CELEX: 62009CJ0099
Далекосъобщителни услуги
Директива 2002/22/ЕО
Член 30, параграф 2
Преносимост на телефонните номера
Правомощия на националните регулаторни органи
Потребителска такса
Възпиращ характер
Вземане предвид на разходите

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 30, параграф 2 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент
и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни
мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга) (OB L 108, стр. 51; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13,
том 35, стр. 213).
Запитването е отправено в рамките на спор между Polska Telefonia Cyfrowa sp. zoo (наричано по-нататък „PTC“) и Prezes Urzędu
Komunikacji Elektronicznej (председател на службата за електронни съобщения, наричан по-нататък „председателят на СЕС“) по
повод на решението от 1 август 2006 г., с което последният налага на жалбоподателя глоба от 100 000 PLN (около 24 350 EUR).

Правна уредба

Правна уредба на Съюза
Съображения 40 и 41 от Директивата за универсалната услуга гласят следното:
„(40) Преносимостта на номерата е ключов фактор за избора на потребителите и за ефективната конкуренция в конкурентната далекосъобщителна
среда, така че крайните потребители да могат по желание да запазват своя номер или своите номера в обществената телефонна
мрежа независимо от организацията, която предоставя услугата. Предоставянето на такава възможност между връзките в обществената
телефонна мрежа при определени и неопределени обекти излиза извън приложното поле на настоящата директива. Въпреки това държавите
членки могат да прилагат разпоредби за пренасяне на номера между мрежите, които предоставят услуги [в определено местоположение]
и мобилните мрежи.
(41)      Въздействието от преносимостта на номерата се засилва, когато съществува прозрачна информация за тарифите, както за крайните
потребители, които пренасят номерата си, така и за крайните потребители, които търсят абонати, пренесли своите номера. Националните
регулаторни органи [наричани по-нататък „НРО“] следва по възможност да улесняват постигането на подходяща прозрачност на тарифите
като част от преносимостта на номерата.“
Член 30 от Директивата за универсалната услуга предвижда:
„1.      Държавите членки гарантират, че всички абонати на обществени телефонни услуги, включително мобилни услуги, могат, по желание,
да запазят номера(та) си независимо от предприятието, което предоставя услугата:
а)      в случаите на географски номера на специфично местоположение; и
б)      в случаите на негеографски номера на всяко местоположение.
Разпоредбите на настоящия параграф не се прилагат към пренасянето на номера между мрежи, които предоставят услуги [в определено]
местоположение, и мобилни мрежи.
2.      [НРО] гарантират, че ценообразуването за взаимосвързаността във връзка с предоставянето на [преносимост] на номера е [разходоориентирано]
и че преките такси за абонатите, ако има такива, не действат като пречка за използването на тези възможности.
3.      [НРО] не налагат тарифи на дребно за пренасянето на номера по начин, който нарушава конкуренцията, примерно чрез установяването
на специфични или общи тарифи на дребно.“

Национална правна уредба
Член 41 от Закона за далекосъобщенията (ustawa-Prawo telekomunikacyjne) от 16 юли 2004 г. (Dz. U. № 171, позиция 1800) в редакцията,
приложима към спора в главното производство (наричан по-нататък „Закон за далекосъобщенията“), гласи следното:
„1.      Свързаните с осигуряването на преносимост на номерата между мрежите цени за взаимно свързване се определят спрямо разходите.
2.      Цените за взаимно свързване и достъп до далекосъобщителните услуги, свързани със свободния избор на доставчик на услуги, се
определят спрямо разходите.“
Член 71 от Закона за далекосъобщенията предвижда:
„1.      Абонат, сключил договор с доставчик на услуги, който гарантира свързване с обществената телефонна мрежа на даден оператор,
може при смяна на оператора да изиска прехвърлянето на номера, който е получил, към мрежата на другия оператор в 1) района
на номера, в случаите на географски номера, 2) в цялата страна, ако номерата не са географски.
2.      Разпоредбата на параграф 1 не се прилага в случаите на пренасяне на номера между обществени телефонни мрежи, които предоставят
услуги в определено местоположение, и обществени мобилни мрежи.
3.      При смяна на оператора доставчикът на услуги може да начисли на абоната за прехвърлянето на номера му определена в неговите
тарифи еднократна такса, чийто размер не следва да възпира абоната да използва тази възможност.“
Член 74 от Закона за далекосъобщенията гласи:
„1.      Доставчикът на услуги, който осигурява свързването към обществената телефонна мрежа, и операторът, към чиято мрежа е свързан
даден абонат, страна по договор с доставчика на услуги за свързване с обществената телефонна мрежа, са длъжни да осигурят
възможности за упражняване на правата на абоната, посочени в членове 69—72, тоест да създадат подходящи технически условия
или да сключат договор съгласно съответно член 31 и член 128, и ако тези възможности са налице, да гарантират тяхното упражняване.
[…]
3.      Председателят на СЕС може да наложи на доставчика и на оператора по параграф 1 посочената в член 209, параграф 1, точки 15—17
глоба, ако:
1)      не са осигурили възможност за упражняването на правата на абоната, посочени в параграф 1;
2)      не са гарантирали упражняването на правата на абоната, въпреки че това е било възможно;
3)      са гарантирали упражняването на правата на абоната в нарушение на разпоредбите на закона или на посочения в член 73 правилник.“
Съгласно член 209, параграф 1, точка 16 от посочения закон:
„Който възпрепятства абонатите да упражнят правото си на преносимост на номера […], се наказва с глоба.“

Спорът по главното производство и преюдициалният въпрос
Видно от акта за преюдициално запитване, председателят на СЕС налага на PTC глоба от 100 000 PLN (около 24 350 EUR), по съображение
че еднократната такса от 122 PLN (около 29,70 EUR), която в периода от 28 март до 31 май 2006 г. PTC начислява при смяна на
оператора, представлява нарушение на член 71, параграф 3 от Закона за далекосъобщенията, тъй като подобен размер възпира абонатите
на PTC да упражнят правото си на преносимост на номера.
PTC подава жалба срещу решението на председателя на СЕС пред Sąd Okręgowy w Warszawie (Окръжен съд, гр. Варшава). С решение
от 6 март 2007 г. последният отхвърля тази жалба.
PTC обжалва това решение пред Sąd Apelacyjny w Warszawie (Апелативен съд, гр. Варшава), който с решение от 5 февруари 2008 г.
отменя обжалваното решение, като приема, че размерът на еднократната такса за преносимост на номера не може да се изчислява,
без да се вземат предвид понасяните от оператора разходи за извършването на тази услуга. Председателят на СЕС подава касационна
жалба срещу това решение.
В този контекст Sąd Najwyższy (Върховен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„Трябва ли член 30, параграф 2 от Директивата [за универсалната услуга] да се тълкува в смисъл, че компетентният [НРО], който
следи таксите за абонатите да не възпират използването на възможността за преносимост на номера, е длъжен да взема предвид
разходите, понасяни от операторите на мобилна телефонна мрежа за извършването на тази услуга?“

По преюдициалния въпрос
Със своя преюдициален въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 30, параграф 2 от Директивата
за универсалната услуга трябва да се тълкува в смисъл, че НРО трябва да вземе предвид понасяните от операторите на мобилни
телефонни мрежи разходи за осигуряване на преносимост на номера, когато преценява дали потребителската такса за тази услуга
има възпиращ характер.
Видно от акта за преюдициално запитване в основата на спора в главното производство са твърденията на PTC, че член 30, параграф 2
от Директивата за универсалната услуга изисква от НРО да вземат предвид при посочената преценка разходите, понасяни от операторите
за осигуряване на преносимост на номера.
Като начало следва да се уточни, че понятието за преносимост на номера обхваща възможността за телефонния абонат да запази
своя номер при смяна на оператора (Решение от 13 юли 2006 г. по дело Mobistar, C‑438/04, Recueil, стр. I‑6675, точка 23).
За осигуряването на тази възможност е необходимо платформите на операторите да бъдат съвместими, номерът на абоната да бъде
прехвърлен от един оператор към друг и техническите операции да позволяват насочване на телефонните повиквания към пренесения
номер (вж. Решение по дело Mobistar, посочено по-горе, точка 24).
Съгласно съображение 40 от Директивата за универсалната услуга с осигуряването на преносимост на номера се цели премахване
на пречките пред свободния избор на потребителите, по-конкретно когато същите правят избор измежду операторите на мобилни
телефонни мрежи, и по този начин гарантиране на ефективна конкуренция на пазара на телефонни услуги (вж. Решение по дело Mobistar,
посочено по-горе, точка 25).
За постигането на тези цели, в член 30, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга законодателят на Съюза предвижда,
че НРО гарантират, че цените за взаимно свързване при осигуряването на преносимост на номера са разходоориентирани и че евентуалните
такси за абонатите не възпират последните да използват тази възможност (вж. Решение по дело Mobistar, посочено по-горе, точка 26).
Освен това следва да се отбележи, че член 30, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга изисква от НРО да следят операторите
да определят цените спрямо своите разходи и цените да не са възпиращи за потребителя (вж. Решение по дело Mobistar, посочено
по-горе, точка 33).
При условие че тарифите са определени спрямо разходите, посочената разпоредба предоставя на НРО известна оперативна самостоятелност
при преценката на ситуацията и избора на най-подходящия според тях метод за осигуряване на пълна ефективност на преносимостта,
така че потребителите да не бъдат възпирани да използват тази възможност (вж. Решение по дело Mobistar, посочено по-горе,
точка 34).
В това отношение от практиката на Съда следва, че член 30, параграф 2 от Директивата за универсалната услуга допуска НРО предварително
и с помощта на теоретичен модел за разходите да определят пределните цени, които могат да бъдат поискани на получаващия оператор
от даващия оператор като разходи за установяване на връзка, ако тарифите са определени спрямо разходите така, че потребителите
да не бъдат възпирани да използват възможността за преносимост (вж. в този смисъл Решение по дело Mobistar, посочено по-горе,
точка 37).
От изложеното по-горе следва, че понасяните от оператора разходи за взаимно свързване и размерът на потребителската такса
по принцип са обвързани. Поради това е възможен компромис между интересите на потребителите и на операторите.
Необходимо е да се припомни, че в съответствие със съображение 41 от Директивата за универсалната услуга НРО следва да улесняват
постигането на подходяща прозрачност на ценообразуването при услугата за преносимост на номера.
Следва също да се подчертае, както генералният адвокат отбелязва в точки 52, 53 и 55 от заключението си, че методът, който
НРО са избрали, за да преценят дали таксата има възпиращо действие, трябва да бъде съгласуван с принципите на определяне на
цените за взаимно свързване и да дава възможност да се осигури обективност, пълна ефективност и прозрачност на ценообразуването.
Ето защо от общата система на Директивата за универсалната услуга следва, че като използва обективен и надежден метод, НРО
трябва да определи както понасяните от операторите разходи за осигуряване на преносимост на номера, така и пределния размер
на таксата, над който потребителите могат да откажат посочената услуга.
След като извърши тази преценка, НРО трябва евентуално да се противопостави на прилагането на такса, която макар да е свързана
с посочените разходи, предвид всички данни, с които НРО разполага, има възпиращ за потребителя характер.
Следователно в тази хипотеза за НРО може да се окаже необходимо да приеме, че размерът на потребителската такса трябва да
бъде по-нисък от размера, определен само на основата на изчислените по обективен и надежден метод разходи, които операторите
трябва да направят, за да осигурят преносимост на номерата.
С оглед на всички тези съображения на поставения въпрос следва да се отговори, че член 30, параграф 2 от Директивата за универсалната
услуга трябва да се тълкува в смисъл, че НРО трябва да вземе предвид понасяните от операторите на мобилни телефонни мрежи
разходи за осигуряване на преносимост на номера, когато преценява дали потребителската такса за тази услуга има възпиращ характер.
Той обаче има право да определи пределен размер на начисляваната от операторите такса, който е по-нисък от понасяните от последните
разходи, когато изчислената само на основата на тези разходи такса може да възпре потребителите да използват възможността
за преносимост.

По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход
на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени
за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
Член 30, параграф 2 от Директива 2002/22/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 7 март 2002 година относно универсалната
услуга и правата на потребителите във връзка с електронните съобщителни мрежи и услуги (Директива за универсалната услуга)
трябва да се тълкува в смисъл, че националният регулаторен орган трябва да вземе предвид понасяните от операторите на мобилни
телефонни мрежи разходи за осигуряване на преносимост на номера, когато преценява дали потребителската такса за тази услуга
има възпиращ характер. Той обаче има право да определи пределен размер на начисляваната от операторите такса, който е по-нисък
от понасяните от последните разходи, когато изчислената само на основата на тези разходи такса може да възпре потребителите
да използват възможността за преносимост.
Подписи
*
Език на производството: полски.