CELEX: 62008CJ0058
Asetus (EY) N:o 717/2007
Verkkovierailut yleisissä matkapuhelinverkoissa yhteisön alueella
Pätevyys
Oikeudellinen perusta
EY 95 artikla
Suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteet

Ennakkoratkaisupyyntö koskee verkkovierailuista yleisissä matkapuhelinverkoissa yhteisön alueella ja direktiivin 2002/21/EY
muuttamisesta 27.6.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 717/2007 (EUVL L 171, s. 32) pätevyyttä.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain yhtäältä Vodafone Ltd, Telefónica O2 Europe plc, T-Mobile International
AG ja Orange Personal Communications Services Ltd, jotka ovat Yhdistyneessä kuningaskunnassa, Euroopan unionissa ja muilla
kansainvälisillä markkinoilla toimivia yleisten matkapuhelinverkkojen operaattoreita, ja toisaalta Secretary of State for
Business, Enterprise and Regulatory Reform (liiketoiminta-, yritys- ja sääntelynuudistusministeri) ja joka koskee sellaisten
säännösten pätevyyttä, jotka Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta on antanut asetuksen N:o 717/2007
soveltamisesta.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskeva sääntelyjärjestelmä
Vuonna 2002 yhteisön lainsäätäjä hyväksyi EY 95 artiklan nojalla sähköisiä viestintäverkkoja ja -palveluja koskevan sääntelyjärjestelmän
(jäljempänä sääntelyjärjestelmä), jotta kaikki siirtoverkot ja -palvelut kuuluisivat samaan sääntelyjärjestelmään; tämä järjestelmä
koostuu erityisesti sähköisten viestintäverkkojen ja -palvelujen yhteisestä sääntelyjärjestelmästä 7.3.2002 annetusta Euroopan
parlamentin ja neuvoston direktiivistä 2002/21/EY (puitedirektiivi) (EYVL L 108, s. 33) sekä erityisdirektiiveistä. Kyseisessä
järjestelmässä säädetään mekanismista, jonka nojalla kansalliset sääntelyviranomaiset voivat asettaa, kun kilpailu ei toimi
merkityksellisillä markkinoilla, ennalta velvollisuuksia sähköisen viestinnän alan yrityksille, joilla katsotaan olevan huomattava
markkinavoima, analysoituaan kyseessä olevat markkinat.

Päätös 2002/627/EY
Sähköisen viestinnän verkkoja ja palveluja käsittelevän eurooppalaisen sääntelyviranomaisten ryhmän perustamisesta 29.7.2002
tehdyllä komission päätöksellä 2002/627/EY (EYVL L 200, s. 38) perustettiin sähköisen viestinnän verkkojen ja palvelujen alalle
kansallisten sääntelyviranomaisten neuvoa-antava ryhmä. Tämän ryhmän (jäljempänä eurooppalainen sääntelyviranomaisten ryhmä)
tehtävänä on kyseisen päätöksen 3 artiklan 1 kohdan mukaan erityisesti neuvoa ja avustaa Euroopan komissiota sähköisen viestinnän
verkkojen ja palvelujen sisämarkkinoiden vahvistamisessa.

Asetus N:o 717/2007
Käynnistettyään osapuolten, joita asia koskee, julkisen kuulemisen komissio esitti 12.7.2006 toimenpidevaihtoehtojen vaikutusten
arvioinnin, joka koskee ehdotusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetukseksi verkkovierailuista yleisissä matkaviestinverkoissa
yhteisön alueella (SEK(2006) 925; jäljempänä vaikutusten arviointi). Tämä arviointi oli perustana ehdotukselle Euroopan parlamentin
ja neuvoston asetukseksi verkkovierailuista yleisissä matkaviestinverkoissa yhteisön alueella ja direktiivin 2002/21 muuttamisesta
(KOM(2006) 382 lopullinen, jäljempänä asetusehdotus); tämä ehdotus esitettiin vaikutusten arvioinnin kanssa samana päivänä,
ja se johti asetuksen N:o 717/2007 antamiseen EY 95 artiklan nojalla.
Tämän asetuksen mukaan maanpäällisten matkapuhelinverkkojen operaattorit eivät saa ylittää niiden tukku- ja vähittäishintojen
tariffikattoja, joita peritään verkkovierailupalvelujen tarjoamisesta yleisissä matkapuhelinverkoissa jäsenvaltioiden välisten
puhelujen osalta (jäljempänä yhteisön laajuiset verkkovierailupalvelut).
Verkkovierailupalvelujen toiminta
Verkkovierailupalvelujen toimintaa voidaan erityisesti asetuksen N:o 717/2007 2 artiklaan sisältyvien määritelmien kannalta
kuvata seuraavasti.
Matkapuhelinpalveluja tarjoavien operaattoreiden tarjoamissa verkkovierailupalveluissa on kyse siitä, että ulkomailla oleville
asiakkaille tarjotaan palvelujen jatkuvuus, jonka avulla he voivat soittaa tai vastaanottaa puheluja muissa jäsenvaltioissa
sijaitsevissa verkoissa.
Voidakseen tarjota verkkovierailupalveluja kotiverkon operaattori tekee erityisiä tukkumyyntisopimuksia muissa jäsenvaltioissa
sijaitsevissa verkoissa toimivien operaattoreiden kanssa. Jäsenvaltion, jossa kotiverkon asiakas on vieraillut, paikallinen
operaattori, jonka kanssa kotiverkon operaattori on tehnyt tällaisen sopimuksen, välittää puhelun asiakkaalle. Palvelu, jonka
vierailuverkko tarjoaa kotiverkolle, on ”tukkutason verkkovierailupalvelu”.
Kotioperaattori on yritys, joka tarjoaa verkkovierailuasiakkaalle yleisiä maanpäällisiä matkapuhelinpalveluja joko oman verkkonsa
välityksellä taikka virtuaalisen matkapuhelinverkon operaattorina tai jälleenmyyjänä. Palvelu, jonka tällainen operaattori
tarjoaa verkkovierailuasiakkaille, on ”vähittäistason verkkovierailupalvelu”.
Vähittäistason verkkovierailupalvelut ovat osa matkapuhelinjärjestelyjä tai -sopimusta, jotka asiakas on tehnyt kotioperaattorin
kanssa, ja ne tariffoidaan yhtenä palveluista, jotka kuuluvat tällaisiin järjestelyihin tai tällaiseen sopimukseen. Niinpä
vähittäistason verkkovierailupalvelujen tarjoamista koskevat edellytykset riippuvat tehdyistä järjestelyistä tai tehdystä
sopimuksesta sekä kansallisen sääntelyviranomaisen, jonka alainen kotioperaattori on, mahdollisesti asettamista erityisvelvoitteista.
Asetuksen N:o 717/2007 sisältö
Asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todetaan yleisten matkapuhelinverkkojen käyttäjiltä
vähittäistason verkkovierailupalveluista laskutettavista hinnoista, että ”laskutettavien hintojen korkea taso huolestuttaa
kansallisia sääntelyviranomaisia, kuluttajia ja yhteisöjen toimielimiä. Liian korkeat vähittäishinnat johtuvat sekä ulkomaisen
isäntäverkon operaattorin perimistä korkeista tukkuhinnoista että – monissa tapauksissa – asiakkaan oman verkko-operaattorin
perimistä korkeista vähittäistason voittomarginaaleista. Tukkuhinnoista saatuja alennuksia ei useinkaan siirretä vähittäisasiakkaalle.
Vaikka jotkin operaattorit ovat äskettäin ottaneet käyttöön hintajärjestelmiä, joissa asiakkaille tarjotaan edullisempia ehtoja
ja alhaisempia hintoja, on edelleen näyttöä siitä, että kustannusten ja hintojen välinen suhde ei ole sellainen kuin täysin
kilpailluilla markkinoilla vallitsisi”.
Asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ilmenee, että tämä asetus täydentää ja tukee yhteisön
laajuisten verkkovierailujen osalta sääntelyjärjestelmää; tämä järjestelmä ei ole tarjonnut kansallisille sääntelyviranomaisille
riittäviä keinoja ryhtyä tehokkaisiin ja päättäväisiin toimiin yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen hinnoittelun suhteen.
Kyseisen asetuksen johdanto-osan kuudennessa perustelukappaleessa täsmennetään viimeksi mainitusta seuraavaa:
”– – Kansallisten sääntelyviranomaisten tekemä työ (sekä itsenäisesti että eurooppalais[essa] sääntelyviranomaisten ryhmässä)
kansainvälisten verkkovierailupalvelujen kansallisten tukkumarkkinoiden analysoinnissa on – – osoittanut, että kansallinen
sääntelyviranomainen ei ole vielä tehokkaasti pystynyt puuttumaan yhteisön laajuisten verkkovierailujen tukkuhintojen korkeaan
tasoon, koska huomattavan markkinavoiman yritysten yksilöinti on vaikeaa kansainvälisten verkkovierailujen erityispiirteiden
ja valtioiden rajat ylittävän luonteen takia.”
Asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan kahdeksannessa ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)      Kansalliset sääntelyviranomaiset, jotka vastaavat niiden alueella yleensä asuvien matkapuhelinasiakkaiden etujen turvaamisesta
ja edistämisestä, eivät myöskään pysty valvomaan muissa jäsenvaltioissa sijaitsevien vierailuverkkojen operaattoreiden toimintaa,
joista nämä asiakkaat ovat riippuvaisia käyttäessään kansainvälisiä verkkovierailupalveluja. Tämä este voisi myös heikentää
jäsenvaltioiden sellaisten toimenpiteiden tehokkuutta, jotka perustuvat niille jäävään toimivaltaan antaa kuluttajansuojasäännöksiä.
(9)      Tämän vuoksi jäsenvaltioihin kohdistuu paineita, jotta ne ryhtyisivät toimiin kansainvälisten verkkovierailumaksujen alentamiseksi,
mutta – – sääntelyjärjestelmässä kansallisten sääntelyviranomaisten suoritettavaksi säädetty ennakkosääntelymekanismi on osoittautunut
riittämättömäksi siihen, että viranomaiset voisivat päättäväisesti ajaa kuluttajien etua tällä nimenomaisella alalla.”
Kyseisen asetuksen johdanto-osan 12 ja 13 perustelukappaleesta ilmenee, että tässä asetuksessa otetaan huomioon verkkovierailumarkkinoiden
ainutlaatuiset piirteet, joiden vuoksi on perusteltua toteuttaa poikkeuksellisia toimenpiteitä, jotka ovat laajakantoisempia
kuin sääntelyjärjestelmän mukaiset mekanismit.
Asetuksen N:o 717/2007 tavoitteiden osalta sen johdanto-osan 14 perustelukappaleessa todetaan, että ”sääntelyvelvoitteita
pitäisi verkkovierailuasiakkaiden etujen suojaamiseksi asettaa niin vähittäis- kuin tukkutasollakin, koska kokemus on osoittanut,
että yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen tukkuhinnoista saadut alennukset eivät välttämättä näy verkkovierailujen
vähittäishintojen alentumisena, koska siihen ei ole kannustimia. Toisaalta toimet vähittäishintojen alentamiseksi, ilman että
puututaan näiden palvelujen tarjontaan liittyvien tukkutason kustannusten tasoon, voisivat vääristää yhteisön laajuisten verkkovierailumarkkinoiden
kunnollista toimintaa”.
Kyseisen asetuksen johdanto-osan 16 perustelukappaleen mukaan tässä asetuksessa noudatetaan ”yhteistä lähestymistapaa, jotta
varmistetaan, että maanpäällisten yleisten matkapuhelinverkkojen käyttäjät eivät yhteisön alueella matkustaessaan joudu maksamaan
yhteisön laajuisista verkkovierailupalveluista kohtuuttomia hintoja puheluja soittaessaan tai vastaanottaessaan – –. Tätä
yhteistä lähestymistapaa tarvitaan palvelujen valtion rajat ylittävän luonteen vuoksi, jotta matkapuhelinoperaattorit voivat
toimia yhden yhteisen ja johdonmukaisen sekä objektiivisiin kriteereihin perustuvan sääntelyjärjestelmän puitteissa”.
Asetuksen N:o 717/2007 mukaisen, sääntelyyn perustuvan lähestymistavan pitäisi, kuten asetuksen johdanto-osan 19 perustelukappaleessa
todetaan, ”varmistaa, että yhteisön laajuisten verkkovierailujen vähittäishinnat heijastavat kohtuullisemmin palvelun tarjonnasta
aiheutuvia kustannuksia”.
Tämän osalta kyseisen asetuksen johdanto-osan 38 perustelukappaleessa todetaan, että ”jäsenvaltiot eivät voi hallitulla, yhdenmukaisella
ja riittävän nopealla tavalla toteuttaa tämän asetuksen tavoitteita, – – vaan ne voidaan saavuttaa paremmin yhteisön tasolla,
joten yhteisö voi toteuttaa toimenpiteitä [EY:n] perustamissopimuksen 5 artiklassa vahvistetun toissijaisuusperiaatteen mukaisesti”.
Asetuksen N:o 717/2007 kohteen osalta tämän asetuksen 1 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tällä asetuksella otetaan käyttöön yhteinen lähestymistapa, – – jotta samalla edistetään sisämarkkinoiden asianmukaista toimivuutta
ja siten saavutetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja ja turvataan matkapuhelinoperaattoreiden välinen kilpailu sekä säilytetään
innovointikannustimet ja kuluttajien valintamahdollisuudet. – –”
Asetuksen N:o 717/2007 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan ”eurotariffilla” tarkoitetaan ”tariffia, joka ei ylitä 4 artiklassa
tarkoitettua enimmäismaksua, jonka kotioperaattori voi periä säänneltyjen verkkovierailupuhelujen tarjoamisesta mainitun artiklan
mukaisesti”.
Kyseisen asetuksen 3 artiklan 1 kohdassa määritetään keskimääräinen enimmäistukkuhinta, jonka vierailuverkon operaattori voi
periä verkkovierailuasiakkaan kotiverkon operaattorilta vierailuverkosta soitetun säännellyn verkkovierailupuhelun tarjoamisesta.
Tämä hinta, johon sisältyvät muun muassa nousevan liikenteen, välityksen ja laskevan liikenteen kustannukset, on aluksi 0,30
euroa minuutilta ja sitten 0,28 euroa minuutilta 30.8.2008 lähtien ja 0,26 euroa minuutilta 30.8.2009 lähtien.
Vähittäishinnoista asetuksen N:o 717/2007 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, että kotioperaattoreiden on tarjottava kaikille
verkkovierailuasiakkailleen säännellyn verkkovierailupuhelun tarjoamisesta eurotariffia, joka ei saa ylittää vahvistettua
hintarajaa, joka on aluksi soitetuilta puheluilta 0,49 euroa minuutilta ja vastaanotetuilta puheluilta 0,24 euroa minuutilta.
Soitettujen puhelujen hintaraja minuutilta alenee sitten ensin 0,46 euroon ja vastaanotettujen puhelujen hintaraja minuutilta
0,22 euroon 30.8.2008, ja soitettujen puhelujen hintaraja minuutilta alenee edelleen 0,43 euroon ja vastaanotettujen puhelujen
hintaraja 0,19 euroon 30.8.2009. Kyseisen artiklan 3 kohdan mukaan kaikille nykyisille verkkovierailuasiakkaille on annettava
30.7.2007 mennessä mahdollisuus päättää joko eurotariffin tai muun verkkovierailuhinnaston käyttämisestä, ja verkkovierailuasiakkaalla
on oikeus ilmoittaa valinnastaan kotioperaattorille kahden kuukauden kuluessa.
Kyseisen asetuksen 6 artiklassa säädetään kotioperaattoreiden velvollisuudesta tiedottaa avoimesti vähittäishinnoista kaikille
verkkovierailuasiakkailleen.
Asetuksen N:o 717/2007 ja sääntelyjärjestelmän välisestä suhteesta säädetään kyseisen asetuksen 1 artiklan 3 kohdassa ja 10
artiklassa. Mainitun 1 artiklan 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämä asetus on puitedirektiivin 1 artiklan 5 kohdassa tarkoitettu erityistoimenpide.”
Asetuksen N:o 717/2007 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Lisätään direktiivin 2002/21/EY (puitedirektiivi) 1 artiklaan kohta seuraavasti:
’5. Tällä direktiivillä ja erityisdirektiiveillä ei rajoiteta mitään sellaista erityistoimenpidettä, joka toteutetaan yhteisön
yleisissä matkapuhelinverkoissa tehtävien kansainvälisten verkkovierailujen sääntelemiseksi.’”
Asetuksen N:o 717/2007 11 artiklan 1 kohdassa säädetään lisäksi, että komissio tarkastelee uudelleen kyseisen asetuksen toimivuutta
ja antaa siitä kertomuksen Euroopan parlamentille ja Euroopan unionin neuvostolle viimeistään 30.12.2008. Mainitun asetuksen
voimassaolo päättyy sen 13 artiklan nojalla 30.6.2010.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantajat riitauttivat High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionissa (Administrative Court)
judicial review -menettelyssä matkapuhelinverkkovierailuista vuonna 2007 annetun asetuksen (Mobile Roaming Regulations 2007),
jolla tietyt asetuksen N:o 717/2007 säännökset pannaan täytäntöön Yhdistyneessä kuningaskunnassa. Asiakysymyksen osalta pääasian
kantajat riitauttivat asetuksen N:o 717/2007 pätevyyden seuraavilla kolmella perusteella: asetuksen oikeusperusta ei ole asianmukainen,
ja asetuksella loukataan suhteellisuus- ja toissijaisuusperiaatteita.
Pääasian vastaaja eli Secretary of State for Business, Enterprise and Regulatory Reform katsoo, että pääasian kantajien ja
GSM Associationin esittämät argumentit on jätettävä tutkimatta ja että asetuksen pätevyyden riitauttaminen on perusteetonta.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myönsi pääasian kantajille luvan judicial review -menettelyyn kyseisessä tuomioistuimessa,
ja se on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko asetus (EY) N:o 717/2007 kokonaan tai osittain pätemätön, koska EY 95 artikla ei ole sille asianmukainen oikeusperusta?
2)      Onko asetuksen (EY) N:o 717/2007 4 artikla (luettuna yhdessä 2 artiklan [2 kohdan] a alakohdan ja 6 artiklan 3 kohdan kanssa
sikäli kuin näissä säännöksissä viitataan eurotariffiin ja eurotariffia koskeviin velvoitteisiin) pätemätön sillä perusteella,
että verkkovierailu[palvelujen] vähittäishintakaton säätämisellä loukataan suhteellisuusperiaatetta ja/tai toissijaisuusperiaatetta?”

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen kysymys
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 95 artiklan 1 kohdassa tarkoitetuilla toimenpiteillä on tosiasiallisesti oltava tarkoituksena
parantaa sisämarkkinoiden toteuttamista ja toimintaa koskevia edellytyksiä (asia C-491/01, British American Tobacco (Investments)
ja Imperial Tobacco, tuomio 10.12.2002, Kok., s. I-11453, 60 kohta ja asia C-217/04, Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti
ja neuvosto, tuomio 2.5.2006, Kok., s. I-3771, 42 kohta). Vaikka pelkästään sen toteaminen, että kansallisten säännöstöjen
välillä on eroja ja että on olemassa perusvapauksien rajoitusten tai kilpailun vääristymien abstrakti vaara, ei riitä perustelemaan
EY 95 artiklan valintaa oikeusperustaksi, yhteisön lainsäätäjä voi käyttää sitä erityisesti silloin, kun kansallisten säännöstöjen
välillä on eroja ja nämä erot ovat omiaan rajoittamaan perusvapauksia ja näin ollen vaikuttamaan suoraan sisämarkkinoiden
toimintaan (asia C-380/03, Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 12.12.2006, Kok., s. I-11573, 37 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen)
tai vääristämään tuntuvasti kilpailua (asia C-376/98, Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 5.10.2000, Kok., s. I-8419,
84 ja 106 kohta).
Kyseisen määräyksen käyttö on mahdollista myös silloin, kun pyritään ehkäisemään sellaisten kaupan esteiden syntymistä, jotka
aiheutuvat kansallisten lainsäädäntöjen eriytymisestä. Tällaisten esteiden syntymisen on kuitenkin oltava todennäköistä, ja
kyseessä olevan toimenpiteen tarkoituksena on oltava niiden ehkäiseminen (em. asia Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomio
12.12.2006, 38 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja asia C-301/06, Irlanti v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 10.2.2009,
Kok., s. I-593, 64 kohta; ks. myös vastaavasti em. asia Yhdistynyt kuningaskunta v. parlamentti ja neuvosto, tuomion 60–64
kohta).
Kun EY 95 artiklaan perustuvalla toimella on jo poistettu kaupan esteet alalla, joka sillä yhdenmukaistetaan, yhteisön lainsäätäjältä
ei voida viedä mahdollisuutta mukauttaa kyseistä toimea olosuhteiden muutoksiin tai tiedon kehitykseen, koska yhteisön lainsäätäjän
tehtävänä on turvata perustamissopimuksessa tunnustettujen yleisten etujen suojelu (ks. vastaavasti em. asia British American
Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomion 77 ja 78 kohta).
Tämän osalta yhteisöjen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Yhdistynyt kuningaskunta vastaan parlamentti ja neuvosto
antamansa tuomion 43 kohdassa, että perustamissopimuksen laatijat ovat halunneet EY 95 artiklassa käytetyllä ilmauksella ”toimenpiteet
– – lähentämiseksi” antaa yhteisön lainsäätäjälle yhdenmukaistettavan alan yleisestä kontekstista ja erityisten olosuhteiden
mukaan harkintavaltaa sen suhteen, mikä on tarkoituksenmukaisin lähentämistekniikka halutun tavoitteen saavuttamiseksi, erityisesti
niillä aloilla, joihin liittyy monitahoisia teknisiä erityispiirteitä.
Lisäksi on niin, että jos ne edellytykset, jotka koskevat EY 95 artiklan käyttöä oikeudellisena perustana, täyttyvät, yhteisön
lainsäätäjää ei voida estää käyttämästä kyseistä oikeudellista perustaa sen takia, että kuluttajansuoja on ratkaiseva tehtävien
valintojen kannalta (ks. kansanterveyden suojelusta em. asia Saksa v. parlamentti ja neuvosto, tuomio 5.10.2000, 88 kohta;
em. asia British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomion 62 kohta ja yhdistetyt asiat C-154/04 ja C-155/04,
Alliance for Natural Health ym., tuomio 12.7.2005, Kok., s. I-6451, 30 kohta).
On tutkittava kaikkien näiden seikkojen valossa, täyttyvätkö edellytykset, jotka koskevat EY 95 artiklan käyttöä asetuksen
N:o 717/2007 oikeusperustana.
Asetuksen N:o 717/2007 1 artiklan ja johdanto-osan 16 ja 38 perustelukappaleen mukaan tällä asetuksella otetaan käyttöön yhteinen
lähestymistapa, jotta maanpäällisten yleisten matkapuhelinverkkojen käyttäjät eivät joudu maksamaan yhteisön laajuisista verkkovierailupalveluista
kohtuuttomia hintoja ja jotta matkapuhelinoperaattorit voivat toimia yhden yhteisen ja johdonmukaisen sekä objektiivisiin
kriteereihin perustuvan sääntelyjärjestelmän puitteissa. Asetuksen tarkoituksena siis on edistää sisämarkkinoiden asianmukaista
toimivuutta, jotta saavutetaan korkeatasoinen kuluttajansuoja ja turvataan matkapuhelinoperaattoreiden välinen kilpailu.
Kuten erityisesti asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ja asetusehdotuksen perustelujen
1 kohdasta ilmenee, kansainvälisten verkkovierailupalvelujen vähittäishinnat olivat kyseisen asetuksen antamisen aikaan korkeat,
eikä kustannusten ja hintojen välinen suhde ollut sellainen kuin täysin kilpailluilla markkinoilla vallitsisi. Liian korkeat
vähittäishinnat johtuivat sekä ulkomaisen isäntäverkon operaattoreiden perimistä korkeista tukkuhinnoista että – monissa tapauksissa
– kotioperaattoreiden perimistä korkeista vähittäistason voittomarginaaleista.
Ensimmäisestä perustelukappaleesta ja perustelujen 1 kohdasta ilmenee myös, että kansalliset sääntelyviranomaiset, julkinen
valta sekä kuluttajansuojajärjestöt koko yhteisössä olivat pitäneet vähittäishintojen korkeaa tasoa sitkeänä ongelmana ja
että yrityksistä ongelman ratkaisemiseksi voimassa olleiden oikeussääntöjen nojalla ei ollut seurannut, että hintoja olisi
alennettu.
Erityisesti oli niin, että sääntelyjärjestelmä, joka perustui asetuksen N:o 717/2007 antamisen aikaan sovellettuun säännöstöön,
ei ollut tarjonnut, kuten tämän asetuksen johdanto-osan kuudennesta ja kahdeksannesta perustelukappaleesta ilmenee, kansallisille
sääntelyviranomaisille riittäviä keinoja ryhtyä tehokkaisiin ja päättäväisiin toimiin erityisesti kyseessä olevien palvelujen
korkeiden tukkuhintojen, joista vähittäishinnat riippuvat, suhteen verkkovierailujen tukkumarkkinoiden erityispiirteiden ja
tällaisten palvelujen rajat ylittävän luonteen takia. Tästä yhteisön lainsäätäjä toteaa, että yhtäältä kansallisilla sääntelyviranomaisilla
oli vaikeuksia yksilöidä huomattavan markkinavoiman yrityksiä ja toisaalta ne eivät pystyneet valvomaan muissa jäsenvaltioissa
sijaitsevien vierailuverkon operaattoreiden toimintaa, josta asiakkaat ovat riippuvaisia käyttäessään yhteisön laajuisia verkkovierailupalveluja.
Tässä asiayhteydessä yhteisön lainsäätäjä katsoi tarpeelliseksi, kuten asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan 4 ja 12 perustelukappaleesta
ilmenee, täydentää ja tukea sääntelyjärjestelmän säännöksiä antamalla toisenlaisen käsitteellisen lähestymistavan perusteella
mainitun asetuksen sellaisena ennakkosääntelyn erityistoimenpiteenä, jossa verkkovierailumarkkinoiden ainutlaatuiset piirteet
otetaan huomioon sääntelyjärjestelmän riittämättömyyden korjaamiseksi. Lainsäätäjä toteaa neljännessä perustelukappaleessa,
että mainittu järjestelmä ei ole tarjonnut kansallisille sääntelyviranomaisille riittäviä keinoja ryhtyä tehokkaisiin ja päättäväisiin
toimiin yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen hinnoittelun suhteen, joten sillä ei ole kyetty varmistamaan kyseisten
palvelujen sisämarkkinoiden moitteetonta toimintaa. Lainsäätäjän mukaan kyseinen asetus on tarkoituksenmukainen keino tilanteen
korjaamiseksi.
Edelleen tässä asiayhteydessä yhteisön lainsäätäjä viittaa asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan kahdeksannessa perustelukappaleessa
asetusehdotuksen perustelujen 1 kohdassa jo mainitun mukaisesti jäsenvaltioille jäävään toimivaltaan antaa kuluttajansuojasäännöksiä
ja katsoo, että kyseiselle asiayhteydelle ominaiset seikat voivat heikentää jäsenvaltioiden kyseiseen toimivaltaan perustuvien
toimenpiteiden tehokkuutta.
Yhteisön lainsäätäjä päättelee tästä kyseisen asetuksen johdanto-osan yhdeksännessä perustelukappaleessa, että jäsenvaltioihin
kohdistui paineita, jotta ne ryhtyisivät toimiin yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen korkeiden vähittäishintojen
alentamiseksi, minkä komissio sitä paitsi vahvisti istunnossa.
Tästä ilmenee, että yhteisön lainsäätäjä joutui konkreettisesti käsittelemään tilannetta, jossa näytti todennäköiseltä, että
toteutettaisiin kansallisia toimenpiteitä yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen korkeisiin vähittäishintoihin liittyneen
ongelman ratkaisemiseksi vähittäishintojen tariffointia koskevilla säännöillä. Kuten asetusehdotuksen perustelujen 1 kohdasta
ja vaikutusten arvioinnin 2.4 kohdasta ilmenee, tällaiset toimenpiteet olisivat olleet omiaan johtamaan kansallisten lainsäädäntöjen
eriytymiseen.
Näiden seikkojen perusteella yhteisön lainsäätäjä, joka halusi turvata matkapuhelinoperaattoreiden välisen kilpailun, kuten
tämän tuomion 38 kohdassa jo todettiin, päätti toimia niiden toimenpiteiden ehkäisemiseksi, jotka jäsenvaltiot todennäköisesti
olisivat toteuttaneet niille kuluttajansuojan alalla jääneen toimivallan nojalla.
Kun otetaan huomioon verkkovierailumarkkinoiden toiminta, sellaisena kuin se kuvataan tämän tuomion 7–11 kohdassa, ja verkkovierailupalvelujen
vähittäishintojen ja tukkuhintojen huomattava keskinäinen riippuvuus, on todettava, että kansallisten lainsäädäntöjen, joilla
pyritään vain vähittäishintojen alentamiseen puuttumatta yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen tarjontaan liittyvien
tukkukustannusten tasoon, eriytyminen olisi ollut omiaan vääristämään tuntuvasti kilpailua ja vääristämään yhteisön laajuisten
verkkovierailumarkkinoiden kunnollista toimintaa, kuten asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee.
Tällainen tilanne teki perustelluksi, että yhteisön lainsäätäjä pyrkii tämän tuomion 38 kohdassa todettuun tavoitteeseen suojata
sisämarkkinoiden kunnollista toimintaa.
Edellä esitetystä seuraa, että asetuksella N:o 717/2007 on tosiasiallisesti tarkoituksena parantaa sisämarkkinoiden toimintaa
koskevia edellytyksiä ja että se voitiin antaa EY 95 artiklan nojalla.
Ensimmäiseen kysymykseen on siis vastattava, että tämän kysymyksen tutkinnassa ei ole tullut esille sellaisia seikkoja, jotka
vaikuttaisivat asetuksen N:o 717/2007 pätevyyteen.

Toinen kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee toisella kysymyksellään, loukataanko asetuksella N:o 717/2007 suhteellisuus-
ja toissijaisuusperiaatteita, koska siinä vahvistetaan paitsi keskimääräisten tukkuhintojen enimmäismäärät minuutilta myös
vähittäishintojen enimmäismäärät ja koska siinä säädetään velvollisuudesta tiedottaa viimeksi mainituista enimmäismääristä
verkkovierailuasiakkaille.
Suhteellisuusperiaatteen loukkaaminen
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan suhteellisuusperiaate kuuluu yhteisön oikeuden yleisiin periaatteisiin, ja se edellyttää,
että kyseessä olevan säännöstön legitiimit tavoitteet ovat toteutettavissa yhteisön oikeuden säännöksessä säädettyjen keinojen
avulla ja että näillä keinoilla ei ylitetä sitä, mikä on tarpeen näiden tavoitteiden saavuttamiseksi (yhdistetyt asiat C-453/03,
C-11/04, C-12/04 ja C-194/04, ABNA ym., tuomio 6.12.2005, Kok., s. I-10423, 68 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Unionin tuomioistuin on katsonut näiden edellytysten noudattamista koskevasta tuomioistuinvalvonnasta, että yhteisön lainsäätäjälle
on jätettävä sille myönnetyn toimivallan käyttämisessä laaja harkintavalta aloilla, joilla sen toiminnalta edellytetään sekä
poliittisten että taloudellisten tai sosiaalisten valintojen tekemistä ja joilla sen on suoritettava monitahoisia arviointeja.
Tarkoituksena ei siis ole selvittää, oliko tällaiseen alaan kuuluva toimenpide ainoa tai paras mahdollinen, koska kyseinen
toimenpide voidaan katsoa lainvastaiseksi ainoastaan, jos se on ilmeisen soveltumaton toimivaltaisten toimielinten tavoittelemien
päämäärien saavuttamiseen (ks. vastaavasti asia C-189/01, Jippes ym., tuomio 12.7.2001, Kok., s. I-5689, 82 ja 83 kohta; em.
asia British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomion 123 kohta; em. yhdistetyt asiat Alliance for Natural
Health ym., tuomion 52 kohta ja asia C-558/07, S.P.C.M. ym., tuomio 7.7.2009, 42 kohta, ei vielä julkaistu oikeustapauskokoelmassa).
On kuitenkin niin, että vaikka yhteisön lainsäätäjällä onkin tällainen harkintavalta, sen on perustettava valintansa objektiivisiin
kriteereihin. Lisäksi sen on mahdollisiin eri toimenpiteisiin liittyvien vaatimusten arvioinnissa tutkittava, ovatko valitulla
toimenpiteellä tavoiteltavat päämäärät omiaan oikeuttamaan tiettyjen toimijoiden osalta jopa huomattavatkin epäedulliset taloudelliset
seuraukset (ks. vastaavasti yhdistetyt asiat C-96/03 ja C-97/03, Tempelman ja van Schaijk, tuomio 10.3.2005, Kok., s. I-1895,
48 kohta; asia C-86/03, Kreikka v. komissio, tuomio 15.12.2005, Kok., s. I-10979, 96 kohta ja asia C-504/04, Agrarproduktion
Staebelow, tuomio 12.1.2006, Kok., s. I-679, 37 kohta).
Unionin tuomioistuimen tehtävänä siis on tutkia edellä mainittujen kriteerien perusteella, loukataanko – kuten pääasian kantajat
erityisesti väittävät – asetuksella N:o 717/2007 suhteellisuusperiaatetta, koska siinä paitsi vahvistetaan tukkuhintakatot
myös säädetään vähittäishintakatoista ja velvollisuudesta tiedottaa näistä viimeksi mainituista hintakatoista verkkovierailuasiakkaille.
Tästä on aluksi palautettava mieleen, että komissio toteutti ennen asetusehdotuksen laatimista kattavan tutkimuksen, jonka
tulos esitetään tiivistelmänä tämän tuomion 5 kohdassa mainitussa vaikutusten arvioinnissa. Siitä ilmenee, että komissio tutki
tällä alalla eri vaihtoehtoja, kuten sääntelyä, joka koskee pelkkiä vähittäishintoja tai pelkkiä tukkuhintoja taikka molempia,
ja se arvioi tällaisten erityyppisten sääntelyjen taloudellista vaikutusta sekä eri tariffointitapojen vaikutuksia.
Vähittäistason verkkovierailupalvelujen tarjontaa koskevien tariffikattojen määrittämisellä asetuksen N:o 717/2007 4 artiklan
2 kohdassa säädetyn eurotariffin välityksellä pyritään muun muassa, kuten erityisesti tämän asetuksen 1 artiklasta ja johdanto-osan
14 ja 16 perustelukappaleesta ilmenee, saamaan alennettua hintoja, joita yleisten matkapuhelinverkkojen käyttäjät maksavat
kyseisistä palveluista, kuluttajien suojaamiseksi.
Lisäksi erityisesti asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan 19 perustelukappaleesta ilmenee, että eurotariffin käyttöönoton vaikutuksena
pitäisi olla, että yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen vähittäishinnat heijastavat kohtuullisemmin näiden palvelujen
tarjonnasta aiheutuvia kustannuksia.
Kuten tämän tuomion 39 kohdasta ilmenee, verkkovierailupuhelun keskimääräinen vähittäishinta yhteisössä oli asetuksen N:o
717/2007 antamisen aikaan korkea, eikä kustannusten ja hintojen välinen suhde ollut sellainen kuin täysin kilpailluilla markkinoilla
olisi vallinnut. Verkkovierailupuhelun keskimääräinen vähittäishinta oli näin ollen tuohon aikaan 1,15 euroa minuutilta eli,
kuten vaikutusten arvioinnin tiivistelmästä ilmenee, yli viisi kertaa korkeampi kuin tukkupalvelun todellinen tarjontakustannus.
Asetuksen N:o 717/2007 4 artiklan 2 kohdassa säädetty eurotariffi on selvästi tätä keskihintaa alhaisempi. Lisäksi siinä säädetyt
tariffikatot on asetettu, kuten asetusehdotuksen perustelujen 3 kohdasta ilmenee, suhteessa vastaaviin tukkuhintakattoihin,
jotta vähittäistariffit heijastaisivat paremmin operaattoreille aiheutuvia kustannuksia.
Näin ollen kyseiseen säännökseen perustuvalla vähittäishintojen tariffikattojen käyttöönotolla on katsottava voitavan suojata
kuluttajia korkeilta hinnoilta.
Kyseessä olevan toimenpiteen tarpeellisuus puolestaan on riitautettu sillä perusteella, että kyseisellä toimenpiteellä ylitetään
se, mikä on tarpeen tavoiteltavan päämäärän saavuttamiseksi, kun vähittäismarkkinoiden kilpailuluonne otetaan huomioon. Tämän
näkemyksen mukaan vähemmän rajoittavana ja oikeasuhteisempana lähestymistapana olisi ollut se, että säännellään vain tukkuhintoja
ja annetaan vähittäishintojen alentua vapaan kilpailun avulla kysynnän ja tarjonnan sääntöjen mukaan ja annetaan kansallisten
sääntelyviranomaisten toteuttaa markkinoiden toimintahäiriön tilanteessa vapaasti toimenpiteitä tarkasti määriteltyjen sääntelykriteerien
perusteella.
Tältä osin erityisesti asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee, että yhteisön lainsäätäjän lähtökohtana
oli toteamus, että tukkuhinnoista saadut alennukset eivät välttämättä näy vähittäishintojen alentumisena, koska siihen ei
ole kannustimia.
Parlamentti ja komissio viittaavat asetusehdotuksen perusteluihin, joiden pohjalta yhteisön lainsäätäjä antoi asetuksen N:o
717/2007, ja katsovat erityisesti, että yhteisön laajuisten verkkovierailupalvelujen tarjonnan pelkkien tukkumarkkinoiden
sääntelyllä ei olisi varmistettu, että tukkuhintojen lasku siirrettäisiin vähittäishintoihin, koska operaattoreihin ei kohdistuisi
tämän osalta mitään kilpailupainetta. Niiden mukaan kokemus on osoittanut, että tukkuhintojen alentaminen ei välttämättä johda
vähittäishintojen alenemiseen.
Neuvosto on täsmentänyt tästä, että lainsäätäjä katsoi tarpeelliseksi valvoa vähittäishintoja erityisesti siksi, että tällä
erityisalalla vähittäishintoja koskevaa kilpailua käydään pääasiallisesti kokonaisvaltaisen kuluttajatuotteen osalta ja että
useimmille kuluttajille verkkovierailut ovat vain pieni osa tällaista tuotetta, joten niillä ei ole ratkaisevaa roolia operaattorin
valinnassa eikä myöskään päätöksessä vaihtaa operaattoria.
Toimielimet, jotka ovat esittäneet unionin tuomioistuimelle huomautuksia, ovat viitanneet vielä vaikutusten arviointiin, josta
ilmenee, että verkkovierailumarkkinoiden dynamiikkaa pidettiin monitahoisena ja kehittyvänä, joten vaarana oli, että tukkuhintojen
laskua ei siirretä vähittäishintoihin. Vaikutusten arvioinnista ilmenee myös, että oli siten järkevämpää säännellä samanaikaisesti
vähittäishintoja. Eurooppalainen sääntelyviranomaisten ryhmä sitä paitsi katsoi vaikutusten arviointia edeltäneen julkisen
kuulemisen yhteydessä 22.3.2006 antamansa vastauksen 3.12 kohdassa, että tällainen vaara oli olemassa erityisesti niiden jäsenvaltioiden
osalta, joiden markkinoilla on vähemmän kilpailua.
Lisäksi on todettava, että pelkkien tukkuhintojen sääntely ei olisi vaikuttanut suoraan ja välittömästi kuluttajiin. Vain
vähittäishintojen sääntelyllä sitä vastoin voitiin suoraan parantaa heidän tilannettaan.
Lisäksi on palautettava mieleen, kuten asetuksen N:o 717/2007 johdanto-osan 13 perustelukappaleesta ilmenee, että yhteisön
lainsäätäjä toteaa, että toteutetut toimenpiteet ovat luonteeltaan poikkeuksellisia ja perusteltuja niiden ainutlaatuisten
piirteiden vuoksi, joita verkkovierailumarkkinoihin liittyy.
Näin ollen on todettava, että kun otetaan erityisesti huomioon laaja harkintavalta, joka yhteisön lainsäätäjällä on kyseessä
olevalla alalla, jolla siltä edellytetään sellaisia taloudellisia valintoja, joissa sen on suoritettava monitahoisia arviointeja,
yhteisön lainsäätäjä saattoi legitiimisti katsoa, että pelkkien tukkumarkkinoiden sääntelyllä ei päästäisi samaan lopputulokseen
kuin kyseessä olevan kaltaisella sääntelyllä, joka kattaa sekä tukku- että vähittäismarkkinat, ja että tämä viimeksi mainittu
sääntely oli siis tarpeen.
Kun lopuksi otetaan huomioon kuluttajansuojaa koskevan tavoitteen tärkeys EY 95 artiklan 3 kohdan yhteydessä, kyseessä olevan
kaltainen toimenpide, jonka soveltamisalaa on rajoitettu ajallisesti, joka on toteutettu kilpailluilla markkinoilla ja jonka
avulla voidaan varmistaa välittömästi kuluttajien suoja kohtuuttomilta hinnoilta, on oikeassa suhteessa tavoiteltavaan päämäärään,
vaikka sillä voikin olla tietyille toimijoille epäedullisia taloudellisia seurauksia.
On siis todettava, että säätämällä asetuksen N:o 717/2007 4 artiklassa vähittäishintojen tariffikatoista tukkuhintojen tariffikattojen
lisäksi yhteisön lainsäätäjä ei ole ylittänyt harkintavaltansa rajoja. Sama pätee mainitun asetuksen 6 artiklan 3 kohdassa
säädettyyn tiedottamisvelvollisuuteen, koska tällä säännöksellä vahvistetaan vähittäishintojen sääntelyn tehokasta vaikutusta,
ja se voidaan siten perustella kuluttajansuojaa koskevalla tavoitteella.
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 717/2007 4 artiklalla ja 6 artiklan 3 kohdalla ei loukata suhteellisuusperiaatetta.
Toissijaisuusperiaatteen loukkaaminen
Tältä osin on palautettava mieleen, että toissijaisuusperiaate ilmaistaan EY 5 artiklan toisessa kohdassa ja konkretisoidaan
perustamissopimuksen liitteenä olevassa toissijaisuus- ja suhteellisuusperiaatteiden soveltamisesta tehdyssä pöytäkirjassa;
kyseisen määräyksen mukaan yhteisö toimii aloilla, jotka eivät kuulu yhteisön yksinomaiseen toimivaltaan, vain siinä tapauksessa
ja siinä laajuudessa kuin jäsenvaltiot eivät voi riittävällä tavalla toteuttaa suunnitellun toiminnan tavoitteita, jotka suunnitellun
toiminnan laajuuden tai vaikutusten takia voidaan tämän vuoksi toteuttaa paremmin yhteisön tasolla. Mainitun pöytäkirjan 5
kohdassa määrätään myös suuntaviivoista sen arvioimiseksi, täyttyvätkö kyseiset edellytykset.
Lainsäädäntötoimista kyseisen pöytäkirjan 6 ja 7 kohdassa täsmennetään, että yhteisö antaa säädöksiä vain siltä osin kuin
se on tarpeen ja että yhteisön toimenpiteitä toteutettaessa jätetään mahdollisimman paljon liikkumavaraa kansalliselle päätöksenteolle;
tämän liikkumavaran on kuitenkin oltava yhteensopiva toimenpiteen tavoitteen turvaamisen ja perustamissopimuksen vaatimusten
noudattamisen kanssa.
Pöytäkirjan 3 kohdassa täsmennetään lisäksi, että toissijaisuusperiaate ei aseta kyseenalaiseksi yhteisölle perustamissopimuksen
nojalla kuuluvaa toimivaltaa, sellaisena kuin yhteisöjen tuomioistuin sen tulkitsee.
EY 95 artiklan osalta yhteisöjen tuomioistuin on katsonut, että toissijaisuusperiaatetta sovelletaan, kun yhteisön lainsäätäjä
käyttää kyseistä oikeusperustaa, koska sille ei tässä määräyksessä anneta yksinomaista toimivaltaa säännellä taloudellista
toimintaa sisämarkkinoilla (em. asia British American Tobacco (Investments) ja Imperial Tobacco, tuomion 179 kohta).
Tämän osalta on muistutettava siitä, että yhteisön lainsäätäjä, joka on halunnut turvata matkapuhelinoperaattoreiden välisen
kilpailun, on ottanut asetuksella N:o 717/2007 käyttöön yhteisen lähestymistavan, jonka avulla nämä operaattorit voivat toimia
yhden yhteisen ja johdonmukaisen sääntelyjärjestelmän rajoissa, jotta erityisesti edistettäisiin sisämarkkinoiden asianmukaista
toimivuutta.
Kuten kyseisen asetuksen johdanto-osan 14 perustelukappaleesta ilmenee, verkkovierailupalvelujen vähittäishintojen ja tukkuhintojen
keskinäinen riippuvuus on huomattavan suuri, joten toimet vain vähittäishintojen alentamiseksi, ilman että puututaan yhteisön
laajuisten verkkovierailupalvelujen tarjontaan liittyvien tukkukustannusten tasoon, olisivat voineet vääristää yhteisön laajuisten
verkkovierailumarkkinoiden kunnollista toimintaa. Yhteisön lainsäätäjä päätteli tämän perusteella toimintansa edellyttävän
yhteistä lähestymistapaa sekä tukkuhinnoissa että vähittäishinnoissa, jotta voidaan edistää tällaisten palvelujen sisämarkkinoiden
asianmukaista toimivuutta.
Kyseisestä keskinäisestä riippuvuudesta seuraa, että yhteisön lainsäätäjä saattoi legitiimisti katsoa, että sen oli toteutettava
toimenpiteitä myös vähittäishintojen osalta. Niinpä asetuksella N:o 717/2007 käyttöön otetun yhteisen lähestymistavan vaikutusten
takia asetuksen tavoite voitiin toteuttaa paremmin yhteisön tasolla.
Asetuksen N:o 717/2007 4 artiklan ja 6 artiklan 3 kohdan säännökset eivät siis ole pätemättömiä sen takia, että niillä loukattaisiin
toissijaisuusperiaatetta.
Toiseen kysymykseen on vastattava kaiken edellä esitetyn perusteella, että tämän kysymyksen tutkinnassa ei ole tullut esille
sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat asetuksen N:o 717/2007 4 artiklan ja 6 artiklan 3 kohdan säännösten pätevyyteen.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä
olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta.
Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle,
ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
Esitettyjen kysymysten tutkinnassa ei ole tullut esille sellaisia seikkoja, jotka vaikuttaisivat verkkovierailuista yleisissä
matkapuhelinverkoissa yhteisön alueella ja direktiivin 2002/21/EY muuttamisesta 27.6.2007 annetun Euroopan parlamentin ja
neuvoston asetuksen (EY) N:o 717/2007 pätevyyteen.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.