, EKL AT 2000, lk I‑A‑1 ja II‑1, punkt 60), ning hageja väited on vastuvõetavad üksnes siis, kui nad võivad päädida
tühistamisega, millest hagejal võib olla kasu, mis omakorda tähendab tühistamist, mille suhtes hagejal on isiklik huvi (Euroopa
Kohtu 15. märtsi 1973. aasta otsus kohtuasjas 37/72: Marcato
vs
. komisjon, EKL 1973, lk 361, punkt 7, ja 16. detsembri 1976. aasta otsus kohtuasjas 124/75: Perinciolo
vs
. nõukogu, EKL 1976, lk 1953, punkt 26). Samuti on seaduslikkuse vaidlustamine vastuvõetav üksnes siis, kui selle tulemusel
võib selle esitanud pool saada mingit kasu (Esimese Astme Kohtu 29. novembri 2006. aasta otsus kohtuasjas T‑135/05: Campoli
vs
. komisjon, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 132).
Nii on Euroopa Kohus leidnud, et nõukogu ametnikul puudub huvi algatada menetlus vaidlusaluse vaba ametikoha teadaande teatavakstegemise
tõttu ainult nõukogu ametnikele, sest tegemist on vastavat ametnikku mittekahjustava väljajätmisega (eespool viidatud kohtuotsus
Schloh
vs
. nõukogu, punktid 13 ja 14). Samuti leidis Esimese Astme Kohus eespool viidatud otsuses Campoli
vs
. komisjon (punkt 133), et kuna hageja ei tõendanud, et ta võiks saada majanduslikku kasu vastava kohtu otsusest, millega
oleks tunnistatud õigusvastaseks madalaima elukallidusega liikmesriikide suhtes miinimumpensionile kohaldatav paranduskoefitsient
100%, oli vastav personalieeskirjade XIII lisa artikli 20 seaduslikkuse vaidlustamise raames esitatud väide vastuvõetamatu.
Käesolevas kohtuasjas vastab tõele, et hageja poolt personalieeskirjade XII lisa seaduslikkuse vaidlustamiseks esitatud väited
ei puuduta ainuüksi tema isiklikku olukorda. Samas puudutavad need eeskirjade eiramisi, mis võisid teda kahjustada. Hagejal
on tõepoolest olemas huvi pöörduda lisataotlusega kohtusse, väites, et kõnesoleva lisa vastuvõtmisel ei peetud kinni nõukogu
kehtestatud konsulteerimise sätetest, et tema pensionikindlustusmaksete arvutusmeetod oli ilmselgelt ebaõige ja sobimatu pensioniskeemi
kindlustusmatemaatilise tasakaalu eesmärgi saavutamiseks, et selle tulemus on võimu kuritarvitamine, ning et tema õiguspärast
ootust selle pensioniskeemi rahastamise eeskirjadest kinnipidamise suhtes tuleb nõuetekohaselt kaitsta.
Nii ei tulene asjaolust, et hageja väited tuginevad institutsionaalsetel, poliitilistel ja ametiühinguid puudutavatel kaalutlustel
ega puuduta üksnes hageja enda olukorda, et need väited oleksid vastuvõetamatud.
Neil kaalutlustel tuleb komisjoni esitatud vastuvõetamatuse vastuväide tagasi lükata.
2.
Põhiküsimus

Esimene väide, mille kohaselt rikuti konsultatsioonimenetlust
Poolte argumendid
Hageja väidab oma hagiavalduses (punkt 31 ja 9. joonealune märkus), et ühenduse pensioniskeemi uuenduste vastuvõtmise menetlus
on kehtetu, kuna 23. juuni 1981. aasta otsuses ette nähtud konsultatsioonimenetlus ei toimunud komisjoni ametliku ettepaneku
alusel.
Parlamendi kostja vastuses esitatud väidete kohaselt ei ole hageja tõendanud, et konsultatsioonikomiteega saab konsulteerida
üksnes komisjoni või nõukogu ametliku ettepaneku alusel. 23. juuni 1981. aasta otsuses nimetatud nõuet ei mainita.
Hageja kinnitab repliigis uuesti, et personalieeskirjade XII lisa võeti vastu 23. juuni 1981. aasta otsuses sätestatud konsultatsioonimenetlust
rikkudes. Ehkki vastavalt 23. juuni 1981. aasta otsuse artiklile 3 tulnuks konsultatsioonikomiteega konsulteerida kõigi komisjoni
ja nõukogu ettepanekute osas, konsulteeriti vastava komiteega personalieeskirjade XII lisa kohta esitatud komisjoni vaid esialgse
ettepaneku alusel, mitte aga komisjoni teise ettepaneku alusel, milles oli arvestatud nõukogu 19. mai 2003. aasta juhistega
(Kreeka eesistumise kompromissettepanek). Selle kompromissettepaneku puhul konsulteeris nõukogu konsultatsioonikomiteega otse.
Kuna komisjon ei esitanud muudetud ettepanekut enne 2003. aasta novembrit, siis ei esitatud personalieeskirjade XII lisa lõplikku
varianti konsultatsioonikomiteele ning seega ei saanud see töötajaid esindavate organisatsioonide heakskiitu.
Nõukogu rõhutab menetlusse astuja seisukohas, et personalieeskirjade muutmise pädevusega ühenduse institutsioonina võttis
ta määruse nr 732/2004 vastu komisjoni ettepaneku alusel, mida oli muudetud 18. novembri 2003. aasta dokumendiga KOM (2003) 721,
ning olles konsulteerinud asjassepuutuvate institutsioonidega vastavalt EÜ artiklile 283. Lisaks meenutab nõukogu, et komisjoni
esialgne ettepanek 26. novembrist 2002 juba sisaldas personalieeskirjade XII lisa uut versiooni, mis nägi ette pensioniskeemi
tasakaalustamise meetodi. Kiireloomulisuse tõttu ei lisanud komisjon esialgsesse ettepanekusse arvutusmeetodi üksikasju. Läbirääkimiste
järel lisati see meetod siiski 18. novembril 2003 tehtud komisjoni teisele ettepanekule. Seega on personalieeskirjade XII lisa
võetud vastu komisjoni ametliku ettepaneku alusel ja pärast ametlikku konsulteerimist konsultatsioonikomiteega. Määruse nr 723/2004
põhjendus 38 osundab, et uued meetmed on kiitnud heaks „töötajaid esindavad organisatsioonid, kellega on konsulteeritud […]
23. juuni 1981. aasta otsusega asutatud konsultatsioonikomitees”.
Parlament väidab oma vasturepliigis põhiliselt, et väite konsultatsioonimenetluse rikkumise kohta esitas hageja formaalselt
alles repliigis, mistõttu see tuleb tunnistada vastuvõetamatuks. Teise võimalusena meenutab parlament, et menetlusnormide
rikkumine toob otsuse tühistamise kaasa ainult siis, kui on tuvastatud, et sellise rikkumise puudumisel oleks vaidlustatud
otsus võinud olla teistsuguse sisuga. Käesolevas asjas ei esitanud hageja ühtki väidet, mis võimaldanuks eeldada, et kui kõnealuse
määruse teine ettepanek 18. novembrist 2003 oleks konsultatsioonikomiteele ametlikult esitatud, olnuks personalieeskirjade
XII lisa teistsuguse sisuga. Lõpuks ei sätesta 23. juuni 1981. aasta otsus, et juhul kui määruse muutmisettepanekut konsultatsioonikomiteele
ei esitata, on vastuvõetud määrus õigusvastane.
Vastavalt komisjoni poolt kohtuistungil väljendatud seisukohale puudus hagejal igasugune isiklik huvi arvustada asetleidnud
konsultatsioonimenetluse nõuetekohasust ning seega on vastav väide vastuvõetamatu.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Toimiku materjalidest selgub, et esimese ettepaneku nõukogu määruse kohta, millega muudetakse Euroopa ühenduste ametnike personalieeskirju,
esitas komisjon 2002. aasta aprillis. See ettepanek pensioniskeemis olulisi muutusi ette ei näinud. Nõukogu kehtestas 19. mai
2003. aasta otsusega pensioniskeemi reformi juhised ja otsustas ühendada selle reformi personalieeskirjade reformiga. Konsultatsioonimenetlus
kestis 2003. aasta juunist kuni septembrini komisjoni esimese ettepaneku ja nõukogu juhiste alusel. 18. novembril 2003 esitas
komisjon nõukogu määruse teise ettepaneku, arvestades nõukogu poolt 19. mail 2003 sätestatud juhiseid ja konsultatsioonimenetluse
tulemusi.
Hageja argumentatsioon konsultatsioonimenetluse eiramise kohta koosneb kahest osast. Esimeses osas väidab hageja, et vastupidi
23. juuni 1981. aasta otsuses sätestatule toimus konsultatsioon mitte komisjoni ametliku ettepaneku alusel, vaid nõukogu algatusel
ja tugines otse viimase poolt väljatöötatud tekstile. Teise väite kohaselt ei esitatud konsultatsioonikomiteele komisjoni
teist ettepanekut, mis sisaldas ka personalieeskirjade XII lisa uut versiooni.
Esiteks kohaldatakse konsultatsioonimenetlust vastavalt 23. juuni 1981. aasta otsuse punkti I alapunktile 3 vaid komisjoni
poolt nõukogule esitatud ettepanekute puhul, mis puudutavad personalieeskirjade või ühenduste muude teenistujate teenistustingimuste
muutmist või personalieeskirjade või teenistustingimuste kohaldamist seoses palkade või pensionitega. Need sätted seavad konsultatsioonimenetluse
kohaldamise sõltuvusse kahest tingimusest: esiteks komisjoni poolt nõukogule esitatud ettepanekust asjaomases valdkonnas ja
teiseks konsultatsioonikomitee liikme vastavast taotlusest. Seevastu ei ole nende sätete eesmärk keelata konsultatsioonikomiteel
– arvestades, et selline keeld oleks vastuolus vastava menetluse eesmärgiga – laiendada konsultatsioonimenetlust lisaks komisjoni
ettepanekus sisalduvale ka teistele üksikasjadele, mille on esitanud ametiühingud või kutseliidud, liikmesriigid või institutsioonid,
et tagada kolmepoolse konsulteerimise eesmärgi täitmine. Järelikult ei ole 23. juuni 1981. aasta otsusega, vastupidi hageja
väidete esimesele osale, vastuolus see, et konsultatsioonikomitee uurib – nagu käesolevas asjas – muudatusi, mille sisseviimist
esialgsesse ettepanekusse nõukogu kavatses komisjonilt paluda.
Teiseks, nagu on juba meenutatud, kohaldatakse konsultatsioonimenetlust komisjoni ettepanekutele ainult siis, kui konsultatsioonikomitee
liige esitab vastava taotluse. Selle sätte eesmärk on vältida olukorda, kus konsultatsioonimenetlus toimub vaatamata sellele,
et selle läbiviimise eest vastutavad isikud ei pea seda vajalikuks. Kõnesolev säte võimaldab konsultatsioonikomiteel jätta
komisjoni muudatusettepanekud läbi vaatamata, kui esialgse ettepaneku osas on juba konsulteeritud ja komitee hinnangul sellest
piisab.
Käesolevas asjas tõdes nõukogu kohtuistungil, ilma et seda oleks vaidlustatud, et konsultatsioonikomitee ükski liige ei taotlenud
konsultatsioonimenetluse läbiviimist komisjoni 18. novembril 2003 esitatud teise ehk muudatusettepaneku osas. Järelikult puudus
õiguslik kohustus nimetatud ettepaneku osas konsultatsioonimenetluse alustamiseks, vastupidi sellele, mida väidab hageja oma
argumentatsiooni teises osas.
Viimaks ja lisaks eelnevale on väljakujunenud kohtupraktikas sedastatud, et menetlusnormide rikkumine toob õigusakti tühistamise
kaasa ainult siis, kui on tuvastatud, et sellise rikkumise puudumisel oleks asjaomane õigusakt võinud olla teistsuguse sisuga
(vt eelkõige Esimese Astme Kohtu 5. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas T‑24/01: Staelen
vs
. parlament, EKL AT 2003, lk I‑A‑79 ja II‑423, punkt 53).
Toimiku materjalidest ei selgu, et konsultatsioonimenetluse kohaldamata jätmine komisjoni poolt 18. novembril 2003 esitatud
teisele ettepanekule, oleks võinud mõjutada personalieeskirjade XII lisa sisu. Ehkki hageja väitis kohtuistungil, et personalieeskirjade
XII lisa komisjoni teises ettepanekus sõnastatud uue versiooni osas ei olnud konsultatsiooni toimunud, ei too hageja siiski
täpselt välja, millised osad seeläbi konsulteerimata jäid. Vastupidi, konsultatsioonikomitee järeldustest, mille nõukogu edastas
8. detsembri 2006. aasta faksiga Avaliku Teenistuse Kohtule vastusena nimetatud kohtu poolt 26. oktoobril 2006 esitatud kirjalikele
küsimustele, täpsemalt nende järelduste punktist 18 selgub, et konsultatsioonikomitee kiitis heaks lõpuks personalieeskirjade
XII lisasse lisatud kindlustusmatemaatilise meetodi, nimelt Eurostati 2003. aasta septembri uuringust tuleneva meetodi, mida
oli muudetud kolmes punktis. Enamik ametiühinguid väljendasid oma nõusolekut uuendustega, mida nõukogu ka kohtuistungil meenutas.
Järelikult ei ole tuvastatud, et konsultatsioonimenetluse kohaldamisel komisjoni teisele ettepanekule oleks personalieeskirjade
XII lisa olnud teistsuguse sisuga. Seega isegi eeldades, et personalieeskirjade XII lisa puhul rikuti kõnesolevas küsimuses
menetlusnorme, ei too selline menetlusnormide rikkumine kaasa nimetatud lisa tühistamist.
Eeltoodud kaalutlustel tuleb konsultatsioonimenetluse rikkumisega seonduv väide tagasi lükata, ilma et oleks vaja otsustada
selle vastuvõetavuse üle.

Teine ja kolmas väide, mille kohaselt on tehtud ilmselge hindamisviga ja rikutud proportsionaalsuse põhimõtet
Käesolevas asjas tuleb kahe eelnimetatud väite seotuse tõttu käsitleda neid koos.
Poolte argumendid
Mis puudutab esiteks väidet, mille kohaselt on tehtud ilmselge hindamisviga, siis väidab hageja, et selline viga põhjustas
personalieeskirjade XII lisa artikli 10 lõikes 2 sätestatud valiku arvutada tegeliku keskmise iga‑aastase intressimäära jooksvale
aastale eelneva 12 aasta tegelike keskmiste intressimäärade keskmisena. Vastavalt Eurostati ja siseriiklike ekspertide kokkuleppele
viidi 2003. aasta kindlustusmatemaatiline hindamine läbi jooksvale aastale eelnenud 20 aasta alusel. 12‑aastases viiteperioodis
lepiti kokku, et tulemuseks oleks ametnike sissemaksete kõrgem määr. Hageja toob välja, et personalieeskirjade XII lisa artikli 13
lõike 4 kohaselt Eurostati selle lisa tehnilisel rakendamisel abistavate sõltumatute ekspertide rühma (edaspidi „artikli 83
töörühm”) 7. juuni 2004. aasta koosoleku protokollist nähtub, et 20‑aastane viiteperiood, mida soovitati äriühingu KPMG poolt
1998. aastal läbi viidud kindlustusmatemaatilises uuringus ja mille Eurostat kiitis rahvusvahelistele raamatupidamisstandarditele IAS 19
tuginedes heaks oma 2003. aasta aruandes, asendati 12‑aastase viiteperioodiga poliitiliste läbirääkimiste tulemusena. Järelikult
ei valitud seda näitajat pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks. Parlamendi või nõukogu ülesanne on selle
valiku tagamaid selgitada.
Parlament kinnitab, et väidet ilmselge hindamisvea kohta, mis tõi kaasa õigusnormi rikkumise, ei ole esitatud kaebuses ja
järelikult on see vastuvõetamatu. Arvestades kaalutlusruumi, mis nõukogule on personalieeskirjade sätete seadusandjana antud,
võib kohus – mis puutub kohtuasja sisusse – kritiseerida üksnes ilmselget hindamisviga ja 12‑aastase viiteperioodi valimine
endast sellist viga ei kujuta. Lisaks kinnitas sõltumatu ekspert – äriühing Ernst & Young Actuaires‑Conseils – kasutatud kindlustusmatemaatiliste
menetluste ja hüpoteeside asjakohasust ja usaldatavust.
Nõukogu rõhutab menetlusse astuja seisukohas, et kuigi vastab tõele, et viiteperioodi vähendamine 20 aastalt 12‑le tõi kaasa
31. detsembri 2003. aasta kindlustusmatemaatilisel hindamisel kasutatud diskontomäära vähenemise (4,7% asemel 3,9%), ning
et diskontomäära selline vähenemine seletab osaliselt kindlustusmakse määra tõusu (10,43%, enne personalieeskirjade XII lisa
artikli 2 lõikes 2 sätestatud 9,75% suuruse ülemmäära kohaldamist), ei võimalda selline konstateering siiski järeldada, et
kohaldatud meede ei ole kohane pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks.
Nõukogu möönab, et tegeliku intressimäära arvutamisel arvesse võetavate aastate arvu vähendamine muudab selle määra ja koos
sellega ka kindlustusmakse määra ebakindlamaks, ent väidab samas, et see valik ei mõjuta pensioniskeemi tasakaalu pikas perspektiivis,
kuna intressimäärad arvutatakse uuesti igal aastal, mis võimaldab kindlustusmakse määra kindlustusmatemaatilise tasakaalu
tagamiseks iga‑aastaselt kohandada. Miski ei luba kinnitada, et 12 aasta alusel arvutatud tegelik keskmine intressimäär oleks
tulevikus süstemaatiliselt madalam 20 aasta alusel arvutatud tegelikust keskmisest intressimäärast. Nõukogu märgib lisaks,
et 12‑aastast viiteperioodi kasutatakse ka, et määrata kindlaks palgatõusu üldine määr, mida võetakse arvesse personalieeskirjade
XII lisa artikli 4 lõikes 6 ette nähtud kindlustusmatemaatiliste arvutuste tegemisel.
Kindlustusmatemaatilist tasakaalu puudutav arutluskäik eeldab pikka perspektiivi. Personalieeskirjade XII lisa sätete sobimatust
ei saa tuletada üksnes asjaolust, et kindlustusmatemaatiliste arvutuste tulemusena tõuseb ühel konkreetsel aastal pensionikindlustusmaksete
määr.
Teiseks, mis puudutab proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist, siis toob selle hageja sõnul kaasa asjaolu, et ametnike pensionikindlustusmaksete
määra tõus ei ole kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks vajalik ega sobiv. Arvestades seadusandja käsutuses olnud asjaolusid
– iseäranis Eurostati 2003. aasta septembri aruannet – näib kindlustusmaksete määra tõus ilmselgelt ebaproportsionaalne. Eurostati
aruanne näitas, et kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks piisab kindlustusmakse määra tõusust 8,7%‑ni. Hageja väidab,
et märksa kõrgema kindlustusmakse määra arvutamiseni viis valik arvutada tegelik keskmine intressimäär 20 aasta asemel 12 aasta
alusel. Hageja leiab vastavalt aktuaari EIS Belgiumi aruandele, et 12‑aastane ajavahemik on vähem sobiv.
Parlament on seisukohal, et proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist puudutav väide tuleb tunnistada vastuvõetamatuks esiteks
seetõttu, et seda ei esitatud sõnaselgelt eelnevas kaebuses ning teiseks seetõttu, et see kaebus ei sisaldanud ühtki üksikasja,
mille alusel parlament oleks võinud järeldada, et hageja kavatseb sellise väite esitada.
Teise võimalusena väidab parlament, et vastavalt kohtupraktikale kuulub seadusandjale majanduse valdkonnas ulatuslik kaalutlusõigus.
Viidatud kohtupraktika on kohaldatav ka personalieeskirjadele pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu hindamise osas.
Seetõttu võib vastavas valdkonnas võetud meetme õiguspärasust mõjutada üksnes sellise meetme ilmselge sobimatus pädevate institutsioonide
võetud eesmärgiga. Personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod ja selle omadused, eeskätt 12‑aastase viiteperioodi kinnitamine
tegeliku keskmise intressimäära arvutamise alusena, ei ole kindlustusmatemaatilise tasakaalu saavutamise eesmärgil ilmselgelt
sobimatud.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
–       Kohtuliku kontrolli ulatus personalieeskirjade XII lisa sätete üle
Ühenduse kohus teostab reeglina täieliku kontrolli akti sisu õiguspärasuse üle, ehk kontrolli, mis käsitleb nii akti õiguslikke
ja faktilisi põhjendusi kui ka selle akti sisu. Käesoleval juhul kontrollib ühenduse kohus eelkõige akti andja faktiliste
hinnangute kehtivust.
Valdkondades, mis eeldavad kompleksse hinnangu andmist, iseäranis majanduslike olukordade (vt Euroopa Kohtu 19. novembri 1998. aasta
otsus kohtuasjas C‑150/94: Ühendkuningriik
vs
. nõukogu, EKL 1998, lk I‑7235, punkt 54) või statistiliste meetodite (vt palkade paranduskoefitsientide kohta Esimese Astme
Kohtu 8. novembri 2000. aasta otsus kohtuasjas T‑158/98: Bareyt jt
vs
. komisjon, EKL AT 2000, lk I‑A‑235 ja II‑1085, punkt 57, ja 25. septembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑201/00
ja T‑384/00: Ajour jt
vs
. komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑167 ja II‑885, punkt 48) ning samuti asutamislepingutega antud poliitilise vastutuse teostamise
puhul (vt Euroopa Kohtu 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑310/04: Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 2006, lk I‑7285, punkt 96; Esimese Astme Kohtu 1. detsembri 1999. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑125/96
ja T‑152/96: Boehringer
vs
. nõukogu ja komisjon, EKL 1999, lk II‑3427, punkt 74), tunnustab ühenduse kohus institutsioonide ulatusliku kaalutlusõiguse
olemasolu.
Järelikult peab kohus sellise õiguse teostamise kontrollimisel piirduma uurimisega, kas kontrolli esemeks oleva akti puhul
ei esine ilmselget hindamisviga või võimu kuritarvitamist, või kas institutsioon ei ole ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse
piire (vt Euroopa Kohtu 25. jaanuari 1979. aasta otsus kohtuasjas 98/78: Racke, EKL 1979, lk 69, punkt 5; 17. jaanuari 1985. aasta
otsus kohtuasjas 11/82: Piraiki‑Patraiki jt
vs
. komisjon, EKL 1985, lk 207, punk 40, ja 25. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑120/99: Itaalia
vs
. nõukogu, EKL 2001, lk I‑7997, punktid 44 ja 45).
Käesolevas asjas eeldab ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu hindamine, mille üksikasjalikud eeskirjad
on sätestatud personalieeskirjade XII lisas, majanduslike arengute ja rahandusalaste näitajate arvessevõttu pikas perspektiivis
ning nõuab komplekssete statistiliste arvutuste teostamist. Seetõttu kuulub ühenduse seadusandjale ulatuslik kaalutlusõigus
üksikasjalike eeskirjade vastuvõtmisel kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks. Esimese Astme Kohus on lisaks otsustanud,
et nõukogule kuulub ühenduse pensioniskeemi ümberkorraldamisel ulatuslik kaalutlusõigus, mis vastab asutamislepinguga talle
omistatud poliitilisele vastutusele (eespool viidatud kohtuotsus Campoli
vs
. komisjon, punktid 143 ja 144).
Eeltoodust tuleneb, et Avaliku Teenistuse Kohus võib personalieeskirjade XII lisa sätete puhul, mille seaduslikkuse hageja
vaidlustas, ja iseäranis artikli 10 lõike 2 puhul, kontrollida üksnes ilmselge hindamisvea esinemist.
Vastavalt proportsionaalsuse põhimõttele on ühenduse õigusnormide õiguspärasuse eelduseks tingimus, et võetavad meetmed on
asjaomaste õigusnormide legitiimse eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale, kui on taotletava eesmärgi saavutamiseks
vajalik, ning juhul, kui on valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb reeglina valida kõige vähem koormav (Esimese Astme Kohtu
5. juuni 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑162/94: NMB France jt
vs
. komisjon, EKL 1996, lk II‑427, punkt 69 ja viidatud kohtupraktika).
Valdkonnas, milles ühenduse seadusandjale kuulub nagu käesoleval juhul asutamislepinguga talle omistatud poliitilisele vastutusele
vastav ulatuslik kaalutlusõigus, piirdub proportsionaalsuse kontroll vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale üksnes selle
väljaselgitamisega, kas kõnealune meede on ilmselgelt sobimatu eesmärgiga, mille saavutamise eest pädev institutsioon vastutab
(vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsused Itaalia
vs
. nõukogu, punktid 44 ja 45; NMB France jt
vs.
komisjon, punkt 70, ja Campoli
vs
. komisjon, punkt 143).
Arvestades kõnealuste õigusnormide üle teostatava kohtuliku kontrolli piiratust, väljendas komisjon kohtuistungil muret Avaliku
Teenistuse Kohtu poolt kohtuasja pooltele ja menetlusse astujatele esitatud kirjalike küsimuste täpsuse ja tehnilisuse ning
tõendite esitamise nõuete ulatuse üle, rõhutades, et hageja ei ole täitnud oma kohustust tõendada, et ühenduse seadusandja
rikkus kõnesolevas asjas kõrgemalseisvat õigusnormi. Komisjoni väitel võivad Avaliku Teenistuse Kohtu võetud menetlust korraldavad
meetmed riivata kaitseõiguse tagamise põhimõtet, kuna Avaliku Teenistuse Kohus riskib lahendada kohtuasja poolte argumente
arvestamata.
Sellise argumentatsiooniga ei saa käesolevas asjas nõustuda. Käesolevas asjas teostatav kohtulik kontroll nõuab vaatamata
selle piiratusele, et nõukogu kui asjaomase akti andja suudaks ühenduse kohtus tõendada, et kõnealune akt on vastu võetud
talle kuuluva kaalutlusõiguse teostamise raames, mis eeldab kõigi nende elementide ja asjaolude arvesse võtmist, mis on kõnealuse
akti reguleerimiseseme valdkonnas asjakohased (eespool viidatud 7. septembri 2006. aasta kohtuotsus Hispaania
vs
. nõukogu, punkt 122).
Sellest tulenevalt peab nõukogu olema igal juhul võimeline esitama selgelt ja ühemõtteliselt need alusandmed, mida tuli arvestada
vaidlustatud meetmete alusena ja millest sõltus nõukogu kaalutlusõiguse teostamine (eespool viidatud 7. septembri 2006. aasta
otsus kohtuasjas Hispaania
vs
. nõukogu, punkt 123).
Hageja esitas ilmselget hindamisviga ja proportsionaalsuse põhimõtte rikkumist puudutavate väidete kohta piisavalt täpsed,
objektiivsed ja ühtelangevad tõendid, mis õigustasid Avaliku Teenistuse Kohtu otsest sekkumist tõendite kogumisse (vt selle
kohta Euroopa Kohtu 6. märtsi 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑274/99 P: Connolly
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑1611, punkt 113), et kontrollida, kas nõukogu ei ole kasutanud talle kuuluvat ulatuslikku kaalutlusõigust
ilmselgelt ebaõigesti või sobimatult.
Hageja esitas oma argumentide tõendamiseks palju dokumente, erinevate seisukohtade lisades kokku 47, ning lasi aktuaaril EIS Belgium
teostada võrdleva uuringu Eurostati 2003. aasta septembri aruandes ja 2004. aasta septembri aruandes kasutatud kindlustusmatemaatiliste
meetodite kohta. Samuti esitas hageja kogu tema käsutuses oleva teabe, sealhulgas dokumendi, mille esitamiseks tal puudus
õigus ja mille Avaliku Teenistuse Kohus otsustas 20. juuni 2006. aasta määrusega toimikust eemaldada.
Seevastu institutsioonid esitasid omal algatusel mõned üksikud dokumendid või ei esitanud neid üldse: parlamendi seisukohtadel
ei olnud ühtki lisa ja nõukogu lisas menetlusse astuja seisukohale kaks dokumenti.
Toimikust puudusid kaks kolmest pensioniskeemi reformi käigus teostatud kindlustusmatemaatilisest uuringust: täpsemalt äriühingu
KPMG 1998. aasta detsembri uuring ja aktuaari Watson Wyatt Brans & Co 2002. aasta detsembri uuring, hoolimata sellest, et
pooled on neile dokumentidele oma seisukohtades, ja eeskätt nõukogu oma menetlusse astuja seisukohas korduvalt viidanud. Samuti
vaidlesid pooled nõukogule 23. juuni ja 1981. aasta otsusest ja rahvusvahelisest raamatupidamisstandardist IAS 19 tulenevate
kohustuste üle vastavate dokumentide tekste esitamata. Seetõttu palus Avaliku Teenistuse Kohus nimetud dokumendid toimikusse
lisada.
Kuna parlament ega nõukogu ei märkinud oma seisukohtades, miks seadusandja 12‑aastase viiteperioodi valis, ja tuginesid lihtsalt
nõukogu ulatuslikule kaalutlusõigusele, leidis Avaliku Teenistuse Kohus, et tal tuleb otsida põhjuseid personalieeskirjade
XII lisa ettevalmistavatest materjalidest ja palus seega nende edastamist, et hinnata tarvilikke üksikasju arvestades, kas
väited ilmselge hindamisvea kohta viiteperioodi valikul või selle valiku ilmselge sobimatuse kohta on põhjendatud.
Lisaks ei saa kaitseõigusega vastuolus olevaks pidada asjaolu, et Avaliku Teenistuse Kohus – leides, et tal ei ole teatavate
küsimuste kohta piisavalt teavet – otsustas korrakohase õigusemõistmise huvides esitada parlamendile ja nõukogule mõned kirjalikud
küsimused.
Lõpetuseks pidas Avaliku Teenistuse Kohus samadel põhjustel vajalikuks esitada mõned küsimused komisjonile, arvestades nimetatud
institutsiooni ja eriti Eurostati osa personalieeskirjade XII lisa väljatöötamisel.
–       12‑aastane viiteperiood
Nagu tuleneb personalieeskirjade artikli 83a lõikest 1 koos personalieeskirjade XII lisa artikli 4 lõikega 1, on selles lisas
sätestatud arvutusmeetodi eesmärk tagada ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatiline tasakaal. Vastavalt personalieeskirjade
XII lisa artikli 1 lõikele 1 ja artiklile 5 tuleb ametnike kindlustusmakse määr kinnitada nii, et see on piisav ühe kolmandiku
pensioniskeemi kulude rahastamiseks, mis on arvutatud kindlustusmatemaatilisel alusel.
Erinevalt nii‑öelda jaotusskeemidest, mille tasakaal – mis on määratletud eelarveliselt – saavutatakse, kui kõik vahendid,
mis koosnevad tööandjate ja töötajate ühe aasta kindlustusmaksetest, katavad kõik pensionisaajatele samal aastal makstud hüvitised,
on ühenduse pensioniskeem personalieeskirjade XII lisas sätestatud kindlustusmatemaatilises mõttes tasakaalus siis, kui töötavate
ametnike iga‑aastase kindlustusmakse määr võimaldab rahastada nende ametnike poolt vastaval aastal omandatud tulevasi pensioniõigusi.
Erinevalt eelarvelisest lähenemisest näeb kindlustusmatemaatiline lähenemine seega ette pensioniskeemi rahastamise pikas perspektiivis.
Personalieeskirjade artikli 83 lõike 2 kohaselt maksavad ametnikud ühe kolmandiku selle pensioniskeemi rahastamisest ja ülejäänud
kaks kolmandikku maksavad institutsioonid.
Personalieeskirjade XII lisa kasutab „ühikupõhist kohustuste arvestamise meetodit”, mis on ette nähtud rahvusvahelises raamatupidamisstandardis
IAS 19. Selle meetodi kohaselt vastab kõigi vastaval aastal töötanud isikute poolt omandatud pensioniõiguste kindlustusmatemaatiline
summa, mida aktuaarid nimetavad „finantskuludeks”, nende töötajate aasta põhipalgale. Ametnike kindlustusmakse määr võrdub
sellest summast kolmandikuga, arvestades personalieeskirjade artikli 83 lõikest 2 tulenevat kulude rahastamise ulatust. Finantskulude
arvestamine eeldab kindlustusmatemaatilisi hüpoteese, see tähendab paljude näitajate tulevase väärtuse hindamist (intressimäär,
suremus, palgatõus, jne). Selleks et arvestada tegelikult jälgitavaid väärtusi, nõuab kindlustusmatemaatilise tasakaalu hoidmine
nimetatud hüpoteeside perioodilist kohandamist, mille iga‑aastase teostamise näeb ette personalieeskirjade XII lisa artikli 1
lõige 2.
Nagu rõhutasid kohtuasja pooled ja ka menetlusse astujad, on pensionikindlustusmaksete määr muu hulgas äärmiselt tundlik kindlustusmatemaatilistel
arvutustel kasutatavate tegelike intressimäärade muutustele. Madala tegeliku intressimäära arvestamise tulemuseks on pensionikindlustusmaksete
määra märkimisväärne tõus. Vastupidi, kõrge tegeliku intressimäära arvessevõtt kindlustusmatemaatiliste arvutuste tegemisel
toob kaasa kindlustusmaksete määra olulise vähenemise. Arvestades kindlustusmaksete määra sellist tundlikkust tegelike intressimäärade
muutuse suhtes ja selleks, et vältida kindlustusmaksete määra sagedasi kõikumisi ning järske muutusi, soovitavad aktuaarid
kasutada pika ajavahemiku alusel arvutatud tegelikku keskmist intressimäära.
Nii määratleb personalieeskirjade XII lisa artikli 10 lõige 2 kindlustusmatemaatiliste arvutuste tegemisel arvesse võetava
intressimäära kui jooksvale aastale eelneva 12 aasta tegelike keskmiste intressimäärade keskmise.
Hageja vaidlustab viiteperioodi sellise valiku. Ta väidab õigesti, et kõik kindlustusmatemaatilised uuringud, mis olid personalieeskirjade
XII lisas sätestatud meetodi kindlaksmääramisel nõukogu käsutuses, soovitasid tegeliku keskmise intressimäära arvutamisel
arvestada pikemat, 20‑aastast perioodi. Sellise soovituse annab äriühingu KPMG 1998. aasta detsembri uuring, aktuaari Watson
Wyatt Brans & Co 2002. aasta detsembri uuring ja ka Eurostati enda 2003. aasta septembri uuring. Seega tundub, et personalieeskirjade
XII lisa kaldub vastavas osas aktuaaride tavapärasest praktikast kõrvale.
Lisaks sai Avaliku Teenistuse Kohtu menetlust korraldavate meetmete raames selgeks, et nõukogu käsutuses ei olnud personalieeskirjade
XII lisa vastuvõtmisel ühtki ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatilist uuringut, mis oleks soovitanud 12‑aastast viiteperioodi.
Seevastu selgub artikli 83 töögrupi 7. juuni 2004. aasta koosoleku protokollist (repliigi lisas), et 20‑aastane viiteperiood
vähendati 12 aastale „poliitiliste läbirääkimiste tulemusena”.
Olles menetlusse astuja seisukohas väitnud üksnes, et 12‑aastase viiteperioodi valik jäi tema ulatusliku kaalutlusõiguse piiresse,
selgitas nõukogu – vastusena Avaliku Teenistuse Kohtu kirjalikule küsimusele – põhjuseid, mille tõttu ta oli kõrvale kaldunud
kolmes tema käsutuses olevas uuringus järgitud kindlustusmatemaatilisest praktikast, märkides et 12‑aastane viiteperiood valiti
töötajaid esindavate organisatsioonide poolt heaks kiidetud kompromissi tulemusena komisjoni pakutud 20‑aastase viiteperioodi
ja mõnede liikmesriikide soovitud viieaastase viiteperioodi vahel.
Toimiku materjalid ja iseäranis alaliste esindajate komitee eesistuja 23. septembri 2003. aasta mitteametlik dokument, mille
nõukogu esitas Avaliku Teenistuse Kohtu täiendavate dokumentide esitamise nõude peale, võimaldab eelnevalt esitatud selgitusi
täiendada. Kuna iga‑aastane intressimäär oli 2004. aastale eelnevail aastatel iseäranis madal, oleks tegelik keskmine intressimäär
tulnud mainitud aastale eelneva perioodi alusel arvutatuna küllaltki madal. Arvestades, et seda määra kasutatakse ametnike
jooksva aasta kindlustusmaksete tulevase väärtuse arvutamisel, siis mida madalam on nimetatud määr, seda kõrgemad peavad olema
ametnike kindlustusmaksed, et tagada pensioniskeemi kindlustusmatemaatilist tasakaalu. Nii selgub 23. septembri 2003. aasta
mitteametlikust dokumendist, et kui muude tingimuste samaks jäädes oleks tegeliku keskmise intressimäära arvutamisel kasutatud
viieaastast viiteperioodi, oleks kindlustusmakse määr 1. jaanuaril 2004 olnud 12,4%, 8,9% asemel 20‑aastase viiteperioodi
puhul. Võrdlusest tuleneb, et viiteperioodi lühendamine, mis jäi lõpuks pidama 12 aastal, lepiti kokku, et saavutada kohe
ametnike kindlustusmaksete määra suurem tõus.
Sellest konstateeringust ei tulene siiski iseenesest, et 12‑aastane viiteperiood oleks kindlustusmatemaatiliste arvutuste
jaoks ilmselgelt väär või sobimatu.
Esiteks, ehkki aktuaarid soovitavad pigem 20‑aastast viiteperioodi, ei kujuta nende praktika endast siduvat standardit. Täpsemalt
ei soovita hageja viidatud rahvusvaheline raamatupidamisstandard IAS 19 – mis ei ole ühenduse seadusandja jaoks siduv – keskmise
tegeliku intressimäära ühtlustamist kindlaksmääratud viiteperioodiga.
Teiseks, nagu on märgitud käesoleva otsuse punktis 87, arvutatakse tegelik keskmine intressimäär jooksvale aastale eelneva
kindlaksmääratud ajavahemiku alusel selleks, et vältida kindlustusmakse määra iga‑aastast muutust vastavalt iga‑aastasele
intressimäärale. Ent 12‑aastase keskmise kasutamine 20‑aastase keskmise asemel ei ohusta siiski kindlustusmatemaatilist tasakaalu.
Nõukogu möönab ise oma menetlusse astuja seisukohas, et keskmise tegeliku intressimäära arvutamisel arvesse võetavate aastate
hulga vähenemine muudab selle määra ning koos sellega ka pensionikindlustusmaksete määra „ebakindlamaks”. Viiteperioodi eesmärk
oli just nimelt piirata kindlustusmakse määra ebakindlust ning seetõttu näis 20‑aastane viiteperiood 12‑aastasest sobivam,
mida rõhutab hageja poolt toimikusse lisamiseks esitatud EIS Belgiumi kindlustusmatemaatiline uuring.
12‑aastase viiteperioodi valik ei mõjuta siiski nõukogu määratletud kindlustusmatemaatilise meetodi kehtivust. Esiteks on
mineviku ajavahemiku alusel arvutatud tegeliku keskmise intressimäära eeldatav väärtus alati hinnanguline, vaatamata selle
ajavahemiku pikkusele. Teiseks, nagu juba varem märgitud, ei mõjuta viiteperioodi kestus arvatavasti kindlustusmatemaatilist
tasakaalu, kuni näitajat ei muudeta pika ajavahemiku võrra. Eurostati ametnik märkis kohtuistungil, et ainult see, kui viiteperioodi
tulevikus intressimäärade muutust arvestades pikendatakse või lühendatakse, et säilitada madal kindlustusmatemaatilistel arvutustel
kasutatav tegelik keskmine intressimäär ja sellest tulenevalt kõrge ametnike pensionikindlustusmaksete määr, võib seada küsimuse
alla arvutusmeetodi objektiivsuse ning mõjutada eesmärki tagada kindlustusmatemaatiline tasakaal läbipaistval ja vaieldamatul
alusel.
Eeltoodust tuleneb, et personalieeskirjade XII lisa artikli 10 lõikes 2 ja artikli 4 lõikes 6 sätestatud 12‑aastane viiteperiood
ei ole ilmselgelt ebaõige ega ka ilmselgelt sobimatu. Seega väited, mille kohaselt personalieeskirjade XII lisas ette nähtud
kindlustusmatemaatilise meetodi puhul on selles osas tehtud ilmselge hindamisviga ja rikutud proportsionaalsuse põhimõtet,
tuleb tagasi lükata, ilma et oleks vaja otsustada nende väidete kohta esitatud vastuvõetamatuse vastuväidete üle.

Neljas väide, mis puudutab võimu kuritarvitamist
Poolte argumendid
Hageja väidab, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud arvutusmeetod, mis on väidetavalt töötatud välja ühenduse pensioniskeemi
kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks, oli tegelikult mõeldud õigustama ametnike pensionikindlustusmaksete määra tõusu.
Selle tõusu eesmärk on ühelt poolt jätta ametnike kanda pensioniskeemi defitsiit, mis on tekkinud liikmesriikidepoolsete sissemaksete
kauaaegsest tegemata jätmisest ja teiselt poolt ühenduse pensioniskeemi ühtlustamine liikmesriikide vähemsoodsate pensioniskeemidega.
Personalieeskirjade XII lisa on esiteks vastuolus varasemate personalieeskirjade artikli 83 lõikega 4, mille kohaselt võis
ametnike pensionikindlustusmakseid tõsta ainult pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks ja teiseks on
selle puhul kuritarvitatud menetlust.
Hageja väitel soovisid liikmesriigid jätta pensioniskeemi defitsiidi rahastamise ametnike kanda hoolimata sellest, et see
ei ole viimaste vastutusel. Personalieeskirjade reformi eelse defitsiidi olemasolu selgub parlamendi eelarvekomisjoni pearaportööri
B. Dührkop Dührkopi raportist Euroopa Liidu 1999. aasta üldeelarve projekti kohta (edaspidi „Dührkop Dührkopi raport”), mis
märkis selle defitsiidi suuruseks 31. detsembri 1997. aasta seisuga 14,3 miljardit eurot. Nimetatud aruandes märgiti, et kuni
1997. aastani ei olnud liikmesriigid üldse või siis täielikult tasunud tööandja osa pensionikindlustusmaksetest. Kuni 1982. aastani
ei olnud tasutud ühtki tööandja kindlustusmakset ja ajavahemikul 1982 kuni 1998 olid kindlustusmaksed tasutud osaliselt. Dührkop
Dührkopi raport märgib, et „arvestades ühenduse ametnike arvu jätkuvat kasvu seoses ühenduse pädevuse kasvu ja Euroopa Liidu
laienemisega […], oli süsteemi „sisemine tootlus” kuni viimase ajani piisav pensioniskeemi tasakaalu säilitamiseks, mis tähendab,
et makstavate pensionite kogusumma ei ületanud töötajate ja tööandja pensionikindlustusmaksete kogusummat [;] veelgi enam,
kuni 1982. aastani piisas üksnes kolmandikust töötajate pensionikindlustusmaksetest kogu makstavate pensionite summa katmiseks
[;] 1998. aastal [ületas] makstavate pensionite summa pensionikindlustusmaksete teoreetilise kogusumma, […] tööandja kindlustusmaksete
hüpoteetilise ja nimiväärtuse ning […] liikmesriikide pensioniskeemides omandatud pensioniõiguste tagasimaksesumma”.
Hageja väitel on personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod „poliitilise kokkuleppe” tulemus, kuna mitu liikmesriiki
taotlesid pensioniskeemi ülejäänud kulude jätmist ametnike kanda. Komisjoni poolt nõukogule esitatud esialgses ettepanekus
personalieeskirjade XII lisa kohta sisaldusid üksnes mõned üldpõhimõtted, ent pärast sedastust, mille kohaselt 2003. aastal
kinnitatud metodoloogia ei vasta põhieesmärgile tõsta kindlustusmakseid, otsustati XII lisa täiendada uue üksikasjaliku meetodiga,
mis sisaldas meelevaldseid näitajaid. Just seetõttu ei saa personalieeskirjades ettenähtud kindlustusmaksete tõusu tuletada
rahvusvahelise raamatupidamisstandardi IAS 19 kohaselt läbi viidud Eurostati 2003. aasta uuringust ning samal põhjusel ei
ole nende ainus eesmärk pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamine.
Parlament märgib kostja vastuses, et personalieeskirjade XII lisa seaduslikkuse vaidlustamisega esitab hageja väite, mille
kohaselt rikuti aluslepinguid või kõnealuse lisa sätete suhtes ülimuslikku õigusnormi. Samas ei täpsustanud hageja, millist
õigusnormi see lisa rikub. Varasemate personalieeskirjade artikli 83 lõige 4 ei ole ülimuslik nõukogu poolt personalieeskirjade
XII lisa vormis vastu võetud uute sätete suhtes. Kõnesolev väide on seega konkreetse õigusliku aluse puudumise tõttu vastuvõetamatu.
Oletades, et kõnealust väidet tuleb tõlgendada menetluse kuritarvitamise väitena, rõhutab parlament, et seda ei ole sõnaselgelt
esitatud eelneva kaebuse menetlemisel ning et see tuleb samuti jätta vastuvõetamatuse tõttu läbi vaatamata.
Sisu osas väidab parlament, et ametnike kindlustusmaksete määra tõstmine oli vajalik ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise
tasakaalu säilitamiseks. See tõus, mille otsustas nõukogu, võeti vastu lähtudes komisjoni ettepanekust, mis omakorda tugines
pensioniskeemi kindlustusmatemaatilist hindamist puudutaval aruandel. Vastavalt sellele aruandele, „[oli] selleks et tagada
pensioniskeemi tasakaalu, [ühenduse] pensioniskeemis ette nähtud pensionitest ühe kolmandiku rahastamiseks vajalik kindlustusmakse
määr 10,43% põhipalgast”. Kindlustusmakse määra tõusu aluseks oli seega personalieeskirjade XII lisa põhimõtete ning üldiselt
aktsepteeritud kindlustusmatemaatilise praktika kohaselt läbi viidud kindlustusmatemaatiline uuring.
Parlament meenutab lõpuks, et võimu kuritarvitamine on toimunud vaid siis, kui objektiivsete, asjakohaste ja ühtelangevate
tõendite alusel selgub, et vaidlustatud õigusakt on vastu võetud eranditult või peamiselt teiste eesmärkide saavutamiseks,
kui need, millele toetuti. Hageja ei ole tõendanud, et personalieeskirjade XII lisa oleks võetud vastu eranditult või peamiselt
pensioniskeemi eelarvedefitsiidi katmiseks, ega ka seda, et see lisa oleks võetud vastu eranditult või peamiselt ühenduse
pensioniskeemi ühtlustamiseks liikmesriikide vähemsoodsate pensioniskeemidega. Parlament väidab, et hageja esitatud dokumentidest
ei piisa ühelgi juhul tõendamaks kindlalt, et personalieeskirjade XII lisaga peeti silmas teiste eesmärkide saavutamist, kui
need, millele toetuti. Isegi kui eeldada
quod non
, et oli sõlmitud „poliitiline kokkulepe”, nagu väidab hageja, oleks personalieeskirjade XII lisa peamine eesmärk siiski olnud
pensioniskeemi kindlustusmatemaatilist tasakaalu tagada võimaldava korra kehtestamine.
Repliigis väidab hageja, et ta käsitles oma eelnevas kaebuses kaudselt menetluse kuritarvitamist, kuigi tema argument polnud
õiguslikus mõttes korrektselt sõnastatud. Vastavalt kohtupraktikale ei saa nõuda, et eelneva kaebuse toetuseks esitatud väited
oleksid sõnastatud õiguslikus mõttes korrektselt.
Hageja viitab uuringule, mille ta tellis aktuaarilt EIS Belgium, kes analüüsis 2003. ja 2004. aasta vahel toimunud kindlustusmatemaatilise
meetodi muutust ja erinevaid meetodeid kasutades saavutatud tulemuste erinevust. Vaatamata hageja vastavatele taotlustele
ei esitanud parlament meetodi muutuse põhjenduste kohta ühtki selgitust. Hageja teeb Avaliku Teenistuse Kohtule ettepaneku
nõuda sellist muutust selgitavate dokumentide esitamist.
Vastupidi parlamendi väidetele ei kinnita Eurostati tellimusel Ernst & Young Actuaires‑Conseils’i poolt 2004. aastal koostatud
aruanne, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod oleks kooskõlas kindlustusmatemaatika‑alase praktikaga. See aruanne
sisaldas ainult personalieeskirjade XII lisas määratletud kindlustusmatemaatilise tasakaalu kontrolli Eurostati esitatud andmete
alusel.
Hageja vaidlustab selle, et seadusandja võiks otsustada kindlustusmatemaatilise tasakaalu arvutamise meetodi kaalutlusõiguse
raames. Niivõrd kui seadusandja viitab kindlustusmatemaatilisele tasakaalule, oleks viimane pidanud järgima spetsialistide
tehtud arvutustes kasutatud põhimõtteid.
Nõukogu väidab menetlusse astuja seisukohas, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud arvutusmeetod vastab eranditult –
varasemate ja uute personalieeskirjade puhul ühisele – eesmärgile tagada pensioniskeemi kindlustusmatemaatiline tasakaal.
Nõukogu toetab parlamendi väiteid. Lisaks leiab nõukogu, et arvestades ühenduse ametnike pensioniskeemi laadi, on hageja väited
liikmesriikide väidetavalt puudulike kindlustusmaksete kohta ebaõiged. Liikmesriigid ei tee „kindlustusmakseid”, mille summa
vastaks kindlaksmääratud protsendile pensionite kogusummast, nagu võiks olla pensionifondide puhul. Seevastu lasub liikmesriikidel
kohustus rahastada ühenduste eelarvet, nii et sellest eelarvest oleks tagatud ka pensionite maksmine sõltumata pensionite
kogusummast.
Määruse nr 723/2004 vastuvõtmisel leidis nõukogu, et personalieeskirjadesse tuleb lisada arvutusmeetod, mis tagaks ühenduse
pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise tasakaalu. Ent arvestades arvessevõetavate majandusnäitajate rohkust, kuulus nõukogule
kaalutlusruum selle arvutusmeetodi kindlaksmääramisel. Hageja ei ole täpsustanud seda, kuidas personalieeskirjade XII lisas
sätestatud meetod seda kaalutlusruumi ületab, ega ka seda, milline kõnesoleva XII lisa säte võeti vastu ametnike pensionikindlustusmaksete
kasutamiseks teisel eesmärgil kui kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamine.
Põhjendatud ei ole hageja poolt Eurostati 2003. aasta septembri uuringule viidates esitatud väited ja iseäranis punktis 8.2.3.1.
esitatud statistika, mille kohaselt kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks vajalik ametnike kindlustusmaksete määr oleks
pidanud olema madalam kui lõpuks personalieeskirjades sätestatud 9,25%. Personalieeskirjades sätestatud teatavad meetmed,
näiteks pensioniõiguste iga‑aastase omandamise määra vähendamine (1,9%‑le 2% asemel) viivad kindlustusmaksete määra vähenemiseni
vaid pikas perspektiivis. Samuti on suurel osal personalieeskirjade muudatustel vaid vähese ulatusega kohene mõju, sest need
ei ole – vähemalt mitte täielikult – kohaldatavad enne uute personalieeskirjade jõustumist värvatud ametnikele. Seevastu nende
eeskirjade muutmisel, mis puudutavad kindlustusmatemaatilistel arvutustel kasutatava tegeliku intressimäära arvutamist (12 aasta
mitte 20 aasta alusel), oli kindlustusmakse määra arvutamisele kohene mõju.
Nõukogu menetlusse astuja seisukoha kohta esitatud märkustes väidab hageja, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod
tervikuna pidi õigustama kindlustusmaksete määra tõusu. Kindlustusmakse määraks kinnitati 9,25%, samas kui Eurostati 2003. aasta
septembri uuring märkis selgelt, et 8,91% kindlustusmakse määr on kindlustusmatemaatilise tasakaalu tagamiseks piisav ning
nägi ette, et uute personalieeskirjade jõustumisel on võimalik vähendada nimetatud määra keskmiselt 8,7%‑ni.
Ühenduse seadusandja kaalutlusruum ei õigusta omavoli. Nõukogu ei esitanud ühtki selgitust selle kohta, miks otsustas seadusandja
lühendada 20‑lt 12‑le aastale viiteperioodi, mille alusel arvutatakse tegelik keskmine intressimäär, mis on määratletud kui
tegelike intressimäärade keskmine viiteperioodil.
Vasturepliigis väidab parlament, et ühenduse kohtu kontroll ilmselgete või tõsiste vigade üle on piiratud, kui ta kontrollib
ühenduse õigusnormi seaduslikkust, mis eeldab kompleksse hinnangu andmist. Hageja esitatud EIS Belgiumi uuring ei tuvastanud
personalieeskirjade XII lisas ühtki tõsist ega ilmselget viga. Selles lisas keskmise tegeliku intressimäära arvutamiseks kinnitatud
12‑aastase viiteperioodi kohta märkis uuringu autor ainult, et 20‑aastane viiteperiood oleks olnud sobivam. Ükski raamatupidamiseeskiri
ei keela 12‑aastase viiteperioodi kasutamist kõnesoleva arvutuse teostamisel.
Põhjus, miks Eurostati 2003. aasta septembri uuringus kasutatud meetodi juurde lõpuks ei jäädud, oli lihtne: seadusandja kasutas
talle kindlustusmatemaatilise tasakaalu arvutamise meetodi valikul kuuluvat kaalutlusruumi.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Alustuseks tuleb kõrvale jätta väide, mille kohaselt personalieeskirjade XII lisa on vastuolus varasemate personalieeskirjade
artikli 83 lõikega 4. Kuna need sätted kaotasid uute personalieeskirjade jõustumisel kehtivuse, ei saa hageja ühelgi juhul
neile tugineda (vt selle kohta Esimese Astme Kohtu 17. septembri 1997.aasta määrus kohtuasjas T‑26/97: Antillean Rice Mills
vs
. komisjon, EKL 1997, lk II‑1347, punktid 14–16).
Nagu Euroopa Kohus on korduvalt otsustanud, on õigusakti puhul võimu kuritarvitamisega tegemist vaid siis, kui objektiivsete,
asjakohaste ja ühtelangevate tõendite põhjal selgub, et õigusakt on vastu võetud eranditult või peamiselt teiste eesmärkide
saavutamiseks, kui need, millele toetuti, või asutamislepingus spetsiaalselt ette nähtud menetluse vältimiseks (vt 21. juuni
1958. aasta otsus kohtuasjas 8/57: Groupement des hauts fourneaux et aciéries belges
vs
. Ülemamet, EKL 1958, lk 223, 256; vt ühenduse seadusandja aktide kohta ka 10. märtsi 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑342/03:
Hispaania
vs
. nõukogu, EKL 2005, lk I‑1975, punkt 64, ja eespool viidatud 7. septembri 2006. aasta otsus kohtuasjas Hispaania
vs
. nõukogu, punkt 69).
Personalieeskirjade XII lisa eesmärk, nagu on märgitud käesoleva otsuse punktis 84 ja selgub ka määruse nr 723/2004 põhjendusest 28,
on tagada ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatiline tasakaal, arvestades selles skeemis ette nähtud kulude rahastamise
ulatust, arvutades ametnikele kindlustusmakse määra, millest piisab kolmandiku finantskulude rahastamiseks.
Hageja väidab, et nõukogu võetud meetmed, eeskätt otsus arvutada tegelik keskmine intressimäär 12 aasta mitte 20 aasta alusel,
ei olnud seotud selle institutsiooni poolt väidetavalt saavutada soovitud eesmärkidega, vaid vältimatud eelarvekaalutlused
prevaleerisid vajaduse ees kinnitada kindlustusmatemaatilise tasakaalu arvutamine võimalikult objektiivsel alusel.
Vaatamata sellele, et nõukogu seda eitas ning hoolimata nende eituste järjekindlusest, nähtub toimiku materjalidest, et eelarvekaalutlused
mõjutasid 12‑aastase viiteperioodi valikut, nagu on leitud ka käesoleva otsuse punktis 92.
Esiteks on selline valik erandlik võrreldes kindlustusmatemaatiliste arvutuste valdkonna tavapärase praktikaga, mille kohaselt
arvutatakse keskmine intressimäär muutuja paremaks ühtlustamiseks pikema, 20‑aastase viiteperioodi alusel. Teiseks tuleneb
Eurostati 2003. aasta septembri uuringust, et kindlustusmakse määra tõstmine 8,7%‑lt 8,9%‑ni oli personalieeskirjades tehtud
muudatusi arvestades piisav, et tagada alates 1. jaanuarist 2004 pensioniskeemi kindlustusmatemaatiline tasakaal juhul, kui
tegelik keskmine intressimäär arvutatakse jooksvale aastale eelneva 20 aasta alusel. Kolmandaks toob aktuaari EIS Belgium
teostatud uuring välja, et viiteperioodi valik põhjendab sisuliselt, miks Eurostat sai oma 2004. aasta septembri aruandes
arvutada kindlustusmakse määraks 10,43%. Viimaks paljastavad pensionireformi ettevalmistavad materjalid, iseäranis nõukogu
7. märtsi 2003. aasta teatis, mitme liikmesriigi kindla soovi tõsta ametnike kindlustusmakseid eesmärgiga vähendada eelarvekulusid
pensioniskeemile.
Siiski tundub, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetodi puhul ei olnud eelarvekaalutlused peamised. Tegelikkuses
takistas kindlustusmatemaatilise meetodi sätestamine personalieeskirjades juba iseenesest ametnike kindlustusmaksete muutmist
vastavalt eelarveolukorrale, kuna jooksva aasta kindlustusmaksed arvutatakse vastavalt pensioniskeemi rahastamise tulevastele
vajadustele, mis on määratud kindlaks objektiivselt vastavalt kindlustusmatemaatilisele meetodile.
Keskmise tegeliku intressimäära arvutamine pikema või lühema viiteperioodi alusel ei mõjuta iseenesest kuidagi – nagu on märgitud
ka käesoleva otsuse punktides 95−97 – kindlustusmatemaatilist tasakaalu, kuna selle viiteperioodi ainus ülesanne on tagada
intressimäära ühtlustamine ajas ja seega ka kindlustusmaksete ühtlustamine. Lisaks ei ohusta 12 aasta valik viiteperioodi
ühtlustamisfunktsiooni, mis oleks võinud juhtuda tõepoolest lühikese viiteperioodi valikul, nt viieaastase, mille pakkusid
välja teatavad esindused nõukogus, et saavutada 2004. aastal kõrgem kindlustusmakse määr. Valides piisavalt pika viiteperioodiga
tagatud kindlustusmakse stabiilsuse ja kindlustusmakse kohese märgatava tõusu vahel, eelistas nõukogu niisiis esimest eesmärki.
Järelikult ei leia kinnitust väide, et 12‑aastane viiteperiood oleks sätestatud eranditult või peamiselt eelarvekaalutlustel.
Lõpuks ei tulene personalieeskirjadest, et nõukogul oleks seadusandjana talle ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatilise
tasakaalu tagamiseks antud ulatuslikku kaalutlusõigust kasutades õigusvastane arvestada mis tahes eelarvelisi kaalutlusi.
Selline arvessevõtt on isegi vajalik, kuna ühenduse pensionifondi puudumise tõttu makstakse selle pensioniskeemi järgseid
hüvitisi ühenduse eelarvest vastavalt personalieeskirjade artikli 83 lõikele 1, samuti nagu ametnike kindlustusmaksed kujutavad
endast eelarve tulusid. Lisaks sätestab personalieeskirjade XII lisa artikli 14 lõige 2, et viieaastase kindlustusmatemaatilise
hinnangu puhul võib nõukogu selle lisa uuesti läbi vaadata, võttes lisaks kindlustusmatemaatilisele tasakaalule arvesse ka
„selle mõju eelarvele”.
Eeltoodut arvestades tuleb väide, mille kohaselt nõukogu lähtus personalieeskirjade XII lisa vastuvõtmisel peamiselt eelarvekaalutlustest
ja kuritarvitas selle lisa vastuvõtmisel seega võimu, lükata tagasi, ilma et oleks vaja otsustada selle väite vastuvõetavuse
üle.

Viies väide, mille kohaselt on rikutud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet
Poolte argumendid
Hageja väidab oma hagiavalduses, et personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod määrati kindlaks, rikkudes õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtet.
Ehkki parlament oli oma ametnikele ja teenistujatele korduvalt kinnitanud, et kindlustusmakset tõstetakse üksnes niivõrd,
kuivõrd see on rangelt vajalik kindlustusmatemaatilise tasakaalu säilitamiseks, tõsteti kindlustusmakset – kunstlikult ja
kindlustusmatemaatilise tasakaalu põhimõtet rikkudes – nimetatust enam. Parlament ei pidanud seega kinni oma ametnikele ja
teenistujatele antud kinnitustest ja rikkus nii viimaste õiguspärast ootust tema tegevuse suhtes.
Lisaks leiab hageja, et kindlustusmakse õigustamatu tõstmisega jättis tööandja ühenduse pensioniskeemi võla ametnike kanda,
kuigi see oli tema vastutusel. Paljude aastate jooksul piisas üksnes ametnike kindlustusmaksetest pensioniskeemi kulutuste
katmiseks, nii et tööandja ei teinud selle skeemi rahastamiseks vajalikke makseid. Hageja märgib, et komisjoni president möönis
2001. aasta kirjas oluliste omandatud õiguste olemasolu, mis vastavad endiselt maksmisele kuuluvatele varasematele kindlustusmaksetele,
ning kinnitas, et „kindlustusmaksete võimalik tõus ei mõjuta mingil juhul nende omandatud õiguste rahastamist”.
Parlament meenutab kostja vastuses, et õiguspärase ootuse kaitse põhimõtte rikkumine on mõeldav üksnes eeldusel, et õiguspärastest
ja usaldusväärsetest allikatest pärit kindlad, tingimusteta ja ühtelangevad tagatised on tekitanud huvitatud isikul õiguspärase
ootuse. Käesolevas asjas ei ole see nii, sest parlament, kellel puudub personalieeskirjade vastuvõtmise pädevus ja kellega
üksnes konsulteeriti määruse nr 723/2004 vastuvõtmise käigus, ei oleks mingil juhul saanud anda pensionireformi käigus tingimusteta
tagatisi. Seega ei oleks parlamendi poolt hagejale antud võimalikud tagatised saanud mingil juhul tekitada viimasele õiguspärast
ootust, et ühenduse pensionikindlustusmaksete määra ei tõsteta.
Parlament väidab lisaks, et ametnikud ei saa tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele, et vaidlustada uue õigusnormi
seaduslikkust – iseäranis valdkonnas, mis hõlmab pidevat kohandamist vastavalt majandusliku olukorra muutustele.
Hageja repliigis esitatud väite kohaselt on ebaoluline, et personalieeskirjade sätteid ei võtnud vastu mitte parlament, kelle
roll oli üksnes konsultatiivne, vaid nõukogu. Tegelikult on parlamendi arvamus vastava menetluse sisuline ja hädavajalik osa,
ilma milleta ei oleks saanud uusi personalieeskirju vastu võtta. Personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetodit heaks kiites
eiras parlament oma ametnikele ja teenistujatele antud tagatisi.
Hageja rõhutab, et tema õiguspärane ootus tulenes lisaks parlamendis temast kõrgemal ametikohal olevate isikute kinnitustele
ka personalieeskirjade tekstist endast.
Vastuseks hageja märkustele tõdes nõukogu menetlusse astuja seisukohas, et pensionikindlustusmaksete määra tõusu ei saanud
kindlasti põhjustada juba omandatud pensioniõiguste rahastamine. Uute personalieeskirjade vastuvõtmine ja liikmesriikide solidaarne
tagatis pensioneid maksta, tagasid kindlustusmatemaatilise tasakaalu
de facto
30. aprilli 2004. aasta seisuga. Ühenduse pensioniskeemi laadist tulenevalt katsid ametnikud ja institutsioonid ametnikele
ja teenistujatele selleks kuupäevaks kogunenud pensioniõigused. Uued personalieeskirjad ei näinud ette kindlustusmaksete määra
hüpoteetilisest kohandamata jätmisest tulenevate võimalike positiivsete või negatiivsete erinevuste tasandamist. Personalieeskirjade
XII lisas sätestatud kindlustusmatemaatiline meetod oli mõeldud üksnes tagama, et alates 1. maist 2004 kohaldatavad kindlustusmakse
määrad oleksid ametnike poolt sellest kuupäevast alates omandatud pensioniõiguste katteks piisavad.
Hageja nendib nõukogu menetlusse astuja seisukoha kohta esitatud märkustes, et kõik menetlusosalised on nõustunud sellega,
et ametnikud ja teenistujad peavad tasuma üksnes kolmandiku praegu omandatud õiguste tulevase väljamaksmise tagamiseks vajalikest
kindlustusmaksetest, ning et varasema defitsiidi peavad seega ühenduse eelarve kaudu täies ulatuses tasuma liikmesriigid.
Vaidlus puudutab selle kokkulepe rakendamist. Vastupidi nõukogu väidetele tõstab personalieeskirjade XII lisas sätestatud
meetod hageja väitel kunstlikult ametnike ja teenistujate kindlustusmakseid.
Parlament tõdeb vasturepliigis, et kindlustusmatemaatilise tasakaalu säilitamine on keeruline valdkond, milles toimuvad pidevad
kohandused vastavalt majandusliku olukorra muutustele. Lisaks tuleneb kindlustusmakse määra muutlikkus selgelt personalieeskirjade
sätetest, eeskätt varasemate personalieeskirjade artikli 83 lõikest 4. Hageja ei saa seega õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele
tuginedes vaidlustada uute kindlustusmatemaatilise tasakaalu arvutamise meetodit puudutavate õigusnormide seaduslikkust.
Avaliku Teenistuse Kohtu hinnang
Vastavalt kohtupraktikale on õiguspärase ootuse kaitse põhimõte „kõrgemalseisev õiguspõhimõte” (Euroopa Kohtu 14. mai 1975. aasta
otsus kohtuasjas 74/74: CNTA
vs
. komisjon, EKL 1975, lk 533, punkt 44) „üks ühenduse õiguse aluspõhimõtetest” (Euroopa kohtu 14. oktoobri 1999. aasta otsus
kohtuasjas C‑104/97 P: Atlanta
vs
. Euroopa Ühendus, EKL 1999, lk I‑6983, punkt 52, ja 7. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑17/03: VEMW jt., lk I‑4983, punkt 73)
või siis üldpõhimõte (Euroopa Kohtu 4. oktoobri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑403/99: Itaalia
vs
. komisjon, EKL 2001, lk I‑6883, punkt 35).
Nimetatud põhimõte tuleneb otseselt õiguskindluse põhimõttest, mille kohaselt peavad ühenduse õigusnormid olema kindlad ja
nende kohaldamine õigussubjektidele ettenähtav, mis tähendab, et selle põhimõttega on õigusnormi muutmise korral tagatud ühe
või mitme füüsilise või juriidilise isiku poolt õiguspäraselt omandatud õiguste kaitse (vt selle kohta Euroopa Kohtu 15. veebruari
1996. aasta otsus kohtuasjas C‑63/93: Duff jt, EKL 1996, lk I‑569, punkt 20, ja 18. mai 2000. aasta otsus kohtuasjas C‑107/97:
Rombi & Arkopharma, EKL 2000, lk I‑3367, punkt 66; Esimese Astme Kohtu 16. septembri 1999. aasta otsus kohtuasjas T‑182/96:
Partex
vs
. komisjon, EKL 1999, lk II‑2673, punkt 191).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt laieneb õigus nõuda õiguspärase ootuse kaitset kõigile üksikisikutele, kelle olukorrast
ilmneb, et ühenduse haldusorganid on neile konkreetseid tagatisi andes tekitanud põhjendatud ootusi (Esimese Astme Kohtu 5. veebruari
1997. aasta otsus kohtuasjas T‑211/95: Petit-Laurent
vs
. komisjon, EKL AT 1997, lk I‑A‑21 ja II‑57, punkt 72, ja 5. novembri 2002. aasta otsus kohtuasjas T‑205/01: Ronsse
vs
. komisjon, EKL AT 2002, lk I‑A‑211 ja II‑1065, punkt 54).
Hageja märgib oma väite esimeses osas, et parlament andis ametnikele tulevase pensionireformi sisu kohta tagatisi, mida õiguspärase
ootuse kaitse põhimõtet rikkudes ei täidetud.
Tuleb märkida, et üksnes lubatu teostamiseks pädeva asutuse üksikasjalikud tagatised saavad tuua kaasa asjaomase ametniku
õiguspärase ootuse (vt Esimese Astme Kohtu 8. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas T‑237/00: Reynolds
vs
. parlament, EKL AT 2005, lk I‑A‑385 ja II‑1731, punkt 146).
Parlamendile kuulub personalieeskirjade vastuvõtmise ja muutmise protsessis üksnes konsultatiivne roll. EÜ artikkel 283 sätestab,
et „[k]omisjoni ettepaneku põhjal ja pärast konsulteerimist teiste asjaomaste institutsioonidega kinnitab nõukogu kvalifitseeritud
häälteenamusega […] personalieeskirjad ja […] muude teenistujate teenistustingimused”. Seetõttu ei saa ilma ühenduse institutsioonide
vahelist pädevuse jaotust puudutavate asutamislepingu sätete eiramiseta väita, et parlament võiks anda oma ametnikele pensionireformi
kohta tagatisi, mis on hiljem nõukogule siduvad.
Eeltoodut arvestades ei saanud parlamendi poolt ühenduse alles ettevalmistatava pensionireformi kohta antud kinnitused tekitada
hagejal põhjendatud ootusi.
Sama väite teises osas toob hageja välja, et tema ootus ametnike pensionikindlustusmaksete märksa väiksema tõusu osas tugines
personalieeskirjade sätetele, mis piirasid ametnike kindlustusmakse kolmandikuga ühenduse pensioniskeemi rahastamisest, ning
asjaolule, et minevikus ületasid ametnike kindlustusmaksed selle taseme. Vastupidi nõukogu poolt kohtuistungil esitatud väidetele
ei tugine hageja õiguspärane ootus seega pelgal praktikal.
Varasemate personalieeskirjade artikli 83 lõige 2, mis võeti üle uutesse personalieeskirjadesse, sätestas, et ametnikud maksavad
ühe kolmandiku selle pensioniskeemi rahastamisest. Ka enne uute personalieeskirjade jõustumist pidi tööandja rahastama ühenduse
pensioniskeemi kahe kolmandiku ulatuses ja kolmas kolmandik moodustus ametnike ja teenistujate kindlustusmaksetest.
Hageja hinnangul ohustas personalieeskirjade XII lisas sätestatud meetod tagasiulatuvalt sellist kulude rahastamise ulatust.
Esiteks väidab parlament, et hageja ei saa tugineda personalieeskirjade XII lisa sätete vastu õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei saa ametnikud tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele uue õigusnormi seaduslikkuse
vaidlustamiseks, eeskätt valdkonnas, mis hõlmab pidevat kohandamist majandusliku olukorra muutustega (Esimese Astme Kohtu
22. juuni 1994. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑98/92 ja T‑99/92: Di Marzio ja Lebedef
vs
. komisjon, EKL AT 1994, lk I‑A‑167 ja II‑541, punkt 68, ja 11. detsembri 1996. aasta otsus kohtuasjas T‑177/95: Barraux jt
vs
. komisjon, EKL AT 1996, lk I‑A‑541 ja II‑1451, punkt 47). See kehtib muu hulgas ühenduse sotsiaalkindlustussüsteemi muutmise
korral, mille puhul seadusandjale kuulub lisaks ulatuslik kaalutlusõigus reformide vajalikkuse üle otsustamisel (vt selle
kohta eespool viidatud kohtuotsus Campoli
vs
. komisjon, punktid 71 ja 72).
Kuigi seadusandja võib igal hetkel viia personalieeskirjadesse tema hinnangul üldisele huvile vastavaid muudatusi ja võtta
vastu asjaomaste ametnike suhtes ebasoodsamaid personalieeskirjade sätteid – olles viimasel juhul kohustatud nägema ette piisava
pikkusega üleminekuaja – võib ta seda teha üksnes edasiulatuvalt (vt eespool viidatud kohtuotsus Campoli
vs
. komisjon, punkt 85), see tähendab tingimusel, et uut õigusnormi kohaldatakse ainult uutele olukordadele ja varasema õigusnormi
kehtivuse ajal tekkinud olukordade tulevastele tagajärgedele (vt vastupidine Euroopa Kohtu 16. mai 1979. aasta otsus kohtuasjas 84/78:
Tomadini, EKL 1979, lk 1801, punkt 21, ja 5. mai 1981. aasta otsus kohtuasjas 112/80: Dürbeck, EKL 1981, lk 1095, punkt 48,
ja avaliku teenistuse valdkonnas Esimese Astme Kohtu 26. oktoobri 1993. aasta otsus liidetud kohtuasjades T‑6/92 ja T‑52/92;
Reinarz
vs
. komisjon, EKL 1993, lk II‑1047, punkt 85).
Tuleb märkida, et selliselt määratletud piirile õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele tuginemise puhul uue õigusnormi vastu,
ei saa käesolevas asjas hageja vastu toetuda.
Hageja ei väida, et varasemate personalieeskirjade artikli 83 lõikes 2 sätestatud kulude rahastamise ulatus tulevikus oleks
õiguspärase ootuse põhimõtet rikkudes ohtu seatud. Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 146, võeti kõnealused sätted
muudatusteta üle uute personalieeskirjade artikli 83 lõikesse 2. Hageja vaidlustab personalieeskirjade XII lisa seetõttu,
et nimetatud lisa kahjustab kulude rahastamise ulatust lisa jõustumisele eelnenud ajavahemikul, see tähendab üksnes tagasiulatuvalt.
Vastupidi parlamendi väidetele ei saa käesolevas asjas seetõttu kohaldada eespool viidatud kohtupraktikat, mis seondub uute
õigusnormidega, samuti ei saa selle kohtupraktika alusel eitada hageja õigust tugineda õiguspärase ootuse kaitse põhimõttele.
Vastupidi, Euroopa Kohus tõdes 11. juuli 1991. aasta otsuses kohtuasjas C‑368/89: Crispoltoni (EKL 1991, lk I‑3695, punkt 21),
et kaks ühenduse määrust rikkusid ettevõtjate õiguspärast ootust nende määruste tagasiulatuva mõju tõttu.
Teiseks tuleb uurida, kas personalieeskirjade XII lisa riivab tõepoolest ühenduse pensioniskeemi rahastamispõhimõtteid 2004. aasta
1. maile eelnenud ajavahemikul, nagu väidab hageja.
Dührkop Dührkopi raportist selgub, et 1982. aastani ei olnud institutsioonid tasunud ühenduse pensioniskeemi raames ühtki
kindlustusmakset, ning et täies ulatuses tasusid nad tööandja kindlustusmakseid alates 1998. aastast.
Nagu väidab nõukogu menetlusse astuja seisukohas, on personalieeskirjade XII lisas sätestatud kindlustusmatemaatilise meetodi
eesmärk vaid tagada, et alates 1. maist 2004 kohaldatav pensionikindlustusmaksete määr oleks piisav, et katta ametnike poolt
alates sellest kuupäevast omandatud pensioniõigused. Sellel, et personalieeskirjade XII lisa ei võta arvesse varasemat olukorda,
on kaks tagajärge, mida tuleb hageja argumentatsiooni käsitledes eristada.
Esiteks ei arvesta kindlustusmatemaatiline tasakaal enne arvutamise kuupäeva omandatud pensioniõigusi vastavalt personalieeskirjade
XII lisa artikli 4 lõike 4 punktile b. Nimetatud säte tagab – vastupidi hageja väidetele –, et ametnikud ei pea kandma ühenduse
pensioniskeemi kuni 1. maini 2004 kogunenud defitsiiti, ning et kindlustusmakse määra tõusu tagajärjel ei rahasta nad juba
omandatud pensioniõigusi.
Teiseks ei näe personalieeskirjad ette kindlustusmakse määra kohandamata jätmise tõttu minevikus tekkinud mis tahes positiivsete
või negatiivsete erinevuste tasandamist. Teisiti öeldes ei võta personalieeskirjade XII lisas sätestatud kindlustusmatemaatilise
tasakaalu määratlus arvesse enne 30. aprilli 2004 tasutud kindlustusmakseid ning sätestab, et kuni selle kuupäevani omandatud
pensioniõigused on kaetud vastavalt kulude rahastamise ulatusele.
Hageja väidab Dührkop Dührkopi raportile tuginedes, et ühenduse tööandja rahastab pensioniskeemi kahe kolmandiku ulatuses
alles 1998. aastast alates ning et ametnikud on varasemalt tasunud enam kui kolmandiku kõnealuse pensioniskeemi rahastamisest.
Dührkop Dührkopi raport, mis ei põhine pensioniskeemi kindlustusmatemaatilisel uuringul, piirdub konstateeringuga, et ametnike
iga‑aastased kindlustusmaksed on pikka aega ületanud kolmandiku ühenduse pensioniskeemi iga‑aastastest eelarvekuludest. Varasemate
personalieeskirjade artikli 83 lõiget 2, mis sätestas sarnaselt uute personalieeskirjadega, et ametnikud maksavad ühe kolmandiku
selle pensioniskeemi rahastamisest, tuleb mõista kindlustusmatemaatiliselt ja mitte eelarveliselt, nagu selgelt tuleneb varasemate
personalieeskirjade artikli 83 lõikest 4. Need sätted tähendavad, et ametnikud tasuvad kolmandiku aktiivsete töötajate poolt
aasta jooksul omandatud pensioniõiguste kindlustusmatemaatilise väärtuse summast ehk teisisõnu kolmandiku finantskuludest.
Seega konstateering, et ametnike kindlustusmaksete summa ületas pensionisaajate piiratud arvu tõttu kümnete aastate jooksul
oluliselt kolmandikku ühenduse pensioniskeemi eelarvekuludest, ei võimalda kinnitada, et ametnike kindlustusmaksete määr ületas
ka kolmandiku finantskuludest.
Esiteks saaks selline järeldus tugineda üksnes kindlustusmatemaatilisel uuringul. Komisjon väitis kohtuistungil, ilma et seda
oleks vaidlustatud, et enne 1998. aastat ei olnud läbi viidud ühtegi ühenduse pensioniskeemi kindlustusmatemaatilist uuringut.
Samuti ei ole kindel, kas 6,75%‑le ja hiljem 8,25%‑le kinnitatud kindlustusmakse määra arvestades rahastasid ühenduse ametnikud
varasemalt enam kui kolmandikku finantskuludest. Isegi kui eeldada, et kulude rahastamise ulatusest kinnipidamist saaks eelarvenäitajate
alusel kontrollida, ning et seega oleks võimalik nõustuda Dührkop Dührkopi raporti järeldustega, mille kohaselt tööandja kindlustusmakseid
oli kuni 1998. aastani tasutud vaid osaliselt, tuleks siiski kindlaks teha, kas ametnike kindlustusmaksete väidetavalt enammakstud
kindlustusmakseid ei korvatud ühenduse enammakstud kindlustusmaksetega ajavahemikul 1998–2004.
Järelikult ei ole tõendatud, et uued õigusnormid riivasid tagasiulatuvalt ühenduse pensioniskeemi rahastamiseks tehtud kulude
rahastamise ulatust.
Seega eeldades vaikimisi, et seda normi järgiti enne personalieeskirjade XII lisa jõustumist, ei ole võimalik leida, et nõukogu
oleks rikkunud ametnikel sellest normist kinnipidamise suhtes eksisteerinud õiguspärast ootust.
Neil kaalutlustel tuleb õiguspärase ootuse rikkumist puudutav väide täies ulatuses tagasi lükata.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb jätta hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata.

Kohtukulud
Nagu sedastas Avaliku Teenistuse Kohus 26. aprilli 2006. aasta otsuses kohtuasjas F‑16/05: Falcione
vs
. komisjon (kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punktid 77–86), tuleb Avaliku Teenistuse kodukorra ja konkreetsemalt
selle kohtukulusid käsitlevate sätete jõustumiseni – korrakohase õigusemõistmise huvides ja selleks, et tagada õigussubjektidele
kohtukulusid käsitlevate sätete osas piisav ettenähtavus – kohaldada Esimese Astme Kohtu kodukorra vastavaid sätteid.
Vastavalt Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõikele 2 kohustatakse poolt, kelle kahjuks on otsus tehtud, hüvitama kohtukulud,
kui vastaspool on seda taotlenud. Kodukorra artikli 88 alusel kannavad institutsioonid ühenduste ja nende teenistujate vahelistes
vaidlustes ise oma kohtukulud.
Kodukorra artikli 87 lõike 3 esimese lõigu alusel võib Esimese Astme Kohus määrata kulude jaotuse, kui tegemist on eriliste
põhjustega.
Käesolevas asjas andis parlament kaebusele üksnes osalise vastuse; ei esitanud oma märkustes ainsatki selgitust 12‑aastase
viiteperioodi valiku osas, mille hageja oli ometi põhjalikult ja üksikasjaliselt vaidlustanud; ega lisanud hästi põhistatud
argumentatsioonile vastates oma märkustele ühtki tõendit. Toimiku täiendamiseks ja vaidlusaluste õigusnormide mõtte selgitamiseks
oli Avaliku Teenistuse Kohus seega sunnitud rakendama mitut menetlust korraldavat meedet.
Neil asjaoludel tuleb jätta parlamendi kohtukulud tema enda kanda ja mõista parlamendilt lisaks välja pool hageja kohtukuludest.
Hageja kannab poole oma kohtukuludest.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 87 lõike 4 esimese lõigu alusel kannavad nõukogu ja komisjon menetlusse astumisel ise
oma kohtukulud.
Esitatud põhjendustest lähtudes
AVALIKU TEENISTUSE KOHUS (täiskogu)
otsustab:
1.
Jätta hagi rahuldamata.
2.
Euroopa Parlament kannab oma kohtukulud ja poole D. Wilsi kohtukuludest.
3.
D. Wils kannab poole oma kohtukuludest.
4.
Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Ühenduste Komisjon kannavad ise oma kohtukulud.
Mahoney
Kreppel
Van Raepenbusch
Boruta
Kanninen      Tagaras
Gervasoni
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 11. juulil 2007 Luxembourgis.
Kohtusekretär

President
W. Hakenberg

P. Mahoney
Käesolev otsus ja selles tsiteeritud ühenduste kohtute otsused, mida ei ole kohtulahendite kogumikus veel avaldatud, on kättesaadavad
Euroopa Kohtu koduleheküljel: www.curia.europa.eu
*
Kohtumenetluse keel: prantsuse.