CELEX: 62005CJ0388
Liikmesriigi kohustuste rikkumine
Looduslike elupaikade kaitse
Looduslik loomastik ja taimestik
Erikaitseala "Valloni e steppe pedegarganiche"

Euroopa Ühenduste Komisjon palub oma hagis Euroopa Kohtul tuvastada, et kuna Itaalia Vabariik:
—
ei võtnud enne 28. detsembrit 1998 ehk enne „Valloni e steppe pedegarganiche” erikaitsealaks määramist vajalikke meetmeid, et vältida elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes olulist häirimist „piirkondliku kokkuleppe” kavaga ja sellega seotud projektidega, mis võisid mõjutada elupaiku ja liike rahvusvahelise tähtsusega linnualal (ka Important Bird Area; edaspidi „IBA”), mis esineb IBA-de 1989. aasta nimekirjas kui „Promontorio del Gargano” numbri 94 all või IBA-de 1998. aasta nimekirjas kui „Promontorio del Gargano” numbri 129 all, ning mis ka tegelikult kahjustasid elupaiku ja häirisid linde nendel aladel, siis on ta rikkunud kohustusi, mis tulenesid nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta (
EÜT L 103, lk 1
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 98; edaspidi „linnudirektiiv”) artikli 4 lõikest 4;
—
ei võtnud pärast 28. detsembrit 1998 ehk pärast „Valloni e steppe pedegarganiche” erikaitsealaks määramist:
—
vastuolus kõnesoleva direktiivi artikli 6 lõikega 2 vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealal „Valloni e steppe pedegarganiche” looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, seoses „piirkondlikus kokkuleppes” ette nähtud ja juba teostatud projektidega, mis on tinginud sellel alal looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemise ning liikide häirimise;
—
ei korraldanud vastuolus selle direktiivi artikli 6 lõikega 3 „piirkondlikus kokkuleppes” ette nähtud projektide puhul, mis on juba ellu viidud ja mis tõenäoliselt avaldasid erikaitsealale „Valloni e steppe pedegarganiche” olulist mõju,
ex ante
mõjude hindamist vastavalt selles artiklis sätestatud nõuetele;
—
ei kohaldanud vastuolus osutatud direktiivi artikli 6 lõikega 4 „piirkondlikus kokkuleppes” nimetatud projektide puhul, mis hoolimata nende mõjust erikaitsealale„Valloni e steppe pedegarganiche” kiideti heaks, et võidelda Manfredonia piirkonda tabanud sotsiaalse ja majandusliku kriisi ning tööpuudusega, menetlust, mis lubab projekti ellu viia hoolimata negatiivsest hinnangust ala suhtes avalduvale mõjule ja alternatiivsete lahenduste puudumisel üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel, sealhulgas sotsiaalsetel või majanduslikel põhjustel või seoses rahva tervise, avaliku julgeoleku või esmatähtsate soodsate tagajärgedega keskkonnale või komisjoni arvamuse kohaselt muude üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjustega, ega teavitanud komisjoni kõigist vajalikest asendusmeetmetest, et tagada Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse,
siis on ta rikkunud nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta (
EÜT L 206, lk 7
; ELT eriväljaanne 15/02, lk 102) artikli 6 lõikeist 2–4 ja artiklist 7 tulenevaid kohustusi.
Õiguslik raamistik
Ühenduse õigusnormid
Linnudirektiivi artikkel 4 sätestab:
„1.   I lisas nimetatud liikide elupaikade kaitseks tuleb rakendada erimeetmeid, et kindlustada nende liikide säilimine ja paljunemine levikualal.
[…]
Liikmesriigid klassifitseerivad erikaitsealadena nende liikide kaitseks eelkõige arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad, võttes arvesse nende liikide kaitsenõudeid geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse.
2.   Liikmesriigid võtavad samalaadseid meetmeid I lisas nimetamata, kuid reeglipäraselt esinevate rändliikide ja nende pesitsus-, sulgimis- ja talvitusalade ning rändepeatuspaikade suhtes, pidades silmas nende kaitsmise vajadust geograafilistel maismaa- ja merealadel, kus käesolevat direktiivi kohaldatakse. Sel eesmärgil pööravad liikmesriigid erilist tähelepanu märgalade ja eelkõige rahvusvahelise tähtsusega märgalade kaitsele.
[…]
4.   Liikmesriigid võtavad lõigetes 1 ja 2 osutatud kaitsealade suhtes vajalikke meetmeid, et vältida elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, niivõrd kui see on käesoleva artikli eesmärkide seisukohast oluline. Liikmesriigid püüavad elupaikade saastamist või kahjustamist vältida ka väljaspool kaitsealasid.”
Loodusdirektiivi artikli 6 lõige 2 sätestab:
„2.   Liikmesriigid võtavad vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks alad on määratud, kuivõrd selline häirimine võib oluliselt mõjutada käesoleva direktiivi eesmärkide täitmist.”
Loodusdirektiivi artikli 6 lõige 3 kehtestab menetluse kaitsealuseid alasid mõjutavate kavade ja projektide mõju hindamiseks ja sama direktiivi artikli 6 lõige 4 näeb ette teatud tingimustel asendusmeetmete võtmise, kui kava või projekt tuleb ellu viia hoolimata negatiivsest hinnangust selle tagajärgedele asjaomase ala suhtes.
Loodusdirektiivi artikkel 7 näeb ette, et selle direktiivi artikli 6 lõigetest 2–4 tulenevad kohustused „asendavad kõik [linnudirektiivi] artikli 4 lõike 4 esimesest lausest tulenevad kohustused artikli 4 lõike 1 kohaselt klassifitseeritud alade või artikli 4 lõike 2 kohaselt tunnustatud alade osas alates käesoleva direktiivi rakendamise kuupäevast või alates ala [linnudirektiivi] kohasest klassifitseerimisest või tunnustamisest liikmesriigi poolt, kui viimane kuupäev on hilisem”.
Vaidluse aluseks olevad asjaolud ja kohtueelne menetlus
Lega Italiana Protezione Uccelli (Itaalia linnukaitseühing) esitas 2001. aasta veebruaris komisjonile kaebuse, mille kohaselt „Valloni e steppe pedegarganiche” nimelises geograafilises piirkonnas, mis oli 28. septembril 1998 klassifitseeritud erikaitsealaks, toimus või oli juba toimunud tööstus- ja ehitustegevus, mis kahjustas looduslikku elupaika ja mitut sellel alal elavat või seal peatuvat looduslikku linnuliiki.
Komisjon palus 22. augusti 2001. aasta kirjas Itaalia Vabariigilt teavet sellel erikaitsealal teostatud või kavandatud tööde kohta ja eriti nende kohta, mis olid ette nähtud Manfredonia piirkonna tööstuse arendamise „piirkondlikus kokkuleppes”, mille olid sõlminud Puglia regioon ja Manfredonia kohalik omavalitsusüksus.
Itaalia ametiasutused vastasid Euroopa Liidu juures oleva Itaalia Vabariigi alalise esinduse 6. detsembri 2001. aasta ja 15. veebruari 2002. aasta kirjaga ning Apuulia regiooni 13. veebruari 2003. aasta kirjaga.
Komisjon andis 19. detsembri 2003. aasta kirjas Itaalia Vabariigile võimaluse esitada oma seisukoht kahe kuu jooksul alates selle kirja kättesaamisest.
Kuna Itaalia Vabariik sellele kirjale ei vastanud, siis saatis komisjon talle 9. juulil 2004 põhjendatud arvamuse.
Itaalia Vabariik vastas sellele arvamusele 9. novembri 2004. aasta kirjaga, milles ta märkis, et vastab komisjoni väidetele hiljem.
Kuna muud vastust ei järgnenud, otsustas komisjon esitada käesoleva hagi.
Kuna komisjon otsustas samas oma hagist loobuda väidete osas, mis põhinesid loodusdirektiivi artikli 6 lõigete 3 ja 4 rikkumisel, siis ei pea neid hindama.
Hagi
Poolte argumendid
Komisjon väidab, et Manfredonia piirkonna tööstuse arendamise „piirkondlik kokkulepe” kiideti heaks 1998. aasta märtsis ja et selles sisaldunud projekte asuti kohe ellu viima, mis kahjustas mitme 28. detsembril 1998 erikaitsealaks klassifitseeritud „Valloni e steppe pedegarganiche” nimelisel geograafilisel alal elava või seal peatuva loodusliku linnuliigi kaitset. Lisaks viiakse neid projekte endiselt ellu.
Kõnesolev „piirkondlik kokkulepe” kiideti komisjoni sõnutsi heaks ilma, et oleks võetud meetmeid elupaikade saastamise ja kahjustamise ning lindude häirimise ennetamiseks alal „Valloni e steppe pedegarganiche” ning sellele alale avaldatavat mõju eelnevalt hindamata.
Itaalia Vabariik tunnistab, et „piirkondlik kokkulepe” kiideti 1998. aasta märtsis heaks ilma igasuguse alale „Valloni e steppe pedegarganiche” avaldatava mõju eelneva hindamise menetluseta. Ta möönab, et tööstuse rajamisel oli otsene mõju ühenduse tähtsusega loodusliku elupaiga kadumisele sellelt alalt.
Euroopa Kohtu hinnang
Olukord enne geograafilise ala „Valloni e steppe pedegarganiche” klassifitseerimist erikaitsealaks
Linnudirektiivi artikli 4 lõige 4 kohustab liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealadel elupaikade saastamist või kahjustamist või lindude mis tahes häirimist, niivõrd kui see on käesoleva artikli eesmärkide seisukohast oluline.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et kohustusi, mis tulenevad teiste seas linnudirektiivi artikli 4 lõikest 4, peavad liikmesriigid täitma ka siis, kui asjaomane ala ei ole erikaitsealaks klassifitseeritud, kuigi oleks pidanud olema (vt 18. märtsi 1999. aasta otsus kohtuasjas
C-166/97: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 1999, lk I-1719
, punkt 38).
Euroopa Kohus on leidnud, et kuigi IBA-de nimekiri ei ole asjaomastele liikmesriikidele õiguslikult siduv, sisaldab see teaduslikke andmeid, mis võimaldavad hinnata, kas liikmesriik on täitnud oma kohustust klassifitseerida liikide kaitseks arvuliselt ja suuruselt kõige sobivamad alad erikaitsealadeks (vt eelkõige 7. detsembri 2000. aasta otsus kohtuasjas
C-374/98: komisjon
vs
. Prantsusmaa, EKL 2000, lk I-10799
, punkt 25).
On selge, et Apuulia regioonis ja täpsemalt Manfredonia kohalikus omavalitsusüksuses asuvas geograafilises piirkonnas „Valloni e steppe pedegarganiche” esinevad haruldased looduslikud linnuliigid, mistõttu BirdLife International klassifitseeris selle 1989. aastal IBA-ks nimetusega „Promontorio del Gargano”. Ka 1998. aasta IBA-de nimekirjas oli see ala klassifitseeritud IBA-ks.
Järelikult oleks see ala tulnud klassifitseerida erikaitsealaks enne 28. detsembrit 1998.
Peale selle ei ole vaidlust asjaolu üle, et „piirkondlikku kokkuleppe” raames tööstuse rajamine tõi kaasa ala „Valloni e steppe pedegarganiche” hea kaitsestaatusega osa hävimise, mis kahjustas mitut seal esinevat kaitsealust linnuliiki.
Järelikult tuleb sedastada, et Itaalia Vabariik rikkus enne 28. detsembrit 1998 linnudirektiivi artikli 4 lõikest 4 tulenevaid kohustusi ning et komisjoni hagi tuleb selles punktis rahuldada.
Olukord pärast geograafilise ala „Valloni e steppe pedegarganiche” klassifitseerimist erikaitsealaks
Erikaitsealadeks klassifitseeritud alade kohta tuleb esile tuua, et loodusdirektiivi artikkel 7 sätestab, et linnudirektiivi artikli 4 lõikest 4 tulenevad kohustused asendatakse nende puhul muu hulgas loodusdirektiivi artikli 6 lõikest 2 tulenevate kohustustega alates viimati nimetatud direktiivi rakendamise kuupäevast või alates ala linnudirektiivi kohasest klassifitseerimisest, kui viimane kuupäev on hilisem (vt 13. juuni 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-117/00: komisjon
vs.
Iirimaa, EKL 2002, lk I-5335
, punkt 25).
Kuna ala „Valloni e steppe pedegarganiche” klassifitseeriti erikaitsealaks 28. detsembril 1998, siis järeldub sellest, et nimetatud ala suhtes tuleb antud juhul alates sellest kuupäevast kohaldada loodusdirektiivi artikli 6 lõiget 2.
Selle kohta tuleb meelde tuletada, et nii loodusdirektiivi artikli 6 lõige 2 kui ka linnudirektiivi artikli 4 lõike 4 esimene lause kohustavad liikmesriike võtma vajalikke meetmeid, et vältida viimati nimetatud artikli lõike 1 alusel klassifitseeritud erikaitsealadel elupaikade halvenemist ning selliste liikide olulist häirimist, mille kaitseks erikaitsealad on klassifitseeritud (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs
. Iirimaa, punkt 26).
Toimikust nähtub aga, et käesoleva kohtuotsuse punktis 22 kirjeldatud olukord kestis edasi ka pärast 28. detsembrit 1998. Komisjoni 7. juuli 2004. aasta kirjas esitatud protestile vastates märkis Apuulia regioon, et ta kaalub vajadust võtta kohaseid asendusmeetmeid, mis näevad ette kas asjaomase erikaitseala laiendamise või uue, kannatada saanud elupaigaga võrreldava loomastiku ja taimestikuga erikaitseala määramise.
Väide, et Itaalia Vabariik on rikkunud loodusdirektiivi artikli 6 lõikest 2 tulenevaid kohustusi, on järelikult põhjendatud. Seetõttu tuleb komisjoni hagi rahuldada ka selles punktis.
Järelikult tuleb sedastada, et kuna Itaalia Vabariik ei võtnud vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealal „Valloni e steppe pedegarganiche” looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks see ala loodi, siis on ta enne 28. detsembrit 1998 rikkunud linnudirektiivi artikli 4 lõikest 4 tulenevaid kohustusi ja pärast seda kuupäeva loodusdirektiivi artikli 6 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.
Kohtukulud
Kodukorra artikli 69 lõike 2 alusel on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna komisjon on kohtukulude hüvitamist nõudnud ja Itaalia Vabariik on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud temalt välja mõista.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:

1.
Kuna Itaalia Vabariik ei võtnud vajalikke meetmeid, et vältida erikaitsealal „Valloni e steppe pedegarganiche” looduslike elupaikade ja liikide elupaikade halvenemist ning selliste liikide häirimist, mille kaitseks see ala loodi, siis on ta enne 28. detsembrit 1998 rikkunud nõukogu 2. aprilli 1979. aasta direktiivi 79/409/EMÜ loodusliku linnustiku kaitse kohta artikli 4 lõikest 4 tulenevaid kohustusi ja pärast seda kuupäeva nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiivi 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta artikli 6 lõikest 2 tulenevaid kohustusi.

2.
Mõista kohtukulud välja Itaalia Vabariigilt.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: itaalia.