CELEX: 62002TJ0210
Valtiontuet
Kiviaineksiin kohdistuva ympäristövero Yhdistyneessä kuningaskunnassa
Komission päätös olla vastustamatta veroja
Kumoamiskanne
Tutkittavaksi ottaminen
Henkilö, jota asia koskee erikseen
Valikoivuus
Perusteluvelvollisuus
Huolellinen ja puolueeton tarkastelu

Tosiseikat
1       British Aggregates Association on yhdistys, joka edustaa pieniä, itsenäisiä louhintayhtiöitä Yhdistyneessä kuningaskunnassa.
Siihen kuuluu 55 jäsentä, jotka harjoittavat toimintaa yli 100 louhoksessa.
2       Kiviainekset ovat rakeisia, kemiallisesti inerttejä materiaaleja, joita käytetään rakennusalalla ja rakennusurakoissa. Niitä
voidaan käyttää sellaisenaan, esimerkiksi täytemaa tai rautatiesepeli, tai sekoitettuna sideaineeseen, kuten sementtiin (näin
saadaan betonia) tai asfalttiin. Tiettyjä luonnostaan rakeisia materiaaleja, kuten hiekkaa ja soraa, voidaan saada seulomalla.
Muut materiaalit, kuten kova kalliokivi, on murskattava ennen seulomista. Eri käyttötarkoituksiin käytettyjen kiviainesten
on vastattava niitä koskevia laatuvaatimuksia, ja alkuperäisen materiaalin fysikaaliset ominaisuudet määrittelevät sen, soveltuuko
materiaali suunniteltuun käyttötarkoitukseen. Näin ollen täytemaana käyttämistä koskevat laatuvaatimukset eivät ole yhtä tiukkoja
kuin tienpintojen alempia kerroksia koskevat laatuvaatimukset, jotka puolestaan eivät ole yhtä tiukkoja kuin kovaan käyttöön
tarkoitettuja pintoja, kuten teiden kulutuspintoja tai rautatiesepeliä, koskevat laatuvaatimukset. Suurempaa määrää erilaisia
materiaaleja voidaan käyttää kiviaineksina, kun on kyse käyttötarkoituksista, joita koskevat vaatimukset ovat vähäisemmät,
kun taas materiaaleja, jotka vastaavat korkeampia vaatimuksia, on olemassa vähemmän.

Finance Act 2001
3       Finance Act 2001 -nimisen lain (vuoden 2001 talousarviolaki, jäljempänä laki) toisen osan 16–49 §:ssä ja sen liitteissä 4–10
otetaan käyttöön Yhdistyneessä kuningaskunnassa Aggregates Levy (kiviainesvero, jäljempänä AGL tai vero).
4       AGL saatettiin voimaan lain täytäntöönpanoasetuksen säännöksillä 1.4.2002.
5       Lakia muutettiin Finance Act 2002 -nimisen lain (vuoden 2002 talousarviolaki) 129–133 §:llä ja liitteellä 38. Täten muutetuissa
säännöksissä säädetään verovapautuksista tiettyjen mineraalien, muun muassa liuskekiven, vuolukiven, kaoliinisaven ja kaoliinin,
louhimisen yhteydessä syntyville jätteille (spoils). Lisäksi niissä säädetään siirtymäjaksosta maksun saattamiseksi voimaan
Pohjois-Irlannissa.
6       AGL kannetaan 1,60 Englannin punnan suuruisena kaupallisesti hyödynnettävää kiviainestonnia kohden (lain 16 §:n 4 momentti).
7       Lain 16 §:n 2 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään, että AGL on maksettava heti, kun erä verotettavaa kiviainesta
saatetaan Yhdistyneessä kuningaskunnassa kaupallisesti hyödynnettäväksi lain voimaantulopäivästä alkaen. Se koskee siis yhtä
lailla maahan tuotuja kuin Yhdistyneessä kuningaskunnassa louhittuja kiviaineksia.
8       Täytäntöönpanoasetuksen 13 §:n 2 momentin a kohdassa tarjotaan yrittäjälle mahdollisuus veronhuojennukseen silloin, kun verotettavat
kiviainekset viedään maasta tai kuljetetaan Yhdistyneen kuningaskunnan ulkopuolelle ilman muuta käsittelyä.
9       Lain 17 §:n 1 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään seuraavaa:
”’Kiviaineksella’ tarkoitetaan tässä osassa (jollei 18 §:ssä toisin säädetä) kalliokiveä, soraa tai hiekkaa sekä kaikkia niihin
väliaikaisesti sekoitettuja tai luonnollisesti sekoittuneita materiaaleja.”
10     Lain 17 §:n 2 momentissa säädetään, että kiviainesta ei veroteta neljässä tapauksessa: jos kiviaines on nimenomaisesti vapautettu
verosta; jos sitä on aiemmin käytetty rakennustarkoituksessa; jos siitä on jo kannettu kiviainesvero tai jos se on lain voimaantulopäivänä
siirretty pois alkuperäiseltä paikaltaan.
11     Lain 17 §:n 3 ja 4 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna, säädetään verosta vapauttamisesta tietyissä tapauksissa.
12     Lisäksi lain 18 §:n 1, 2 ja 3 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna, määritetään käyttötavat, jotka on vapautettu verosta,
ja materiaalit, joita tämä verosta vapauttaminen koskee.

Hallinnollinen menettely ja oikeudenkäyntimenettely kansallisessa tuomioistuimessa
13     Komissio vastaanotti 24.9.2001 päivätyllä kirjeellä kantelun (jäljempänä ensimmäinen kantelu), jonka esittivät kaksi yritystä,
joilla ei ollut mitään yhteyttä kantajaan, ja jossa vaadittiin, että näiden yritysten henkilöllisyyttä ei paljasteta kyseessä
olevalle jäsenvaltiolle Euroopan yhteisön perustamissopimuksen [88] artiklan soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä
22 päivänä maaliskuuta 1999 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 659/1999 (EYVL L 83, s. 1) 6 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Kantelijat katsoivat, että tiettyjen materiaalien poissulkeminen AGL:n soveltamisalasta, vientien vapauttaminen verosta ja
Pohjois-Irlantia koskevat poikkeukset muodostivat valtiontukia.
14     Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta ilmoitti komissiolle 20.12.2001 päivätyllä kirjeellä valtiontukijärjestelmästä
nimeltään ”Kiviainesveron vaiheittainen käyttöönottaminen Pohjois-Irlannissa”.
15     Komissio toimitti 6.2.2002 päivätyllä kirjeellä tälle jäsenvaltiolle tiivistelmän ensimmäisestä kantelusta ja kehotti sitä
yhtäältä esittämään siitä huomautuksensa ja toisaalta toimittamaan lisätietoa AGL:stä, minkä jäsenvaltio teki 19.2.2002 päivätyllä
kirjeellä.
16     Kantaja nosti 11.2.2002 kanteen High Court of Justice (England & Wales), Queen’s Bench Divisionissa, jossa se vaati AGL:n
kumoamista. Kantaja väitti muun muassa, että AGL:llä rikotaan valtiontukia koskevia yhteisön sääntöjä. High Court of Justice
hylkäsi kanteen 19.4.2002 antamallaan tuomiolla mutta myönsi kantajalle oikeuden valittaa tuomiosta Court of Appealiin (England
& Wales). Kantaja teki valituksen ja Court of Appeal määräsi asian käsittelyn lykkäämisestä, koska nyt käsiteltävänä oleva
kanne nostettiin ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa.
17     Kantaja toimitti tällä välin komissiolle 15.4.2002 päivätyllä kirjeellä AGL:ää koskevan kantelun (jäljempänä kantajan kantelu).
Kantaja katsoi, että tiettyjen materiaalien poissulkeminen AGL:n soveltamisalasta ja vientien vapauttaminen verosta olivat
valtiontukia. Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten ilmoittamien Pohjois-Irlantia koskevien poikkeusten osalta kantaja
katsoi, että ne eivät olleet yhteismarkkinoille soveltuvat.

Riidanalainen päätös
18     Komissio teki 24.4.2002 päätöksen olla vastustamatta AGL:ää (jäljempänä riidanalainen päätös).
19     Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset antoivat 2.5.2002 riidanalaisen päätöksen tiedoksi kantajalle. Kantaja sai siitä komission
virallisen ilmoituksen 27.6.2002 päivätyllä kirjeellä.
20     Komissio katsoo päätöksessään (43 perustelukappale), että veroon ei liity seikkoja, jotka viittaavat EY 87 artiklan 1 kohdan
mukaiseen valtiontukeen siltä osin kuin sen soveltamisalaa voidaan perustella verojärjestelmän logiikalla ja luonteella. Lisäksi
komissio katsoo, että Pohjois-Irlannille myönnetty verosta vapauttaminen, josta ilmoitettiin komissiolle, on yhteensopiva
yhteismarkkinoiden kanssa.
21     Komissio kuvailee AGL:n soveltamisalaa ja korostaa, että tämä vero kannetaan neitseellisistä kiviaineksista, ”jotka määritellään
kiviaineksiksi, jotka on tuotettu luonnollisista mineraalien kertymistä, jotka louhitaan ensimmäistä kertaa”, ja jotka koostuvat
”kalliokiven lohkareista, hiekasta ja sorasta, jotka voidaan käyttää jalostamattomana tai sellaisen mekaanisen käsittelyn
jälkeen kuten murskaaminen, pesu ja lajittelu” (8 ja 9 perustelukappale). Poissuljettujen materiaalien ja tavoitteiden osalta
komissio toteaa riidanalaisen päätöksen 11–13 perustelukappaleessa seuraavaa:
”AGL:ää ei kanneta materiaaleista, jotka ovat muiden menetelmien sivutuotteita tai jätteitä. Brittiläisten viranomaisten mukaan
tällaisia materiaaleja ovat vuolukiven ja kaoliinin jätteet, jätekivi, tuhka, masuuneista peräisin oleva kuona sekä lasin
ja kumin jätteet. Sitä ei myöskään kanneta kierrätyskiviaineksista, joita ovat ainakin kerran käytetty kalliokivi, hiekka
ja sora (käytetään yleensä rakennusalalla ja rakennusurakoissa).
Brittiläisten viranomaisten mukaan tällaisten materiaalien poissulkemisella AGL:n soveltamisalasta pyritään kannustamaan niiden
käyttöä rakennusmateriaaleina ja vähentämään neitseellisten kiviainesten liiallista louhimista, millä näin ollen kannustetaan
luonnonvarojen järkevää käyttöä.
Brittiläisten viranomaisten alkuperäiset suunnitelmat perustuvat olettamalle, että AGL mahdollistaa neitseellisten kiviainesten
kysynnän määrän vähentämisen keskimäärin 20 000 000 tonnilla vuodessa; Yhdistyneen kuningaskunnan vuosittainen kysyntä on
noin 230 000 000 tonnista 250 000 000 tonniin.”
22     AGL:n soveltamisalaa koskevan arvioinnin osalta riidanalaisen päätöksen 29 ja 31 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Komissio toteaa, että AGL kannetaan vain kiviaineksena käytetyn kalliokiven, hiekan ja soran kaupallisesta hyödyntämisestä.
Sitä ei kanneta näistä materiaaleista, jos niitä käytetään muussa tarkoituksessa. AGL kannetaan vain neitseellisestä kiviaineksesta.
Sitä ei kanneta kiviaineksista, jotka louhitaan muiden menetelmien sivutuotteina tai jätteinä (sivutuotteena saatavat kiviainekset),
eikä kierrätyskiviaineksista. Näin ollen komissio katsoo, että AGL koskee vain tiettyjä toimialoja ja tiettyjä yrityksiä.
Komissio siis toteaa, että on arvioitava, voidaanko AGL:n soveltamisalaa perustella verojärjestelmän logiikalla ja yleisellä
rakenteella.
– – Yhdistynyt kuningaskunta on kansallisen verojärjestelmänsä määrittämistä koskevaa toimivaltaansa käyttäen suunnitellut
AGL:n siten, että kierrätyskiviaineksia tai muita neitseellisten kiviainesten korvaavia tuotteita käytetään mahdollisimman
paljon ja että neitseellisen kiviaineksen, joka on uusiutumaton luonnonvara, järkevää käyttöä kannustetaan. Kiviainesten louhimisesta
aiheutuvia ympäristöhaittoja, joita Yhdistynyt kuningaskunta haluaa AGL:n avulla rajoittaa, ovat meluhaitat, pöly, biologiseen
monimuotoisuuteen kohdistuvat haitat ja maiseman pilaantuminen.”
23     Komissio päättelee tästä 32 perustelukappaleessa, että ”AGL on erityisvero, jonka soveltamisala on hyvin rajoitettu, ja jäsenvaltio
on sen määritellyt kyseessä olevan toimialan ominaisuuksien mukaan”, ja että ”veron rakenteesta ja soveltamisalasta kuvastuu
selvä ero neitseellisen kiviaineksen louhimisen, josta aiheutuu ei-toivottuja ympäristövaikutuksia, ja sivutuotteena saatavan
kiviaineksen tai kierrätyskiviaineksen sellaisen tuottamisen välillä, joka merkitsee huomattavaa osuutta kaivauksista tai
laillisesti eri tarkoituksissa tehtävistä muista töistä tai käsittelyistä saatavan kalliokiven, soran ja hiekan käsittelystä”.
24     Sellaisten kiviainesten osalta, jotka viedään maasta ilman, että niitä on jalostettu Yhdistyneen kuningaskunnan alueella,
riidanalaisen päätöksen 33 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
” – – tätä ratkaisua voidaan perustella sillä seikalla, että kiviainekset voidaan vapauttaa verosta Yhdistyneessä kuningaskunnassa,
jos ne käytetään verosta vapautetuissa valmistusmenettelyissä (esimerkiksi lasin, muovin, paperin, lannoitteiden ja torjunta-aineiden
valmistuksessa). Koska brittiläiset viranomaiset eivät voi tarkkailla kiviainesten käyttöä rajojen ulkopuolella, vientien
vapauttaminen verosta on välttämätöntä kiviainesten viejien oikeusvarmuuden takia ja sellaisten kiviainesten vientien epäoikeudenmukaisen
kohtelun välttämiseksi, jotka muuten voitaisiin vapauttaa verosta Yhdistyneen kuningaskunnan alueella.”
25     Komissio toteaa lopuksi 34 perustelukappaleessa seuraavaa:
”Tällaisen veron luonteelle ja yleiselle järjestelmälle on ominaista, että sitä ei sovelleta sivutuotteena saatavaan kiviainekseen
eikä kierrätyskiviainekseen. Veron kantaminen neitseellisen kiviaineksen louhimisesta vaikuttaa osaltaan uuden kiviaineksen
louhimisen vähentymiseen, uusiutumattomien luonnonvarojen käytön vähentymiseen ja ympäristölle haitallisten seurausten vähentymiseen.
Komissio on siis sillä kannalla, että joillekin yrityksille AGL:n soveltamisalan määrittelystä mahdollisesti syntyviä etuja
voidaan perustella verojärjestelmän luonteella ja yleisellä järjestelmällä.”

Oikeudenkäyntimenettely
26     Kantaja nosti tämän kanteen ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjaamoon 12.7.2002 toimittamallaan kannekirjelmällä.
27     Samana päivänä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen toimitetulla erillisellä asiakirjalla kantaja vaati, että asia käsitellään
ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 76 a artiklan mukaisessa nopeutetussa käsittelyssä. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin hylkäsi tämän vaatimuksen 30.7.2002.
28     Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset toimittivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimeen 29.10.2002 väliintulohakemuksen,
jossa ne pyysivät saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen vastaajan vaatimuksia. Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
toisen jaoston puheenjohtajan 28.11.2002 antamalla määräyksellä väliintulohakemus hyväksyttiin. Väliintulija toimitti väliintulokirjelmänsä
ja muut asianosaiset tätä kirjelmää koskevat huomautuksensa asetetuissa määräajoissa.
29     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin (laajennettu toinen jaosto) on päättänyt esittelevän tuomarin kertomuksen perusteella
aloittaa suullisen käsittelyn ilman edeltäviä asian selvittämistoimia. Asianosaiset vastasivat ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjallisiin kysymyksiin ja toimittivat vaaditut asiakirjat asetetuissa määräajoissa.
30     Osapuolten lausumat ja vastaukset ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin istunnossa, joka
pidettiin 13.12.2005.

Asianosaisten vaatimukset
31     Kantaja vaatii, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       kumoaa riidanalaisen päätöksen, paitsi siltä osin kuin siinä tarkastellaan Pohjois-Irlannille myönnettyä poikkeusta
–       velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
32     Komissio ja väliintulija vaativat, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin
–       jättää kanteen tutkimatta tai hylkää sen perusteettomana
–       velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Tutkittavaksi ottaminen

Asianosaisten lausumat
33     Esittämättä virallista oikeudenkäyntiväitettä komissio katsoo, että kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi. Se väittää, että
riidanalainen päätös ei koske kantajaa erikseen EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisella tavalla.
34     Komissio väittää, että riidanalaisen päätöksen kaltainen päätös, jolla hyväksytään tukijärjestelmä, on yleisesti sovellettava
lainsäädäntötoimi. Sen klassisen edellytyksen mukaan, että toimen on koskettava kantajaa erikseen (asia C‑50/00 P, Unión de
Pequeños Agricultores v. neuvosto, tuomio 25.7.2002, Kok. 2002, s. I‑6677), sellainen päätös ei siis koske kantajaa erikseen,
jossa jätetään vastustamatta valtiontukea EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi.
35     Erityisesti kantaja ei komission mukaan osoittanut, että riidanalainen päätös koski erikseen ainakin yhtä sen jäsenistä.
36     Vastineessaan komissio katsoo, että kun se päättää, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, olla aloittamatta muodollista
tutkintamenettelyä, on – sen osoittamiseksi, että toimi koskee kantajaa erikseen, – osoitettava, että kyseessä oleva valtiontuki
vaikuttaa kantajana olevan yhdistyksen jäsenen kilpailutilanteeseen. Komissio perustelee tätä kantaansa asiassa T‑398/94,
Kahn Scheepvaart vastaan komissio, 5.6.1996 annetulla tuomiolla (Kok. 1996, s. II‑477, 43 ja 50 kohta), asiassa T‑188/95,
Waterleiding Maatschappij vastaan komissio, 16.9.1998  annetulla tuomiolla (Kok. 1998, s. II‑3713, 60—65 kohta) ja asiassa
T‑69/96, Hamburger Hafen- und Lagerhaus ym. vastaan komissio, 21.3.2001 annetulla tuomiolla (Kok. 2001, s. II‑1037, 41 kohta).
37     Komissio esittää vastauksessaan lopullisena kantanaan, että sen arvioimisessa sovellettava arviointiperuste, koskeeko toimi
kantajaa erikseen, on se, onko sillä, että komissio tekee päätöksen olla esittämättä vastalauseita, tai sillä, että muodollisen
tutkintamenettelyn päätteeksi tehdään lopullinen päätös, oleellista vaikutusta kantajan kilpailuasemaan (asia 169/84, COFAZ
v. komissio, tuomio 28.1.1986, Kok. 1986, s. 391, Kok. Ep. VIII, s. 439).
38     Komissio väittää tältä osin, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoi edellä mainitussa asiassa Waterleiding Maatschappij
v. komissio antamassaan tuomiossa ja asiassa T‑114/00, Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum vastaan komissio, 5.12.2002
antamassaan tuomiossa (Kok. 2002, s. II‑5121) virheellisesti, että asiassa C‑198/91, Cook vastaan komissio, 19.5.1993 antamassaan
tuomiossa (Kok. 1993, s. I‑2487, Kok. Ep. XIV, s. I-211) ja asiassa C‑225/91, Matra vastaan komissio, 15.6.1993 antamassaan
tuomiossa (Kok. 1993, s. I‑3203, Kok. Ep. XIV, s. I-233) yhteisöjen tuomioistuin vahvisti kaksitahoisen arviointiperusteen
sen mukaan, tehtiinkö päätös alustavan tutkintamenettelyn vai muodollisen tutkintamenettelyn päätteeksi. Komissio, jota kehotettiin
suullisen käsittelyn aikana ilmaisemaan kantansa asian C‑78/03 P, komissio vastaan Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum,
tuomio 13.12.2005 (Kok. 2005, s. I‑10737), ulottuvuudesta, katsoi, että tässä tuomiossa vahvistetaan julkisasiamies Jacobsin
antaman ratkaisuehdotuksen valossa arviointiperuste, joka koskee kyseessä olevan tukijärjestelmän oleellista vaikutusta kantajan
kilpailuasemaan.
39     Komissio katsoo, että esillä olevassa asiassa kantaja ei ole esittänyt kannekirjelmässä täsmällistä tietoa yhdenkään jäsenensä
osalta, joten ei ole mahdollista osoittaa, että ainakin yhdellä jäsenellä on asiavaltuus.
40     Komissio lisää, että neljää kantajan jäsentä koskevia uusia tosiseikkoja, jotka esitettiin vasta vastauksen yhteydessä, ei
voida ottaa tutkittavaksi.
41     Missään tapauksessa näiden uusien tosiseikkojen perustella ei komission mukaan voitu katsoa, että riidanalainen päätös vaikutti
oleellisesti kyseessä olevien yritysten kilpailutilanteeseen. Tältä osin komissio väittää, että kantajan esittämät luvut osoittavat,
että merkittävimmästä osasta kantajan kahden jäsenen, Torrington Stone Ltd:n ja Cloburn Quarry Co. Ltd:n, toiminnasta ei kanneta
veroa. Lisäksi ei ole riittävää, että yritys joutuu heittämään pois jätteinä osan sivutuotteena saatavista materiaaleistaan.
42     Lopuksi komissio väittää, että vaikka ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin katsoisi, että kantajalla olisi asiavaltuus sen
seikan vuoksi, että riidanalainen päätös on tehty alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi, ainoa kumoamiskanteen tueksi esitetty
peruste, joka voidaan ottaa tutkittavaksi, on se, joka liittyy muodollisen tutkintamenettelyn aloittamatta jättämiseen. Tällainen
menettelyvirhe voidaan nimittäin korjata aloittamalla muodollinen menettely. Kantajalla ei komission mukaan ole kuitenkaan
asiavaltuutta lopullisen päätöksen riitauttamiseen.
43     Kantaja väittää, että riidanalainen päätös koskee sitä suoraan ja erikseen sekä sen jäsenten asiavaltuuden takia että sen
kantelijan aseman takia. Yksi AGL:n – jolla pyritään muun muassa kannustamaan kierrätyskiviainesten ja muiden verotettavien
materiaalien korvikkeiden käyttöä – pääasiallisia tavoitteita on kantajan mukaan markkinoiden rakenteeseen vaikuttaminen.
Tällä verolla on näin ollen negatiivinen vaikutus kaikkien kantajan jäsenten, jotka kaikki tuottavat materiaaleja, joista
AGL kannetaan, kilpailuasemaan. Tätä tilannetta kuvaillakseen kantaja esitteli vastauskirjelmässään useiden jäsentensä kilpailuasemaa.
44     Kantaja lisää, että komission tekemä erottelu, joka koskee eri kanneperusteiden tutkittavaksi ottamista, on keinotekoinen.
Kantaja nimittäin katsoo, että jos kantaja osoittaa komission tehneen ilmeisen arviointivirheen, tämä väistämättä merkitsee,
että komissio on kohdannut vaikeuksia, jotka edellyttävät muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista.

Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
45     Oikeuskäytännön mukaan muut kuin ne, joille päätös on osoitettu, voivat väittää, että päätös koskee niitä erikseen, vain,
jos päätös vaikuttaa niihin niille tunnusomaisten erityispiirteiden tai sellaisen tosiasiallisen tilanteen takia, jonka perusteella
nämä erottuvat kaikista muista ja ne voidaan yksilöidä samalla tavalla kuin se, jolle päätös on osoitettu (asia 25/62, Plaumann
v. komissio, tuomio 15.7.1963, Kok. 1963, s. 199, Kok. Ep. I, s. 181; em. asia Cook v. komissio, tuomion 20 kohta; em. asia
Matra v. komissio, tuomion 14 kohta ja viimeisimpänä em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion
33 kohta).
46     Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa seikka, johon kantajana oleva yhdistys vetoaa ja jonka mukaan kantaja esitti AGL:ää koskevan
kantelun komissiolle ja pyysi saada osallistua menettelyyn yrityksenä, jota asia koskee EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitetulla
tavalla, ei riitä antamaan kantajalle omaa asiavaltuutta riitauttaa riidanalainen päätös, jossa päätetään olla aloittamatta
muodollista tutkintamenettelyä. Erityisesti se seikka, että kantajan kantelu ja ensimmäinen kantelu, jonka kolmannet yritykset
tekivät, johti komission tarkastelemaan riidanalaisessa päätöksessä AGL:n soveltamisalaa, ei mahdollista kantajan rinnastamista
neuvottelijaan, jonka asemaan tällä päätöksellä on ollut vaikutusta (ks. tältä osin em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft
Recht und Eigentum, tuomion 56 ja 57 kohta).
47     Sen sijaan kantaja muistuttaa aivan oikein, että sellaisen yhdistyksen nostama kanne voidaan ottaa tutkittavaksi, joka toimii
yhden tai usean sellaisen jäsenensä sijaan, jotka olisivat itse voineet nostaa kanteen, joka olisi otettu tutkittavaksi (yhdistetyt
asiat T‑447/93–T‑449/93, AITEC ym. v. komissio, tuomio 6.7.1995, Kok. 1995, s. II‑1971, 60 kohta ja asia T‑266/94, Skibsværftsforeningen
ym. v. komissio, tuomio 22.10.1996, Kok. 1996, s. II‑1399, 50 kohta).
48     Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimelle kuuluu siis sen tarkastaminen, voidaanko nyt käsiteltävänä olevassa asiassa katsoa,
että riidanalainen päätös koskee erikseen kantajan jäseniä tai ainakin joitakin niistä.
49     Tältä osin on aiheellista muistuttaa, että EY 88 artiklassa määrätyn valtiontukien valvomista koskevan menettelyn yhteydessä
on eroteltava yhtäältä tämän artiklan 3 kohdassa käyttöön otettu, tukia koskeva alustava tutkintavaihe, jonka tarkoitus on
vain tarjota komissiolle mahdollisuus muodostaa ensimmäinen mielipide siitä, onko kyseessä oleva valtiontuki osittain tai
kokonaan yhteismarkkinoille soveltuva, ja toisaalta tämän saman artiklan 2 kohdassa tarkoitettu tutkintavaihe. Perustamissopimuksessa
määrätään, että komissiolla on velvollisuus vasta tämän viimeksi mainitun vaiheen, jonka tarkoitus on mahdollistaa komissiolle
täydellisten tietojen saaminen asian kaikista seikoista, yhteydessä vaatia asianomaisia esittämään huomautuksensa (em. asia
Cook v. komissio, tuomion 22 kohta; em. asia Matra v. komissio, tuomion 16 kohta; asia C‑367/95 P, komissio v. Sytraval ja
Brink’s France, tuomio 2.4.1998, Kok. 1998, s. I‑1719, 38 kohta ja em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum,
tuomion 34 kohta).
50     Kun komissio toteaa, aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdassa määrättyä muodollista tutkintamenettelyä, kyseisen artiklan 3
kohdan perusteella tehdyllä päätöksellä, että tuki soveltuu yhteismarkkinoille, niillä, joiden hyväksi kyseisen menettelyn
tarjoamat menettelylliset takeet on annettu, on mahdollisuus saada aikaan se, että näitä takeita noudatetaan, vain, jos ne
voivat saattaa tämän päätöksen yhteisöjen tuomioistuinten tutkittavaksi (em. asia Cook v. komissio, tuomion 23 kohta; em.
asia Matra v. komissio, tuomion 17 kohta ja em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 40 kohta).
51     Näistä syistä yhteisöjen tuomioistuimet ovat ottaneet tutkittavaksi kanteen, jossa vaaditaan EY 88 artiklan 3 kohdan perusteella
tehdyn päätöksen kumoamista ja jonka on nostanut EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu osapuoli, jota asia koskee, kun tuon
kanteen nostaja pyrkii sen nostamisella turvaamaan ne menettelylliset oikeudet, joita sillä tuon viimeksi mainitun määräyksen
nojalla on (em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 35 kohta).
52     EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja osapuolia, joita asia koskee ja joilla siis on EY 230 artiklan neljännen kohdan mukaisesti
oikeus nostaa kanne, ovat sellaiset henkilöt, yritykset tai yhteenliittymät, joiden etuihin tuen myöntäminen saattaa vaikuttaa,
eli erityisesti tuensaajien kilpailijayritykset ja etujärjestöt (em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion
41 kohta).
53     Jos kantaja sitä vastoin kyseenalaistaa sen, onko tuen arviointia koskeva päätös sellaisenaan perusteltu, pelkästään se seikka,
että kantajaa voidaan pitää EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuna osapuolena, jota asia koskee, ei riitä siihen, että kanne
otettaisiin tutkittavaksi. Kantajan on siis osoitettava, että sillä on erityinen asema edellä mainitussa asiassa Plaumann
vastaan komissio tarkoitetulla tavalla. Asia on näin erityisesti silloin, kun kyseessä olevan päätöksen kohteena oleva tuki
vaikuttaa huomattavasti kantajan asemaan markkinoilla (em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion
37 kohta).
54     Nyt käsiteltävänä olevalla kanteella kantaja ei pelkästään riitauta sitä, että komissio kieltäytyi aloittamasta muodollista
tutkintamenettelyä, vaan kantaja myös kyseenalaistaa sen, onko riidanalainen päätös perusteltu. Näin ollen on tutkittava,
osoittiko kantaja asian kannalta merkityksellisellä tavalla syyt, joiden vuoksi AGL voi vaikuttaa merkittävästi ainakin yhden
sen jäsenen asemaan kiviainesmarkkinoilla.
55     Siltä osin kuin ensimmäiseksi on kyse AGL:n aineellisen soveltamisalan rajaamisesta, riidanalaisesta päätöksestä (12 ja 13
perustelukappale) käy selkeästi ilmi, että tämän veron tarkoitus on siirtää osa neitseellisiin kiviaineksiin kohdistuvasta
kysynnästä muihin tuotteisiin, jotka vapautetaan verosta, jotta niiden käyttöä kiviaineksina kannustetaan ja jotta neitseellisten
kiviainesten louhimista vähennetään. Brittiläisten viranomaisten niiden suunnitelmien mukaan, jotka toistetaan riidanalaisessa
päätöksessä ja joita ei ole riitautettu, tämä vero mahdollistaa neitseellisiin kiviaineksiin kohdistuvan kysynnän vähentämisen
keskimäärin noin 8–9 prosentilla vuodessa.
56     Koska AGL:llä pyritään muuttamaan yleisesti markkinoiden jakautumista neitseellisten kiviainesten, joista kannetaan veroa,
ja korviketuotteiden, jotka on vapautettu verosta, välillä, on vielä tutkittava, voiko AGL aiheuttaa todellisia muutoksia
joidenkin kantajan jäsenten kilpailuasemaan.
57     Toisin kuin komissio väittää, kantajan vastauksessaan tältä osin antamia täsmennyksiä, erityisesti joidenkin sen jäsenten
tilanteen osalta, ei voida pitää myöhässä esitettyinä työjärjestyksen 48 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Ne nimittäin kuuluvat
asianosaisten välillä jatkuneeseen näkemystenvaihtoon. Näissä täsmennyksissä vain täydennetään vastauksena komission esittämiin
väitteisiin siitä, että kannetta ei voida ottaa tutkittavaksi, kanteessa esitettyjä perusteluita, joiden mukaan AGL:llä on
kielteinen vaikutus sellaisten kantajan jäsenten kaltaisten yritysten kilpailuasemaan, jotka hyödyntävät kaupallisesti verotettavia
materiaaleja. Joka tapauksessa koska yhteisöjen tuomioistuin voi koska tahansa tarkastella viran puolesta kanteen tutkittavaksi
ottamisen edellytykset, mikään ei estä sitä ottamasta huomioon vastauksessa esitettyjä täydentäviä seikkoja.
58     Näiden vastauksessa esitettyjen täydentävien seikkojen mukaan, joiden paikkansapitävyyttä komissio tai väliintulija eivät
ole kiistäneet, tietyt kantajan jäsenet, muun muassa Torrington Stone, Sherburn Stone Co. Ltd ja Cloburn Quarry, ovat verosta
vapautettujen materiaalien, joista on tullut kilpailukykyisiä AGL:n käyttöön ottamisen ansiosta, tuottajien suoria kilpailijoita.
59     Erityisesti kantaja totesi, että Torrington Stone, Devonissa toimiva louhintayhtiö, tuotti hiomatonta rakennuskiveä ja pinnoitekiveä,
jotka myydään keskimäärin – – GBP:n hintaan tonnilta louhokselta vietynä, ja hiottua rakennuskiveä, joka myydään keskimäärin
– – GBP:n hintaan tonnilta louhokselta vietynä. Nämä tuotteet ovat 3–5 prosenttia louhitun kalliokiven määrästä. Loput 95
prosenttia ovat sivutuotteita tai jätteitä, joita tässä tapauksessa ovat tavallinen täytemaa (joka myydään keskimäärin – –
GBP:n hintaan tonnilta louhokselta vietynä) ja rikottu täytemaa (joka myydään keskimäärin – – GBP:n hintaan tonnilta louhokselta
vietynä). Vain hiottua rakennuskiveä ei veroteta. Ennen AGL:n käyttöön ottamista täytemaat myytiin 50 kilometrin säteelle.
Veron käyttöön ottamisen jälkeen niiden kilpailijoita tällä alueella ovat muun muassa yli 80 kilometrin päässä sijaitsevilta
kaoliinilouhoksilta peräisin olevat sivutuotteet, joista ei kanneta AGL:ää.
60     Siltä osin kuin on kyse Sherburn Stonesta, joka on muun muassa Yorkshiressä sijaitsevalla Bartonin kaivoksella toimiva louhintayhtiö,
kantaja täsmensi, että se tuotti korkeat tekniset laatuvaatimukset täyttäviä materiaaleja, jotka on tarkoitettu korkeat lujuusvaatimukset
täyttävän betonin valmistukseen. Näistä tuotteista, jotka ovat 50 prosenttia louhitusta kalliokivestä ja joiden keskimääräinen
myyntihinta on – – GBP tonnilta louhokselta vietynä, kannetaan AGL. Louhitusta kalliokivestä jäljelle jäävistä 50 prosentista
Sherburn Stone tuottaa hienojakoista soraa ja jäännössavea, joita voidaan käyttää täytemaana ja jotka myydään keskimäärin
– – GBP:n hintaan tonnilta, louhokselta vietynä. AGL:n käyttöön ottamisen jälkeen näiden sivutuotteiden myynti on tullut yhä
vain hankalammaksi ja niiden varastot ovat kasvaneet liian suuriksi.
61     Cloburn Quarryn, joka on Skotlannissa sijaitsevalla louhoksella toimiva louhintayhtiö, osalta kantaja selitti, että se suuntasi
tuotantonsa kestäviin kiviaineksiin, joiden kuljetuskustannukset voivat olla korkeammat. Kaikista näistä tuotteista kannetaan
AGL. Korkeat tekniset laatuvaatimukset täyttävä punainen betonisora ja graniitti, joita tämä yritys tuottaa ja joita käytetään
muun muassa rautatiesepeleinä tai korkeat lujuusvaatimukset täyttävässä betonissa sekä asfaltin kanssa, myydään – – GBP:n
keskihintaan tonnilta louhokselta vietynä, eivätkä materiaalit, joista veroa ei kanneta ja jotka ovat peräisin kaoliinin tai
liuskekiven tuotannosta, ole niiden kilpailijoita. Sen sijaan 25 prosenttia Cloburn Carryn louhoksesta otetuista sivutuotteista,
jotka ovat suurimmalta osin hienojakoista soraa, joka myydään – – GBP:n keskihintaan tonnilta louhokselta vietynä, ja jota
käytetään täytemaana, kilpailevat niiden tuotteiden kanssa, joista veroa ei kanneta.
62     Tässä asiayhteydessä sillä seikalla, johon komissio vetosi osoittaakseen, että verolla ei ole ollut vaikutusta edellä mainittujen
yritysten kilpailutilanteeseen, ja jonka mukaan liikevaihdolla mitattuna merkittävin osa niiden toiminnasta ei liity kiviaineksiin
eikä siitä täten kanneta veroa, ei ole asian kannalta merkitystä, koska näiden yritysten toiminta kiviainesmarkkinoilla ei
ole puhtaasti sivutoimintaa niiden pääasialliseen toimintaan nähden. Joka tapauksessa edellä mainituista luvuista käy ilmi,
että sivutuotteiden kaupallinen hyödyntäminen kiviaineksina muodostaa huomattavan osan edellä mainittujen yritysten toiminnasta.
63     Ottaen huomioon edellä mainitut, kantajan esittämät eri seikat on siis aiheellista katsoa, että kantaja on osoittanut, että
riidanalaisella valtion toimenpiteellä saattoi olla vaikutusta tiettyjen sen jäsenten kilpailutilanteeseen ja että näillä
jäsenillä on siis asiavaltuus komission sen päätöksen riitauttamiseen, jolla se päätti olla aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä;
on myös katsottava, että tämä vaikutus oli luonteeltaan oleellinen.
64     Tästä seuraa, että oikeudenkäyntiväite, jonka komissio on esittänyt tämän kanteen osalta siltä osin kuin kanne koskee sitä,
että riidanalaisessa päätöksessä hyväksyttiin AGL:n aineellisen soveltamisalan rajaaminen, on hylättävä.
65     Siltä osin kuin toiseksi on kyse vientien vapauttamisesta, kantaja väittää, että tällä vapauttamisella on myös kielteinen
vaikutus sen niiden jäsenten kilpailuasemaan, jotka vievät vähän tai eivät lainkaan toisin kuin niiden merkittävimmät kilpailijat
Yhdistyneen kuningaskunnan markkinoilla. Kantajan mukaan vientien vapauttaminen verosta nimittäin luo näille kilpailijoille,
ja muun muassa Glensandan louhoksella toimivalle louhosyhtiölle, jolta yli 90 prosenttia vientiin menevästä kiviaineksesta
on peräisin, sen edun, että niille ei aiheudu tappioita siirrettäväksi niiden Yhdistyneessä kuningaskunnassa markkinoimien
tuotteiden hintaan. Kantajan jäsenet joutuvat sen sijaan myymään verotettavat kiviaineksensa tappiolla ja siirtämään verorasituksen
muihin tuotteisiinsa.
66     Niiden lisätietojen perusteella, jotka kantaja on esittänyt vastauksena ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen kirjallisiin
kysymyksiin, voidaan katsoa, että vientien vapauttaminen verosta voi vaikuttaa oleellisesti ainakin yhden kantajan jäsenen
kilpailuasemaan. Kantaja nimittäin toteaa, ilman että komissio tai väliintulija ovat tätä kiistäneet, että sellaisen korkeat
tekniset laatuvaatimukset täyttävän graniitin markkinoilla, jota käytetään muun muassa rautatiesepelinä (johon sovelletaan
AGL:ää), Cloburn Quarry on Glensandan louhoksen, joka myös sijaitsee Skotlannissa, suora kilpailija. Kuten kantaja toteaa
vastauskirjelmässään ilman että muut osapuolet ovat tätä kiistäneet, 50 prosenttia Glensandan louhoksen tuotannosta suuntautuu
vientiin. Kantaja päättelee tästä, että alhaiset tekniset laatuvaatimukset täyttävien materiaalien vientien vapauttaminen
tarjoaa siis tällä louhoksella toimintaansa harjoittavalle louhosyhtiölle kilpailuedun korkeat tekniset laatuvaatimukset täyttävien
kiviainesten markkinoilla Skotlannissa siltä osin kuin – toisin kuin Cloburn Quarry, joka myy Yhdistyneessä kuningaskunnassa
tappiolla alhaiset tekniset laatuvaatimukset täyttävät kiviaineksensa ja siirtää tämän tappion korkeat tekniset laatuvaatimukset
täyttävien materiaaliensa hintaan – AGL:n kokonaismäärää, jonka Glensandan louhos joutuu vyöryttämään kotimaan markkinoiden
asiakkailleen, vähennetään suhteessa puolella siihen summaan nähden, jonka sellainen kilpailija joutuu vyöryttämään, joka
ei harjoita vientiä.
67     Näin ollen oikeudenkäyntiväite, jonka komissio on esittänyt tästä kanteesta siltä osin kuin kanne koskee vientien verosta
vapauttamisen hyväksymistä riidanalaisessa päätöksessä, on myös hylättävä.
68     Kaikista edellä esitetyistä syistä on myös hylättävä komission toissijainen väite, jonka mukaan komission sellaisen päätöksen
kumoamista koskevan kanteen yhteydessä, jolla komissio päätti olla vastustamatta valtiontukitoimenpidettä ja joka tehtiin
valtiontukia koskevan alustavan tutkintamenettelyn päätteeksi, voidaan ottaa tutkittavaksi vain kanneperuste, joka koskee
muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan velvollisuuden rikkomista. Koska joidenkin kantajan jäsenten asemaan
markkinoilla on vaikutettu huomattavasti, kantaja voi tässä tapauksessa vedota mihin hyvänsä EY 230 artiklan toisessa kohdassa
lueteltuun lainvastaisuusväitteeseen (ks. em. asia komissio v. Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, tuomion 37 kohta).
69     Kanne on siis otettava tutkittavaksi kaikkien kanneperusteiden osalta.

Asiakysymys
70     Kantaja vetoaa kanteensa tueksi ensimmäiseksi siihen, että EY 87 artiklan 1 kohtaa on rikottu, toiseksi siihen, että perustelut
ovat puuttuvat, kolmanneksi siihen, että komissio on laiminlyönyt velvollisuuttaan aloittaa muodollinen tutkintamenettely,
ja neljänneksi siihen, että kyseinen toimielin on laiminlyönyt velvollisuuksiaan alustavan tutkinnan aikana. Ensimmäisen oikeusasteen
tuomioistuin katsoo, että kaksi ensimmäistä kanneperustetta on aiheellista yhdistää.

EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista ja perustelujen puuttumista koskevat kanneperusteet
Asianosaisten lausumat
71     Kantaja muistuttaa alustavasti, että tuen valikoivuutta koskeva edellytys täyttyy, kun verojärjestelmässä kohdellaan tämän
järjestelmän tavoitteisiin nähden keskenään rinnastettavissa tilanteissa olevia toimijoita eri tavoin, mitä ei voida perustella
järjestelmän luonteella tai yleisellä rakenteella (asia C‑143/99, Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke,
tuomio 8.11.2001, Kok. 2001, s. I‑8365, 41 ja 42 kohta).
72     Erityisesti edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke antamassaan tuomiossa yhteisöjen
tuomioistuin katsoi kantajan mukaan, että energiankulutuksesta perittävästä ympäristöverosta vapauttamiseen, joka oli myönnetty
yrityksille, joiden kulutus ylitti tiettyjä rajoja, liittyi valtiontuille ominaisia seikkoja, koska tämä verosta vapauttaminen
myönnettiin vain aineellisia tuotteita tuottaville yrityksille. Kantaja toteaa tältä osin, että Adria-Wien Pipeline oli palveluita
tarjoava yhtiö, joka ei kilpaillut niiden yritysten kanssa, joille verosta vapautus oli myönnetty.
73     Käsiteltävänä olevassa asiassa AGL:n määrittäminen poikkeukselliseksi verorasitukseksi pikemminkin kuin poikkeukselliseksi
veroetuudeksi on kantajan mukaan vain muodollinen seikka, eikä se muuta asiasta tehtyä arviota. Tältä osin komission perustelut,
jotka perustuvat AGL:n alakohtaiseen soveltamiseen, ovat hyvin lähellä julkisasiamies Mischon edellä mainitussa asiassa Adria-Wien
Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke esittämässä ratkaisuehdotuksessa (Kok. 1999, s. I‑8369) esittämää arviointia.
Yhteisöjen tuomioistuin kuitenkin poikkesi tuomiossaan julkisasiamiehen arvioinnista, jossa todettiin, että kyseessä ollut
verojärjestelmä ei ollut luonteeltaan valikoiva ensinnäkin, koska se, että veroa ei kanneta, ei muodosta poikkeusta sääntöön,
toiseksi, koska eri kohteluissa oli kyse eri toimialoista, ja kolmanneksi, koska veron soveltamisala perustui objektiivisille
arviointiperusteille.
74     Tässä asiassa komissio teki kantajan mukaan ilmeisen arviointivirheen päättäessään, että AGL:n aineellisen ja maantieteellisen
soveltamisalan rajaaminen oli perusteltua tämän verojärjestelmän logiikan ja luonteen mukaan siten, että AGL ei ollut EY 87
artiklan 1 kohdan mukainen valtiontuki.
75     Siltä osin kuin ensimmäiseksi on kyse verotettavien ja verosta vapautettujen materiaalien välisestä erosta, kantaja arvostelee
komissiota ensin siitä, että se ei ole määritellyt objektiivisesti riidanalaisessa päätöksessä kyseessä olevia neitseellisen
kiviaineksen markkinoita.
76     Seuraavaksi kantaja käyttää pääasiallisena perusteena neitseellisten materiaalien välistä erottelua perusmateriaaleihin, jotka
ovat louhoksen pääasiallisia tuotteita, ja sivutuotteena saataviin materiaaleihin, jotka ovat perusmateriaalien louhimisesta
väistämättä syntyviä, arvoltaan heikkoja ylijäämätuotteita.
77     Kantaja on sillä kannalla, että kyseessä olevan verojärjestelmän logiikka merkitsi, että AGL:ää sovelletaan perusmateriaaleihin,
joita käytetään kiviaineksena, joka voidaan korvata korviketuotteilla (louhosten tai kaivosten sivutuotteet, kierrätetyt tuotteet
tai muut korvikemateriaalit). Verosta olisi sen sijaan vapautettava perusmateriaalit, joita ei voida korvata, ja tällaisten
perusmateriaalien louhinnan yhteydessä syntyvät sivumateriaalit. Näiden kahden viimeksi mainitun materiaalin luokkien verotuksen,
kun ei ole olemassa perusmateriaaleja korvaavia materiaaleja, vaikutuksena ei nimittäin ole kysynnän siirtyminen ympäristölle
vähemmän haitallisiin korvikkeisiin.
78     Kantaja myöntää, että laissa – jossa laaditaan luettelo verotettavista materiaaleista ja verosta vapautetuista materiaaleista
– ei käytetä termejä ”perusmateriaalit” ja ”sivutuotteet” ja että edellä mainitut määritelmät eivät ole ainoat mahdolliset
määritelmät. Kantaja kuitenkin arvostelee komissiota siitä, että se käytti näitä termejä riidanalaisessa päätöksessä määrittelemättä
niitä, mistä on syntynyt sekaannusta.
79     Lisäksi komissio totesi riidanalaisessa päätöksessä (29 perustelukappale) virheellisesti, että AGL:ää ”ei sovelleta kiviaineksiin,
jotka louhitaan muiden menetelmien ylijäämätuotteina tai jätteinä (sivutuotteena saatavat kiviainekset)”. Joitakin sivutuotteena
saatavia kiviaineksia (kuten kalkin tai sementin valmistusta varten louhitun kalkkikiven sivutuotteet tai lasinvalmistuksessa
käytettävän kvartsihiekan ottamisen yhteydessä syntyvät sivutuotteet) kuitenkin verotetaan. Edellä mainittu toteamus merkitsee
kantajan mukaan siis sitä, että komissio on arvioinut AGL:n luonnetta ilmeisen virheellisellä tavalla. Lisäksi riidanalainen
päätös perustuu AGL:stä tehtyyn arvioon sellaisena kuin siitä on laissa säädetty.
80     Lisäksi AGL:n tarkoitusten osalta komissio viittasi riidanalaisessa päätöksessä väliintulijan tavoin vain ympäristöä koskeviin
huolenaiheisiin, jotka liittyvät kiviaineksina käytettävien materiaalien louhimiseen.
81     Toisin kuin komissio väittää, veron soveltamisalan rajaaminen ei kuitenkaan vastaa tavoitetta, joka on kiviaineksen tuottamisen
ympäristökustannusten sisäistäminen ja kierrätettyjen materiaalien tai muiden korvikemateriaalien käytön suosiminen louhimisesta
ympäristölle aiheutuvien haitallisten seurausten vähentämistä varten. Tältä kannalta tarkasteltuna lailla säädetään samanlaisten
tapausten erilaisesta kohtelusta.
82     Ensimmäiseksi AGL:ää ei kanneta merkittävästä perusmateriaalien ryhmästä – muun muassa savesta, liuskekivestä, kaoliinista,
kaoliinisavesta ja vuolukivestä – ja niiden sivutuotteista. Näiden materiaalien louhimisen ympäristövaikutukset ovat samat
kuin verotettavien materiaalien, kuten kalkkikiven tai graniitin, ympäristövaikutukset. Jotkut näistä perusmateriaaleista,
kuten laattojen valmistuksessa käytetty kaoliinisavi tai tiilten valmistuksessa käytetty vuolukivi, voidaan kuitenkin korvata
materiaaleilla, jotka otetaan sellaisilla alueilla sijaitsevista louhoksista, joiden ympäristö on vähemmän vahingoittuvaista,
tai sivutuotteina saatavilla materiaaleilla erityyppisten laattojen valmistamista varten ja kevytbetonitiilten, joilla tiiliä
korvataan, valmistamista varten.
83     Lisäksi sellaiset materiaalit kuten heikkolaatuinen vuolukivi ja liuskekivi sekä savi, kaoliini ja kaoliinisavi, joita otetaan
useilta Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitsevilta louhoksilta ja jotka käytetään perusmateriaaleina kiviaineksina, vapautetaan
verosta, vaikka ne voidaan korvata korvikemateriaaleilla. Tältä osin kantaja väittää, että komission ja väliintulijan se väite
on virheellinen, jonka mukaan nämä materiaalit vapautetaan verosta, koska ne eivät ole kiviaineksia. Kantaja täsmentää, että
termillä ”kiviainekset” tarkoitetaan materiaalin lopullista käyttöä eikä erityistä materiaalien ryhmää. Edellä mainittuja
verosta vapautettuja materiaaleja on kantajan mukaan käytetty vähän kiviaineksina Yhdistyneessä kuningaskunnassa muun muassa
niiden kuljetuskustannusten vuoksi. Niiden verosta vapauttaminen kuitenkin suosii tällaisten perusmateriaalien käyttöä kiviaineksina.
84     Näiden materiaalien poissulkemista AGL:n soveltamisalasta ei siis voida perustella AGL:n luonteella tai yleisellä rakenteella.
Kantaja vetoaa tältä osin edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke annettuun
tuomioon (52 ja 53 kohta) ja yhdistetyissä asioissa T‑269/99, T‑271/99 ja T‑272/99, Diputación Foral de Guipúzcoa ym. vastaan
komissio, 23.10.2002 annettuun tuomioon (Kok. 2002, s. II‑4217, 62 kohta).
85     Toiseksi muista perusmateriaaleista kannetaan kantajan mukaan AGL:ää, vaikka niitä ei voida korvata korvikemateriaaleilla.
Kantaja mainitsee punertavan soran, jota käytetään erikoisen värinsä vuoksi jalankulkuväylien ja pyöräteiden päällysteenä;
kantaja mainitsee myös korkeat tekniset laatuvaatimukset täyttävät kiviainekset, kuten katujen päällysteinä käytettävät materiaalit,
tai korkeat tekniset laatuvaatimukset täyttävän graniitin, jota käytetään rautatiesepelinä, sekä vähän kutistuvan tai erittäin
lujan betonin valmistuksessa käytettävät kiviainekset. Näiden eri materiaalien teknisten ominaisuuksien vuoksi niiden korvaaminen
korvikemateriaaleilla on miltei mahdotonta. Koska ne ovat kalliimpia, niitä ei käytetä täytemaana.
86     Kolmanneksi AGL kannetaan useiden verosta vapautettujen perustuotteiden – kuten sementin ja laastin valmistukseen tarkoitetun
kalkkikiven, hiottujen kivien ja teolliseen käyttöön (esimerkiksi lasin valmistukseen) tarkoitetun kvartsihiekan tai kalkkikiven
– sivutuotteista. Näitä perusmateriaaleja ei kuitenkaan voida korvata korvikemateriaaleilla.
87     Kantajan mukaan nämä epäjohdonmukaisuudet komission esiin tuomassa verojärjestelmän logiikassa ja luonteessa osoittavat, että
AGL:n soveltamisalasta käy todellisuudessa ilmi pyrkimys vapauttaa tietyt toimialat verosta niiden kilpailukyvyn suojaamiseksi.
Tätä tukevat kantajan mukaan useat Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten tekemät toteamukset, muun muassa ne, jotka tehtiin
kiviainesten verotusta koskevan asetuksen vaikutusten arvioinnin yhteydessä, jotka ovat kannekirjelmän liitteenä ja joissa
korostetaan, että ”tietyt [verosta vapautetut] materiaalit ovat maailmanlaajuisen kaupankäynnin kohteena olevien sellaisten
tuotteiden tärkeitä ainesosia, joiden Yhdistyneessä kuningaskunnassa sijaitseville tuottajille aiheutuu kilpailullista haittaa
maahantuojiin nähden sekä viennin yhteydessä”; Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset ovat esittäneet näitä toteamuksia myös
ympäristöveroja Euroopan unionissa koskevan, samoin kannekirjelmän liitteenä olevan tutkimuksen yhteydessä.
88     Toiseksi kantaja väittää, että kiviainesten viennin verosta vapauttaminen on myös ristiriidassa AGL:n väitettyjen ympäristötavoitteiden
kanssa. Kantajan mukaan tällä verosta vapauttamisella pyritään vain säilyttämään brittiläisten tuottajien kilpailukyky vientimarkkinoilla.
Ympäristöveroja koskevissa asioissa saastuttaja maksaa -periaate on kuitenkin keskeinen peruste tuen olemassaolon arvioinnissa
(julkisasiamies Jacobsin ratkaisuehdotus asiassa C‑126/01, GEMO, tuomio 20.11.2003, Kok. 2003, s. I-13769, I‑13772). Tältä
osin kantaja riitauttaa komission vastineessaan esittämän perustelun, jonka mukaan AGL on välillinen kulutusvero. Tätä perustelua
ei ole esitetty riidanalaisessa päätöksessä, ja se on kantajan mukaan lisäksi virheellinen. Lisäksi sillä ei voida perustella
vientien verosta vapauttamista, kuten voidaan todeta esimerkiksi Ruotsissa käyttöön otetusta kiviainesverosta, jossa ei säädetä
vientien verosta vapauttamisesta. Koska kiviainesveroilla pyritään ratkaisemaan kiviainesten tuottamiseen liittyvät ympäristöä
koskevat huolenaiheet, niihin ei normaalisti pitäisi liittyä kaksinkertaisen verotuksen uhkaa. Riidanalaisen päätöksen niiden
perusteluiden osalta, jotka koskevat sitä, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset eivät valvo vientiin suuntautuvien
kiviainesten määräpaikkaa, kantaja katsoo, että ne ovat virheelliset. Kantajan mukaan on nimittäin helppoa erotella verosta
vapautettuihin menetelmiin tarkoitetut kiviainekset niistä, joihin veroa sovelletaan, niiden kemiallisten ominaisuuksien avulla.
89     Lopuksi kantaja väittää, että kanteen kohteena olevan päätöksen perustelut ovat puutteelliset. Komission on otettava kantaa
edellä mainittuihin erilaisiin kohteluihin, jotka eivät sovellu yhteen AGL:n väitettyjen tavoitteiden kanssa siltä osin kuin
niiden osalta ei voida todeta, että ne ”eivät selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia”
(em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 64 kohta).
90     Komissio kiistää nämä perustelut. Se väittää, että toimialakohtaisen toimenpiteen tapauksessa valikoivuutta koskeva edellytys
täyttyy, kun toimenpiteellä myönnetään poikkeuksellinen etu (asia C‑75/97, Belgia v. komissio, ns. Maribel-tapaus, tuomio
17.6.1999, Kok. 1999, s. I‑3671, 32 ja 33 kohta ja em. asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, tuomion
48 kohta). Sen sijaan sellainen järjestelmä ei voi muodostaa valtiontukea, jossa tietylle toimialalle asetetaan poikkeuksellinen
maksu. Se ei nimittäin ole uhka sisämarkkinoille, joita valtiontukia koskevilla säännöillä pyritään suojaaman.
91     Poikkeuksellinen vero ei komission mukaan ole valtiontuki edellyttäen, että sitä sovelletaan jollakin tietyllä toimialalla
tai että siihen liittyvät säännökset kuuluvat järjestelmän luonteeseen tai yleiseen rakenteeseen.
92     Nyt esillä olevassa asiassa AGL on komission mukaan poikkeuksellinen vero, joka rasittaa määriteltyä ja rajallista toimialaa,
joka on neitseellisten kiviainesten kaupallisen hyödyntämisen toimiala. Sillä ei myönnetä yhtäkään valikoivaa etua eikä se
näin ollen houkuttele Yhdistyneeseen kuningaskuntaan sijoittajia tai uusia työnantajia; sillä ei pois suljeta muista jäsenvaltioista
peräisin olevia kiviaineksia Britannian markkinoilta eikä sillä tueta vientiä. Näin ollen AGL ei kuulu EY 87 artiklan 1 kohdan
määräysten, joissa valtiontuet määritellään, soveltamisalaan vaan perustamissopimuksen niiden määräysten soveltamisalaan,
joita sovelletaan verotukseen. Edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke annettu
tuomio, johon kantaja vetoaa, ei siis ole nyt käsiteltävänä olevan asian kannalta merkityksellinen.
93     Lakiin kyseessä olevan tukisuunnitelman ilmoittamisen jälkeen tehtyjen muutosten osalta, jotka kantaja on tuonut esiin, komissio
täsmentää, että sille on ennen riidanalaisen päätöksen tekemistä ilmoitettu kirjallisesti ja myöhemmin suullisesti lain muuttamista
koskevista ehdotuksista.
94     Komission mukaan AGL:ään ei liity valtiontukeen viittaavia seikkoja siltä osin kuin verosta vapautettuja materiaaleja koskevat
poikkeukset, joihin on viitattu, kuuluvat järjestelmän luonteeseen tai rakenteeseen.
95     Ensimmäiseksi komissio kiistää kantajan esiintuomat epäjohdonmukaisuudet AGL:n soveltamisalan osalta. Komissio väittää, että
AGL kannetaan vain neitseellisistä kiviaineksista.
96     Lisäksi tietyt muun muassa niiden alhaisempien hintojen vuoksi kiviaineksina käytettävät materiaalit vapautetaan komission
mukaan verosta siksi, että se on järjestelmän luonteelle ja yleiselle rakenteelle ominaista siltä osin kuin näillä materiaaleilla
voidaan korvata neitseellisiä kiviaineksia.
97     Sen sijaan kalkkikivi ja hiekka, jotka ovat perusmateriaalin louhimisen sivutuotteita ja joita käytetään kiviaineksina, voidaan
korvata kierrätyskiviaineksilla tai muilla korvikemateriaaleilla, minkä vuoksi on perusteltua, että niistä kannetaan AGL:ää.
Lisäksi se, että niistä kannetaan veroa, kuvastaa myös toivomusta ottaa huomioon niiden louhimisesta aiheutuvat ympäristökustannukset.
98     Siltä osin kuin tiettyjen materiaalien vapauttamista voidaan komission mukaan perustella järjestelmän luonteella tai rakenteella,
sen seikan perusteella, johon kantaja on vedonnut ja jonka mukaan nämä materiaalit kilpailevat niiden kiviainesten kanssa,
joihin veroa sovelletaan, ei voida katsoa, että järjestelmään liittyy valtiontuelle ominaisia seikkoja.
99     Toiseksi myös vientien verosta vapauttaminen on komission mukaan AGL:n logiikan mukaista.
100   Lopuksi komissio katsoo, että riidanalaisen päätöksen perustelut ovat riittävät.
101   Väliintulija yhtyy komission esittämiin huomautuksiin. Se korostaa, että AGL on suunniteltu siten, että voidaan taata, että
neitseellisten kiviainesten ottamisen ympäristövaikutukset heijastuvat hinnoissa. Tämän veron ensisijainen tavoite on väliintulijan
mukaan kannustaa sellaisten korvaavien tuotteiden käyttöä kuin kierrätyskiviainekset tai muut neitseellisten kiviainesten
korvikemateriaalit ja edistää kiviainesten tehokasta käyttöä ja korvaavien tuotteiden kehittämistä. Toissijainen tavoite on
kilpailukyvyn ylläpitäminen Yhdistyneessä kuningaskunnassa siten, että tuontituotteista on maksettava veroa ja viennit vapautetaan
verosta.
102   AGL:n rakenne ja soveltamisala ovat väliintulijan mukaan yhteensopivat verojärjestelmän yleisen rakenteen ja luonteen kanssa,
kuten edellä mainitussa High Court of Justicen 19.4.2002 tekemässä ratkaisussa on vahvistettu. Tavoitteidensa mukaisesti vero
kannetaan kaikista neitseellisistä kiviaineksista. Sitä ei kanneta materiaaleista, joita käytetään muissa tarkoituksissa kuin
kiviaineksina, eikä jätteistä, jotka ovat peräisin muista käsittelymenetelmistä.
103   Erityisesti kaoliinista ja kaoliinisavesta ei kanneta AGL:ää, koska ne eivät ole kiviaineksia. Myös niistä irtoava sora ja
jäte tai muut sivutuotteet on vapautettu verosta, jotta niiden käyttöä neitseellisten kiviainesten korvikkeina kannustetaan.
Liuskekivi, kivihiili, ruskohiili ja vuolukivi eivät väliintulijan mukaan ole neitseellisinä kiviaineksina käytettäviä kiviaineksia.
Niiden jätteet muodostuvat samasta materiaalista, minkä vuoksi ne vapautetaan myös verosta. Kalkkikivestä kannetaan veroa,
koska se kuuluu neitseellisten kiviainesten luokkaan. Sen sivutuotteista, jotka ovat mineralogisesti identtisiä, kannetaan
näin ollen myös veroa. Vain kalkin tai sementin valmistuksessa käytettävä kalkkikivi on väliintulijan mukaan verosta vapautettu
materiaali.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
104   Nyt esillä olevassa asiassa kiista koskee valikoivuuskriteerin soveltamista, jonka komissio on riidanalaisessa päätöksessä
tehnyt todetessaan, että kyseessä ei ole valtiontuki, koska ”AGL:n soveltamisala on perusteltua verojärjestelmän logiikan
ja luonteen vuoksi” (43 perustelukappale).
105   On aiheellista muistuttaa, että jotta toimenpiteen katsotaan olevan EY 87 artiklan 1 kohdan mukainen valtiontuki, sillä on
muun muassa luotava valikoiva etu vain tiettyjä yrityksiä tai tiettyjä toimialoja varten. Tässä artiklassa tarkoitetaan nimittäin
valtiontukia, jotka vääristävät kilpailua tai uhkaavat vääristää sitä ”suosimalla tiettyjä yrityksiä tai tiettyä tuotantoa”.
106   Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 87 artiklan 1 kohdassa ei tehdä erottelua sellaisen toimenpiteen
syiden tai tavoitteiden mukaan, jolla alennetaan yrityksen maksettavana tavallisesti olevia maksuja, vaan siinä määritellään
tällainen toimenpide sen vaikutusten mukaan. Tämän seurauksena se, että toimenpide on luonteeltaan vero tai että sen tavoite
on taloudellinen tai sosiaalinen, tai se, että tällaisella toimenpiteellä mahdollisesti pyritään suojelemaan ympäristöä tai
ihmisten turvallisuutta, eivät riitä, että toimenpiteeseen muitta mutkitta jätetään soveltamatta edellä mainittua artiklaa
(ks. sosiaaliturvamaksuja koskevien valikoivien vapautusten osalta asia 173/73, Italia v. komissio, tuomio 2.7.1974, Kok. 1974,
s. 709, 27 ja 28 kohta ja em. Maribel-tapaus, tuomion 25 kohta; valikoivan, pienille ja keskisuurille yrityksille hyötyajoneuvokannan
uudistamista varten ympäristön suojelemiseksi ja tieturvallisuuden parantamiseksi myönnetyn korkotuen osalta asia C‑409/00,
Espanja v. komissio, tuomio 13.2.2003, Kok. 2003, s. I‑1487, 46 kohta ja asia T‑5/99, CETM v. komissio, tuomio 29.9.2000,
Kok. 2000, s. II‑3207, 53 kohta).
107   Toimenpiteen valikoivuuden valvonnan yhteydessä yhteisöjen tuomioistuimet tarkastavat, onko komissio perustellusti katsonut,
että yritysten välillä tehty erottelu, joka koskee etuja tai maksuja ja joka kyseessä olevalla toimenpiteellä on otettu käyttöön,
kuuluu sovellettavan yleisen järjestelmän luonteeseen tai rakenteeseen. Jos tämä erottelu perustuu muille kuin yleisen järjestelmän
tavoitteille, kyseessä olevan toimenpiteen katsotaan lähtökohtaisesti täyttävän EY 87 artiklan 1 kohdassa määrätty valikoivuuden
edellytys (ks. tältä osin em. asia Italia v. komissio, tuomion 33 kohta; em. Maribel-tapaus, tuomion 33 ja 39 kohta ja em.
asia Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer & Peggauer Zementwerke, tuomion 49 kohta). Kantajalle kuuluu riittävän näytön esittäminen
(ks. tältä osin em. asia Espanja v. komissio, tuomion 53 kohta ja yhdistetyt asiat T‑127/99, T‑129/99 ja T‑148/99, Diputación
Foral de Álava ym. v. komissio, tuomio 6.3.2002, Kok. 2002, s. II‑1275).
108   Lisäksi komissio on toistanut tämän oikeuskäytännön valtiontukisääntöjen soveltamisesta yritysten välittömään verotukseen
10.12.1998 annetussa tiedonannossa (EYVL C 384, s. 3).
109   Nyt esillä olevassa asiassa on aiheellista tarkastella, onko kyseessä oleva vero luonteeltaan ja ominaisuuksiltaan valikoiva,
edellä mainitussa oikeuskäytännössä esiin tuotujen arviointiperusteiden mukaisesti. Osoittaakseen, että nämä arviointiperusteet
täyttyvät, kantaja vetoaa siihen, että yhtäältä AGL:n aineellisen soveltamisalan määritteleminen ja toisaalta vientien verosta
vapauttaminen ovat epäjohdonmukaiset esitettyjen ympäristötavoitteiden kannalta.
–       AGL:n aineellinen soveltamisala
110   Alustavasti on aiheellista tutkia kantajan esittämä väite, jonka mukaan komissio – joka vain viittasi laissa laadittuun verotettavien
materiaalien luetteloon – käytti todellisuudessa perusteena AGL:n aineellisen soveltamisalan virheellistä määritelmää, mikä
kantajan mukaan johti siihen, että riidanalaisessa päätöksessä arvioitiin tämän veron luonnetta ilmeisen virheellisesti.
111   Ensinnäkään kantaja ei esitä yhtäkään painavaa seikkaa, jonka perusteella voidaan olettaa, että riidanalainen päätös perustuu
AGL:n tarkasteluun sellaisena kuin se on laadittuna lain alkuperäisessä versiossa. Vaikka onkin totta, että kun AGL:stä tehtiin
ilmoitus 20.12.2001 päivätyllä kirjeellä, lain asian kannalta merkityksellisiä säännöksiä, joilla tämä vero otetaan käyttöön,
ei vielä ollut muutettu, on kuitenkin todettava, että ilmoituskirjeessä komissiolle annettiin selkeästi tieto siitä, että
vuoden 2002 talousarviolaissa tultaisiin tekemään muutoksia ja että suunniteltua hanketta, joka tämän kirjeen sanamuodon mukaan
olisi osa vuoden 2002 talousarviolakia, ei vielä ollut laadittu. Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä ja tietyissä asiakirja-aineiston
seikoissa vahvistetaan, että komissio otti myöhemmin huomioon nämä muutokset riidanalaisen päätöksen antamista varten, erityisesti
siltä osin kuin niissä otetaan käyttöön poikkeus, joka koskee kivihiilen, ruskohiilen, liuskekiven ja vuolukiven louhimisesta
aiheutuvia jätteitä tai lain 18 §:n 3 momentissa mainittuja materiaaleja. Komissiolle 19.2.2002 osoittamassaan kirjeessä Yhdistyneen
kuningaskunnan viranomaiset nimittäin selittivät vastauksena komission esittämään kysymykseen, että näistä materiaaleista
tiettyjen verosta vapauttamisella pyritään mahdollistamaan niiden käyttö neitseellisten kiviainesten korvikkeina. Lisäksi
riidanalaisesta päätöksestä käy ilmi (muun muassa 11 ja 29 perustelukappale), että komissio otti huomioon näiden jätteiden
verosta vapauttamisen.
112   Seuraavaksi on hylättävä myös se kantajan väite, jonka mukaan erityisesti riidanalaisen päätöksen 29 perustelukappaleesta
käy ilmi, että komissio teki virheen katsoessaan, että kaikki kalliokiven, hiekan tai soran ottamisesta peräisin olevat sivutuotteet
tai jätteet oli vapautettu verosta. Tulkinta, jota kantaja ehdottaa riidanalaisen päätöksen 29 perustelukappaleesta – jossa
säädetään, että AGL:ää ”ei kanneta kiviaineksista, jotka on louhittu muiden menetelmien sivutuotteina tai jätteinä (sivutuotteina
saatavat kiviainekset)” –, perustuu nimittäin ”sivutuotteina saatavien kiviainesten” käsitteen tulkintaan, joka eroaa komission
koko riidanalaisessa päätöksessä tästä käsitteestä tekemästä tulkinnasta. Vastaajan ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen
kirjallisiin kysymyksiin antamista vastauksista käy ilmi, että se käytti ”peruskiviainesten” käsitettä osoittamaan ensisijaisesti
kiviaineksia, joista AGL kannetaan, ja ”sivutuotteina saatavien kiviainesten” käsitettä viitatakseen lähinnä verosta vapautettuihin
kiviaineksiin, jotka on tarkkaan määritelty laissa. Kantaja sen sijaan käyttää näitä termejä – joiden osalta on selvää, että
asianosaisten mukaan ne voivat kattaa erilaisia käsitteitä – erotellakseen yhtäältä louhoksen pääasiallisen toiminnan kohteena
olevat tuotteet (perusmateriaalit) ja toisaalta sivutuotteet, jotka ovat peräisin perusmateriaalien louhimisesta (sivutuotteina
saatavat materiaalit). Näin ollen riidanalaisen päätöksen rakenteen mukaisesti ja komission antamien selitysten valossa riidanalaisen
päätöksen 29 perustelukappaleen riidanalaisessa säännössä vain ilmoitetaan, että AGL:ää ei kanneta ensimmäisen louhimisen
sivutuotteista tai jätteistä silloin, kun ne on vapautettu verosta lailla, sellaisena kuin tämä laki on muutettuna. Tätä 29
perustelukappaleesta tehtyä tulkintaa tukee se seikka, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset esittivät komissiolle
19.2.2002 osoittamassaan kirjeessä selkeästi ja täsmällisesti ne syyt, joiden vuoksi heikompilaatuisista kiviaineksista, joita
ovat tiettyjen verosta vapautettujen kiviainesten sivutuotteet (ks. jäljempänä 137 kohta), kannettiin AGL:ää.
113   Näin ollen kantajan väite, jonka mukaan riidanalainen päätös perustuu AGL:n aineellisen soveltamisalan virheelliselle määrittelylle,
on hylättävä.
114   Siltä osin kuin on kyse väitteestä, jonka mukaan AGL:n soveltamisala ei ole johdonmukainen sen ympäristönsuojeluun liittyvien
tavoitteiden kanssa, alustavasti on huomautettava, että maksua voidaan pitää ympäristöverona, ”jos sen veropohjalla on selkeä
kielteinen vaikutus ympäristöön”, kuten komissio on todennut 26.3.1997 ympäristöveroista ja julkisista ympäristömaksuista
yhtenäismarkkinoilla antamassaan tiedonannossa (KOM(97) 9 lopullinen, 11 kohta). Ympäristövero on siis itsenäinen verotoimenpide,
jolle on ominaista sen ympäristönsuojeluun liittyvä tavoite ja sen erityinen määräytymisperuste. Sen mukaisesti tietyistä
tavaroista tai palveluista on perittävä veroa, jotta niistä aiheutuvat ympäristökustannukset sisältyvät niiden hintaan ja/tai
jotta kierrätystuotteista tulisi kilpailukykyisempiä ja jotta tuottajat ja kuluttajat ohjataan ympäristöystävällisempään toimintaan.
115   Tältä osin on aiheellista korostaa, että jäsenvaltiot, jotka yhteisön oikeuden tämänhetkisessä tilassa säilyttävät toimivaltansa
ympäristöpolitiikan alalla, koska tätä alaa ei ole yhteensovitettu, voivat vapaasti ottaa käyttöön alakohtaisia ympäristöveroja
tiettyjen, edellisessä kohdassa mainittujen ympäristötavoitteiden saavuttamiseksi. Jäsenvaltiot voivat muun muassa kysymyksessä
olevien eri intressien vertailun yhteydessä vapaasti määritellä ympäristönsuojelua koskevat prioriteettinsa ja määritellä
niiden mukaan tavarat tai palvelut, joiden osalta ne päättävät, että ympäristövero on kannettava. Tästä johtuu, että pääsääntöisesti
vain niiden seikkojen perusteella, että ympäristövero muodostaa yksittäisen, tiettyjä tavaroita tai erityisiä palveluita koskevan
toimenpiteen ja että sitä ei voida liittää yleiseen, kaikkeen sellaiseen samankaltaiseen toimintaan sovellettavaan verotusjärjestelmään,
jonka ympäristövaikutukset ovat samankaltaiset, ei voida katsoa, että samankaltaiseen toimintaan, josta tätä ympäristöveroa
ei kanneta, sovelletaan valikoivaa etua.
116   Erityisesti sitä, että tällaisista samankaltaisista toiminnoista ei kanneta tietyistä erityistuotteista kannettavaa ympäristöveroa,
ei voida rinnastaa toimenpiteeseen, jolla alennetaan näillä toimialoilla perittäviä maksuja ja joka on samankaltainen kuin
muun muassa edellä mainituissa asioissa Espanja vastaan komissio, CETM v. komissio ja Diputación Foral de Álava ym. vastaan
komissio annetuissa tuomioissa kyseessä olleet toimenpiteet. Toisin kuin ympäristövero, jolle nimenomaan on ominaista sen
oma soveltamisala ja tarkoitus (ks. edellä 114 kohta) ja jota ei näin ollen voida liittää mihinkään yleiseen järjestelmään,
edellä mainituilla maksujen alentamistoimenpiteillä poikettiin sellaisten maksujen järjestelmästä, jotka yritysten normaalisti
oli maksettava. Kahdessa ensimmäisessä edellä mainituissa asioissa annetuista tuomioista kyseessä oli korkotuen muodossa toteutettu
sellaisten maksujen alennus, jotka tavallisissa kaupankäynnin olosuhteissa ovat seurausta yritysten tarpeesta uudistaa hyötyajoneuvojaan.
Tämän maksujärjestelmän yhteydessä se seikka, että näillä korkotuilla, jotka lisäksi myönnettiin vain pienille ja keskisuurille
yrityksille, pyrittiin suosimaan hyötyajoneuvokannan uudistamista ympäristön suojelemiseksi ja tieturvallisuuden parantamiseksi,
ei ollut riittävä, jotta olisi voitu katsoa, että tämä etu liittyi erilliseen järjestelmään, jonka osalta kantaja ei lisäksi
edes maininnut, mikä se on (em. asia CETM v. komissio, tuomion 53 ja 54 kohta). Kolmannessa edellä mainituissa asioissa annetussa
tuomiossa yhteisöjen tuomioistuin totesi, että kyseessä oleva verohyvitys, joka suosii ainoastaan yrityksiä, joilla on huomattavat
taloudelliset varat, oli ristiriidassa kyseessä olevan jäsenvaltion verojärjestelmälle ominaisten periaatteiden kanssa (tuomion
166 kohta).
117   Koska ympäristöverot ovat luonteensa vuoksi jäsenvaltioiden ympäristöpolitiikkojensa yhteydessä toteuttamia erityistoimenpiteitä
ja koska jäsenvaltiot ovat yhdenmukaistamistoimenpiteiden puuttumisen vuoksi säilyttäneet toimivaltansa tällä alalla, komission
on tässä oikeudellisessa asiayhteydessä otettava huomioon suorittaessaan ympäristöveroa koskevaa arviointia valtiontukia koskevien
yhteisön säännösten kannalta EY 6 artiklassa tarkoitetut ympäristönsuojelua koskevat vaatimukset. Tässä artiklassa nimittäin
määrätään, että nämä vaatimukset on sisällytettävä muun muassa sellaisen järjestelmän määritelmään ja toteuttamiseen, jossa
taataan, että kilpailu sisämarkkinoilla ei ole vääristynyt.
118   Lisäksi on aiheellista muistuttaa, että valvoessaan komission päätöstä olla aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdan mukaista
muodollista tutkintamenettelyä ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on komissiolla EY 88 artiklan 3 kohdan soveltamisessa
olevan laajan harkintavallan vuoksi rajoituttava tarkastamaan, että menettelysääntöjä ja perustelua koskevia sääntöjä on noudatettu,
että riitautetun valinnan tekemistä varten huomioidut tosiseikat ovat aineellisesti paikkansapitävät, että näiden tosiseikkojen
arvioimisessa ei ole tehty ilmeistä virhettä ja että harkintavaltaa ei ole väärinkäytetty (em. asia Matra v. komissio, tuomion
25 kohta ja em. asia Skibsværftsforeningen ym. v. komissio, tuomion 169 ja 170 kohta).
119   Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen on siis arvioitava kaikkien näiden toteamusten
valossa, ylittikö komissio harkintavaltansa rajat katsoessaan riidanalaisessa päätöksessä, että AGL:n soveltamisalan rajoittaminen
oli perusteltua esitettyjen ympäristönsuojelutavoitteiden vuoksi.
120   Tältä osin esillä oleva riita-asia eroaa kiistasta, joka ratkaistiin edellä mainitussa asiassa Adria-Wien Pipeline ja Wietersdorfer
& Peggauer Zementwerke annetussa tuomiossa, johon kantaja on vedonnut. Tässä asiassa yhteisöjen tuomioistuinta ei pyydetty
tarkastelemaan ympäristöveron aineellisen soveltamisalan rajaamista, kuten nyt esillä olevassa asiassa, vaan tällaista maksua
– joka oli otettu käyttöön vuoden 1996 Strukturanpassungsgesetzin (rakennemuutoksista annettu Itävallan laki) yhteydessä ja
joka kannettiin yritysten maakaasun ja sähköenergian kulutuksesta – koskevasta osittaisesta vapauttamisesta, joka myönnettiin
vain aineellisia hyödykkeitä valmistaville yrityksille.
121   Edellä mainitussa asiassa riitautettu erottelu ei siis koskenut sitä, minkä tyyppisistä tuotteista kyseinen ympäristövero
kannettiin, vaan sitä, toimivatko teollisuuden käyttäjät kansantalouden primääri- ja sekundaarisektorilla vai eivät. Yhteisöjen
tuomioistuin totesi, että sitä, että edut myönnetään yrityksille, joiden pääasiallinen toiminta muodostuu aineellisten hyödykkeiden
valmistuksesta, ei voida perustella vuoden 1996 Strukturanpassungsgesetzillä luodun verojärjestelmän luonteella tai yleisellä
rakenteella. Yhteisöjen tuomioistuin totesi, että siltä osin kuin aineellisia hyödykkeitä valmistavien yritysten ja palveluja
tarjoavien yritysten energiankulutus on yhtä vahingollista ympäristölle, Strukturanpassungsgesetzin taustalla olevat ympäristönsuojelutavoitteet
eivät oikeuta näiden kahden sektorin kohtelemista eri tavalla. Tässä asiayhteydessä yhteisöjen tuomioistuin hylkäsi muun muassa
Itävallan hallituksen perustelun, joka liittyy ajatukseen säilyttää aineellisia hyödykkeitä valmistavien yritysten kilpailukyky
ja jonka mukaan sitä, että kyseessä olevat ympäristöverot palautettiin osittain vain näille yrityksille, voitiin perustella
sillä, että ne olisivat vaikuttaneet näihin yrityksiin suhteessa enemmän kuin muihin yrityksiin (tuomion 44, 49 ja 52 kohta).
122   Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa kantaja väittää kanteensa tueksi, että niiden materiaalien määritteleminen, joihin AGL:ää
sovelletaan, ei vastaa esitettyjä ympäristötavoitteita vaan siitä käy ilmi, että todellisuudessa tietyt sektorit on haluttu
vapauttaa verosta ja että niiden kilpailukyky on haluttu suojata.
123   Näin ollen on tarkasteltava epäjohdonmukaisuuksia, joita kantaja väittää AGL:n aineellisen soveltamisalan määrittelyyn liittyvän.
124   Tässä tapauksessa kirjeestä, jolla ilmoitus tehtiin, ja riidanalaisesta päätöksestä (5, 16 ja 31 perustelukappale) nimenomaisesti
ilmenee, että AGL:n pääasiallinen tarkoitus on yhtäältä maksimoida kierrätyskiviainesten tai muiden korvikemateriaalien käyttö
neitseelliseen kiviainekseen nähden ja edistää neitseellisten kiviainesten, jotka ovat uusiutumattomia luonnonvaroja, järkevää
käyttöä. Toisaalta kirjeessä, jolla ilmoitus tehtiin, ja riidanalaisessa päätöksessä viitataan myös, paljon implisiittisemmin,
saastuttaja maksaa -periaatteen mukaisesti ympäristökustannusten sisällyttämiseen hintoihin, kun niissä todetaan AGL:n tavoitteiden
määrittelemisen yhteydessä, että ”kiviainesten, joita maksu koskee, louhimisen ympäristökustannukset kattavat meluhaitat,
pölyn, biologiseen monimuotoisuuteen kohdistuvat haitat ja maisemalliset vaikutukset”. Näitä tavoitteita selvennetään Yhdistyneen
kuningaskunnan viranomaisten komissiolle 19.2.2002 osoittamassa kirjeessä.
125   Riidanalaisessa päätöksessä (8 perustelukappale) neitseelliset kiviainekset määritellään ”kiviaineksiksi, jotka on tuotettu
luonnollisista mineraalien kertymistä, jotka louhitaan ensimmäistä kertaa”, ja ”kiviksi, hiekaksi ja soraksi, jotka voidaan
käyttää jalostamattomana tai sellaisen mekaanisen käsittelyn jälkeen kuin murskaaminen, pesu ja lajittelu”.
126   Asianosaisten mukaan on selvää, että termillä ”kiviainekset” ei tarkoiteta erityistä sellaisten materiaalien ryhmää, jotka
määritellään vain niiden fysikaalis-kemiallisten ominaisuuksien mukaan. Materiaalin (kalliokivi, hiekka tai sora) käyttö kiviaineksena
riippuu myös sen hinnasta ja kuljetuskustannuksista. On myös selvää, että tietyt verosta vapautetut materiaalit, kuten heikkolaatuinen
vuolukivi ja liuskekivi sekä savi, kaoliini ja kaoliinisavi, käytetään tietyissä tapauksissa louhinnan jälkeen ensimmäistä
kertaa kiviaineksina.
127   AGL on siis ympäristövero, joka rasittaa pääsääntöisesti neitseellisten kiviainesten – toisin sanoen rakennusalalla ja julkisissa
rakennusurakoissa käytettävien perusmateriaalien louhinnassa otettavien kiviainesten – kaupallista hyödyntämistä tiettyjä
laissa täsmennettyjä materiaaleja lukuun ottamatta. On aiheellista tarkastella tämän soveltamisalan johdonmukaisuutta asetettuihin
ympäristötavoitteisiin nähden (ks. edellä 124 kohta).
128   Ensimmäiseksi on todettava, että materiaalit, jotka hyödynnetään kaupallisesti, jotta ne voidaan käyttää muussa tarkoituksessa
kuin kiviaineksina, eivät kuulu AGL:n soveltamisalaan. Toisin kuin kantaja väittää, niiden verosta vapauttamiseen ei siis
liity minkäänlaista poikkeusta kyseessä olevan ympäristöveron järjestelmään nähden. Erityisesti päätös ottaa käyttöön ympäristövero
vain kiviainesten alalla – eikä yleisesti kaikilla sellaisen louhos- ja kaivostoiminnan aloilla, jonka ympäristövaikutukset
ovat samat kuin kiviainesten louhimisella – kuuluu kyseessä olevalla jäsenvaltiolla olevaan toimivaltaan asettaa prioriteetit
talous-, vero- ja ympäristöpolitiikan alalla. Tällaisen valinnan perusteella, vaikka se olisikin tehty tiettyjen toimialojen
kansainvälisen kilpailukyvyn säilyttämisen toivossa, ei siis voida epäillä AGL:n johdonmukaisuutta asetettujen ympäristötavoitteiden
kannalta (ks. edellä 115 kohta).
129   Tässä yhteydessä kantajan esittämät perustelut, jotka liittyvät sellaisten materiaalien maksusta vapauttamiseen kuin parempilaatuinen
liuskekivi ja vuolukivi sekä kaoliinisavi, kaoliini, kivihiili ja ruskohiili, jotka pääsääntöisesti eivät sovellu käytettäviksi
kiviaineksina niiden fysikaalisten ominaisuuksien vuoksi tai niiden hinnan vuoksi, eivät ole nyt käsiteltävän asian kannalta
merkityksellisiä.
130   Toiseksi on aiheellista todeta, että kyseessä oleva jäsenvaltio saattoi vapaasti määritellä ympäristöpolitiikkansa mukaisesti,
minkä kiviaineksina käytettävien materiaalien osalta se katsoi, että niitä on aiheellista verottaa, ja sulkea pois tietyt
materiaalit – muun muassa heikkolaatuisen vuolukiven ja liuskekiven sekä saven ja kaoliinin ja kaoliinisaven jätteet – AGL:n
soveltamisalasta asetettujen ympäristötavoitteiden vuoksi myös silloin, kun niitä käytetään kiviaineksina niiden louhimisen
jälkeen. Tältä osin väliintulijan ja komission esittämä selitys, jonka mukaan näiden materiaalien – joita on tähän asti käytetty
vähän kiviaineksina niiden korkeiden kuljetuskustannusten vuoksi – maksusta vapauttaminen mahdollistaa, että niitä käytetään
verotettavien neitseellisten kiviainesten korvikkeina, ja voi näin ollen myötävaikuttaa näiden viimeksi mainittujen materiaalien
louhimisen ja käytön rationalisointiin, on hyväksyttävä asetettuihin ympäristötavoitteisiin nähden.
131   AGL:n soveltamisalasta ja Yhdistyneen kuningaskunnan komissiolle 19.2.2002 osoittamasta kirjeestä seuraa, että AGL:n käyttöön
ottamisella pyrittiin nimenomaan vähentämään ja rationalisoimaan kiviaineksina tavallisesti käytettyjen niiden materiaalien
louhimista, jotka muodostavat 70 prosenttia Yhdistyneessä kuningaskunnassa louhituista mineraaleista, muun muassa suosimalla
niiden korvaamista kierrätetyillä tuotteilla tai muilla verosta vapautetuilla neitseellisillä materiaaleilla, kuten liuskekiven,
vuolukiven, saven, kaoliinin tai kaoliinisaven soralla ja jätteellä.
132   Lisäksi komissio osoitti, ilman että kantaja on tätä kiistänyt, että Walesissa sijaitsevissa kaivosjätekasoissa on huomattavat
varastot usein vanhaa liuskekiven soraa (tai heikkolaatuista liuskekiveä) ja Devonissa ja Cornwallissa on huomattavat varastot
kaoliinia ja kaoliinisavea. Näitä varastoja pidetään tällä hetkellä jätteenä, ja ne ovat maisemalle epäedullisia. Yhdistyneen
kuningaskunnan viranomaisten 19.2.2002 päivättyyn kirjeeseen sisältyvien tietojen mukaan jotkut niistä sijaitsevat kansallispuistojen
alueella. Näiden materiaalien kaupallisen hyödyntämisen verosta vapauttaminen, jotta niitä käytettäisiin kiviaineksina, tekee
niistä kilpailukykyisiä muihin neitseellisiin kiviaineksiin verrattuna ja mahdollistaa näin ollen varastojen käyttämisen.
Lisäksi komissio täsmensi suullisessa käsittelyssä, että kalkkikiveä voidaan louhiaa siten, että siitä ei synny paljon jätteitä,
toisin kuin liuskekiveä, joka on helposti särkyvää ja jonka louhimisessa syntyy väistämättä huomattavia määriä jätettä.
133   Tässä asiayhteydessä kantajan perustelu, joka liittyy liuskekiven, vuolukiven, saven, kaoliinin tai kaoliinisaven louhimisen
ympäristövaikutuksiin, ei ole riittävä, jotta voitaisiin todeta, että näiden materiaalien verosta vapauttaminen on ristiriidassa
asetettujen ympäristötavoitteiden kanssa ja että sillä myönnetään näin ollen selektiivinen etu asianomaisille toimialoille.
Tältä osin kantaja ei ole esittänyt yhtäkään vakuuttavaa seikkaa, jonka perusteella voitaisiin epäillä sitä, että kansallisen
lainsäätäjän päätös soveltaa AGL:ää vain sellaisten kiviainesten kaupalliseen hyödyntämiseen, joiden louhimista pidetään pääasiallisena
syynä ympäristön pilaantumiseen, kuten 19.2.2002 päivätystä kirjeestä käy ilmi, on perusteltu.
134   Näin ollen on aiheellista katsoa, että tiettyjen kiviaineksina käytettyjen neitseellisten materiaalien verosta vapauttaminen
ei ole ristiriidassa esitettyjen ympäristötavoitteiden kanssa ja että sitä voidaan järkevästi perustella AGL:n luonteella
ja yleisellä rakenteella.
135   Kolmanneksi on tarkasteltava kantajan perusteluita, jotka koskevat sitä, että AGL:n soveltaminen muun muassa korkeat tekniset
laatuvaatimukset täyttäviin kiviaineksiin (ajoratojen päällysteenä käytetyt materiaalit, rautatiesepelinä käytetty graniitti
ja vähän kutistuvassa tai äärimmäisen kestävässä betonissa käytetyt sorat) ja punaiseen betonisoraan (jota käytetään jalankulkuteiden
tai pyöräilyteiden päällysteenä), joita ei ole mahdollista korvata korvikemateriaaleilla, on epäjohdonmukaista. Kuten kantaja
väittää, näiden materiaalien – joita ei käytetä täytemaana niiden korkeamman hinnan vuoksi – verotuksen vaikutuksena ei tietenkään
voi pääsääntöisesti olla, että kysyntä siirtyy kierrätyskiviainesten kaltaisiin korvikemateriaaleihin siten, että neitseellisen
kiviaineksen louhiminen vähenee. On kuitenkin todettava, että tällä verotuksella voidaan kohtuullisesti vastata yhteen AGL:n
tavoitteista, joka on neitseellisen kiviaineksen tuotantoon liittyvien ympäristökustannusten sisällyttäminen hintoihin.
136   Tältä osin on korostettava, että nyt esillä olevassa asiassa maksun määrä, joka on 1,60 GBP verotettavalta kiviainestonnilta,
vastaa karkeasti arvioituna kiviainesten louhimiseen Yhdistyneessä kuningaskunnassa liittyviä keskimääräisiä ympäristökustannuksia,
joiden määräksi on arvioitu 1,80 GBP tonnilta vuoden 2001 huhtikuussa laaditussa kertomuksessa, jonka kantaja on esittänyt,
annettujen tietojen mukaan; tämän kertomuksen, jonka otsikko on ”Study on the Economic and Environmental Implications of the
use of Environmental Taxes and Charges in the European Union and its Member States” (ympäristöverojen ja -maksujen taloudellisia
vaikutuksia ja ympäristövaikutuksia Euroopan unionissa ja sen jäsenvaltioissa koskeva tutkimus), on laatinut Ecotec Research
& Consulting. Kertomuksessa korostetaan sitä, että on tärkeää, että maksun määrä on riittävä. Edellä esitetyt seikat vahvistavat
siis, että kyseessä olevien materiaalien verottamista voidaan perustella saastuttaja maksaa -periaatteen vaatimuksilla.
137   Saastuttaja maksaa -periaatteella voitiin perustella myös sellaisten materiaalien louhimisesta syntyvien sivutuotteiden verottamista,
joita ei voida korvata korvikemateriaaleilla, ja erityisesti niiden heikkolaatuisten kiviainesten verottamista, jotka syntyvät
sementin ja kalkin tuottamiseen tarkoitetun kalkkikiven, hiottujen kivien ja lasinvalmistuksessa käytettävän kvartsihiekan
louhimisen sivutuotteina, kuten Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten 19.2.2002 päivätystä kirjeestä käy ilmi. Lisäksi
näiden tuotteiden verottamista voidaan perustella myös tavoitteella – johon väliintulija on myös vedonnut edellä mainitussa
kirjeessä – pyrkiä kannustamaan kiviainesten rationaalisempaa louhintaa ja käsittelyä siten, että heikkolaatuisten kiviainesten
suhteellista osuutta vähennetään. Tätä suhteellista osuutta, joka vaihtelee louhosten välillä, kuten kantaja korostaa, voidaan
nimittäin muuttaa yhden ja saman louhoksen osalta. Komissio on kuitenkin korostanut tältä osin muun muassa vastineessaan,
että heikkolaatuisten kiviainesten ja korvaamattomien kiviainesten, joiden sivutuotteita ensin mainitut ovat, hintojen välinen
ero on melko pieni, mitä kantaja ei ole kiistänyt.
138   Tästä on selkeästi seurauksena, että kantajan perustelut, jotka liittyvät AGL:n aineellisen soveltamisalan määrittelyn väitettyihin
epäjohdonmukaisuuksiin asetettujen ympäristötavoitteiden kannalta, ovat kokonaisuudessaan täysin perusteettomat.
139   Kantaja ei siis ole osoittanut, että riidanalaisessa päätöksessä on ilmeinen arviointivirhe siltä osin kuin siinä todetaan,
että AGL:n aineelliseen soveltamisalaan ei liity valtiontukea.
140   Tässä vaiheessa on arvioitava kanneperustetta, joka liittyy riidanalaisen päätöksen puuttuviin perusteluihin AGL:n aineellisen
soveltamisalan arvioinnin osalta. Kantaja väittää tältä osin, että komissio jätti perustelematta sitä erilaista kohtelua AGL:n
kantamisen osalta, jota juuri on tarkasteltu.
141   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 253 artiklassa edellytettyjen perustelujen on oltava kyseessä olevan toimenpiteen luonteen
mukaisia ja niistä on selkeästi ja yksiselitteisesti ilmettävä yhteisön toimielimen päättely siten, että niille, joita toimenpide
koskee, selviävät sen syyt ja että toimivaltainen tuomioistuin voi tutkia toimenpiteen laillisuuden. Perusteluvelvollisuuden
täyttymistä on arvioitava asiaan liittyvien olosuhteiden perusteella, joita ovat muun muassa toimenpiteen sisältö, esitettyjen
perustelujen luonne ja se tarve, joka niillä, joille päätös on osoitettu tai joita se koskee suoraan ja erikseen, voi olla
selvennyksen saamiseksi. Perusteluissa ei tarvitse esittää kaikkia asiaan liittyviä tosiseikkoja ja oikeudellisia seikkoja
koskevia yksityiskohtia, koska tutkittaessa sitä, täyttävätkö päätöksen perustelut EY 253 artiklan vaatimukset, on otettava
huomioon päätöksen sanamuodon lisäksi myös asiayhteys ja kaikki asiaa koskevat oikeussäännöt (em. asia komissio v. Sytraval
ja Brink’s France, tuomion 63 kohta ja em. asia Thermenhotel Stoiser Franz ym. v. komissio, tuomion 94 kohta).
142   Tästä johtuu, että valtiontukea koskevan päätöksen perusteluvelvollisuutta ei voida määritellä ainoastaan sen jäsenvaltion
tiedontarpeen mukaan, jolle päätös on osoitettu (yhdistetyt asiat T‑371/94 ja T‑394/94, British Airways ym. ja British Midland
Airways v. komissio, tuomio 25.6.1998, Kok. 1998, s. II‑2405, 92 kohta). Erityisesti komission tehtävänä on, kun se hyväksyy
toimenpiteen EY 88 artiklan 3 kohdassa määrätyn alustavan tutkinnan päätteeksi, esittää yhteenveto tämän hyväksyvän päätöksen
pääasiallisista perusteluista, jotta kolmannet, joita asia koskee, voivat saada tiedon päätöksen perusteluista ja arvioida,
onko niiden aiheellista nostaa tätä päätöstä koskeva kumoamiskanne vedotakseen niille EY 88 artiklan 2 kohdassa myönnettyihin
menettelyllisiin oikeuksiin.
143   Erityisesti silloin, kun kyseessä on komission päätös, jolla alustava tutkintamenettely saatetaan päätökseen ja jossa todetaan,
ettei kantelijan ilmoittama toimenpide ole valtiontuki, komissiolla on joka tapauksessa velvollisuus selostaa kantelijalle
riittävän tarkoin ne syyt, joiden vuoksi kantelussa esitetyt tosiseikat ja oikeudelliset seikat eivät ole riittäneet osoittamaan,
että kyseessä on valtiontuki. Komissiolla ei kuitenkaan ole velvollisuutta ottaa kantaa sellaisiin kysymyksiin, jotka eivät
selvästi mitenkään liity asiaan tai ovat merkityksettömiä tai selvästi toissijaisia (em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s
France, tuomion 64 kohta).
144   Tässä asiassa riidanalaisen päätöksen 31, 32 ja 34 perustelukappaleesta käy ilmi, että komissio päätteli, että AGL:n soveltamisalaa
voitiin perustella tämän verojärjestelmän luonteella ja yleisellä rakenteella, koska AGL oli erityinen ympäristövero, jonka
hyvin rajallinen soveltamisala määriteltiin kyseisessä jäsenvaltiossa, joka voi vapaasti määritellä kansallisen verojärjestelmänsä
kyseessä olevan toimialan ominaisuuksien mukaan. Komissio korosti, että verotettavien ja verosta vapautettujen toimialojen
välinen erottelu oli perusteltua, koska yhtäältä haluttiin vähentää kiviainesten louhimista, jolla on ei-toivottuja ympäristöseurauksia,
ja edistää näiden kiviainesten järkevää käyttöä ja toisaalta kannustaa kierrätyskiviainesten ja muiden korvikemateriaalien
käyttöä siten, että uusiutumattomien luonnonvarojen käyttöä ja siitä aiheutuvia ympäristöhaittoja vähennetään.
145   Komissio esitti täten tiivistetysti mutta selkeästi syyt, joiden vuoksi se hylkäsi kantajan kantelussaan esittämät väitteet,
joiden sisältö toistetaan hyvin lyhyesti riidanalaisen päätöksen 14 ja 15 perustelukappaleessa. Kantaja nimittäin arvosteli
erottelua, joka tehtiin yhtäältä niiden materiaalien, joista AGL on maksettava, kuten tietyt heikkolaatuiset sivutuotteet
(kuten laastin tai sementin tuottamista varten louhittavan kalkkikiven sivutuotteet) ja hiekkakivi, josta kantajan mukaan
kannetaan veroa, vaikka sitä ei ole tarkoitettu käytettäväksi kiviaineksena, ja toisaalta joidenkin verosta vapautettujen
sivutuotteiden välillä (kuten liuskekiven ja kaoliinin jätteet, joita käytetään kiviaineksina ja jotka mainitaan riidanalaisen
päätöksen 11 perustelukappaleessa). Kantaja väitti, että tällainen erottelu oli omiaan vääristämään kilpailua näiden eri materiaalien
luokkien välillä eikä se ollut perusteltua järjestelmän luonteen tai logiikan kannalta.
146   Näin ollen kun otetaan huomioon yhtäältä se, että jäsenvaltioilla on vapaus – jota riidanalaisessa päätöksessä (31 ja 32 perustelukappale)
on korostettu – määritellä vero- ja ympäristöpolitiikkansa toteuttamalla, kuten nyt käsiteltävänä olevassa asiassa, alakohtaisia
ympäristöveroja (ks. edellä 115, 116, 128 ja 130 kohta), ja toisaalta se seikka, että kantaja on yhdistys, jonka jäseninä
on valveutuneita taloudellisia toimijoita, riidanalaisen päätöksen osalta ei voida katsoa, että se on puutteellisesti perusteltu,
koska siinä esitetään lyhyesti keskeiset toteamukset, joille se perustuu.
–       Vientien vapauttaminen verosta
147   Kantaja väittää, että myös kiviainesten viennin vapauttaminen on ristiriidassa AGL:n väitettyjen ympäristötavoitteiden kanssa.
Tällä vapautuksella pyritään kantajan mukaan vain säilyttämään brittiläisten tuottajien kilpailukyky vientimarkkinoilla.
148   Alustavasti on muistutettava, että AGL kannetaan neitseellisten kiviainesten käytöstä tai kaupallisesta hyödyntämisestä Yhdistyneessä
kuningaskunnassa. Neitseellisten kiviainesten tuonnista kannetaan veroa, mutta niiden vienti on vapautettu verosta, jotta,
kuten Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset väittävät, ”voidaan taata Yhdistyneessä kuningaskunnassa ja muissa jäsenvaltioissa
tuotettujen neitseellisten kiviainesten yhdenvertainen kohtelu” (riidanalaisen päätöksen 22 perustelukappale). Komissio perustelee
tätä vapauttamista riidanalaisessa päätöksessä (33 perustelukappale) sillä seikalla, että Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaiset
eivät voi valvoa materiaalien käyttämistä kiviaineksina oman maansa alueen ulkopuolella.
149   Komissio ja väliintulija ovat täsmentäneet näitä perusteluita ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimessa. Komissio korosti
muun muassa, että AGL on kulutukseen kohdistuva välillinen vero, jota sovelletaan pääsääntöisesti jäsenvaltioissa, joissa
kulutus tapahtuu, jotta vältytään vientituotteiden mahdolliselta kaksinkertaiselta verotukselta. Väliintulija puolestaan totesi,
että EY 91 artiklassa sallitaan vapautus sisäisestä verosta viennin yhteydessä, kunhan määrä, jonka maksamisesta vapautetaan,
ei ole suurempi kuin maksetun veron määrä.
150   Nämä AGL:n välillisen veron luonteeseen perustuvat perustelut on otettava huomioon siltä osin kuin, toisin kuin kantaja väittää,
ne liittyvät komission riidanalaisessa päätöksessä esittämiin syihin, eikä niitä voida näin ollen pitää tämän päätöksen tekemisen
jälkeen esitettyinä lisäperusteluina. Se, että komissio korostaa kyseessä olevien materiaalien kiviaineksina käyttämisen valvomista,
osoittaa, että komissio viittasi riidanalaisessa päätöksessä siihen seikkaan, että kyseinen toimenpide oli välillinen vero,
joka rasittaa itse tuotteita eikä yrityksiä.
151   Tässä asiassa on todettava, että AGL, jota, toisin kuin kantaja katsoo, sovelletaan kiviainesten kaupalliseen hyödyntämiseen
ja joka rasittaa täten tuotteita eikä tuottajien tuloja, on välillinen vero, johon EY 91 artiklan mukaisesti sovelletaan määrämaassa
verotuksen periaatetta.
152   Oikeuskäytännön mukaan kuitenkin sellaiseen erityiseen verotukselliseen toimenpiteeseen, joka voidaan perustella verojärjestelmän
sisäisellä logiikalla, ei sovelleta perustamissopimuksen 87 artiklan 1 kohtaa (em. asia Diputación Foral de Álava ym. v. komissio,
tuomion 164 kohta ja em. asia Diputación Foral de Guipúzcoa ym. v. komissio, tuomion 61 kohta).
153   Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa ei siis voida katsoa, että vientien vapauttamisella myönnetään viejille valikoiva etu,
koska se voidaan perustella AGL:n välillisen veron luonteella. Kyseessä oleva jäsenvaltio saattoi nimittäin vapaasti asettaa
kyseisen verojärjestelmän rakenteeseen liittyvät seikat etusijalle asetettuihin ympäristötavoitteisiin nähden. Seikka, johon
kantaja on vedonnut ja jonka mukaan muut jäsenvaltiot ovat tehneet erilaisia valintoja, on merkityksetön.
154   Näin ollen komissio ei ole tehnyt ilmeistä arviointivirhettä todetessaan riidanalaisessa päätöksessä, että vientien vapauttaminen
maksusta ei muodostanut valtiontukea.
155   Lisäksi komissio perusteli riidanalaisessa päätöksessä oikeudellisesti riittävällä tavalla AGL:n rakenteen perusteella sitä,
miksi se hylkäsi kantajan kantelussaan esittämät väitteet, jotka koskevat valikoivaa etua, joka viejille on väitetysti myönnetty
vientien verosta vapauttamisella.
156   Kaiken edellä esitetyn perusteella EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista ja perusteluvelvollisuuden laiminlyömistä koskevat perusteet
on hylättävä.

Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan velvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
157   Kantaja väittää, että AGL:n soveltamisalan määrittelemisen väitetyt epäjohdonmukaisuudet johtavat väistämättä toteamaan, että
AGL:n oikeudelliseen luonnehdintaan liittyi huomattavia vaikeuksia. Kantajan mukaan näitä vaikeuksia osoittavat myös High
Court of Justicen edellä mainitussa 19.4.2002 antamassa tuomiossa niiden osalta esittämät toteamukset ja Yhdistyneen kuningaskunnan
viranomaisten ilmoitukset, joiden mukaan AGL:n soveltamisala määriteltiin verosta vapautettujen toimialojen kansainvälisen
kilpailukyvyn säilyttämiseksi. Lisäksi liuskekiven ja vuolukiven sekä vientien verosta vapauttaminen on kantajan mukaan saastuttaja
maksaa -periaatteen vastainen. Kantajan mukaan komissio itse myönsi vastineessaan, että AGL:n määrittelemiseen EY 87 artiklan
1 kohdan kannalta liittyi paljon monitahoisia kysymyksiä, muun muassa kyseessä olevien markkinoiden rajaamisen osalta.
158   Lisäksi Yhdistyneen kuningaskunnan viranomaisten 9.12.2002 julkaisemasta konsultaatioasiakirjasta käy ilmi, että näillä viranomaisilla
oli vaikeuksia AGL:n soveltamisalan ja asetettujen ympäristötavoitteiden johdonmukaisuuden kanssa.
159   Lisäksi siitä, että vastineessa vedottiin kyseisen jäsenvaltion intressiin saada nopeasti päätös ja valtiontukien valvontajärjestelmän
toimimattomuuden uhkaan, ilmenee kantajan mukaan, että komissio perusteli päätöksensä muilla kriteereillä kuin niillä, jotka
liittyvät ”vakaviin vaikeuksiin”.
160   Näissä olosuhteissa vaikka oletetaan, että riidanalaisessa päätöksessä ei ole ilmeistä arviointivirhettä, minkä kantaja kiistää,
päätöksellä rikotaan kantajan mukaan kuitenkin EY 88 artiklan 3 kohtaa, jonka mukaan komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen
tutkintamenettely.
161   Komissio vastaa toteamalla, että oli selvää, että AGL oli poikkeuksellinen verorasite, joka ei kuulu valtiontukia koskevien
sääntöjen soveltamisalaan, että neitseellisten kiviainesten korvikkeiden poissulkeminen oli perusteltua järjestelmän luonteen
ja yleisen rakenteen vuoksi ja että kulutukseen kohdistuviin välillisiin veroihin tavanomaisesti sovellettava mekanismi ei
kuulunut valtiontukien alaan.
162   Väliintulija täsmentää, että jätteistä peräisin olevia kiviaineksia koskevalla konsultaatiolla, joka aloitettiin 9.12.2002,
pyrittiin keräämään tietoja kiviaineksista sen tarkastelemista varten, oliko ne aiheellista vapauttaa verosta ja hyödyttikö
tällainen verosta vapauttaminen teollisuutta ja voitiinko se suorittaa ilman, että siitä aiheutui yrityksille kohtuutonta
taakkaa ja väärinkäytön uhkaa. Konsultaatioasiakirjassa, johon kantaja viittasi, ei ehdotettu, että jätteiden käsittely on
ristiriidassa maksun tavoitteiden kanssa.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
163   Aluksi on aiheellista tarkastella komission väitettä, jonka mukaan – toisin kuin kantaja, jonka väite perustuu asetuksen N:o
659/1999 huhtikuussa 1999 tapahtunutta voimaantuloa edeltäneeseen oikeuskäytäntöön, väittää – vakavat tukitoimenpiteen arviointia
koskevat vaikeudet eivät enää edellytä komissiolta muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista. Komissio katsoo erityisesti,
että kun on kyse valtiontuesta, jota ei ole ilmoitettu, sillä on oikeus aloittamatta EY 88 artiklan 2 kohdassa määrättyä menettelyä
saada kyseiseltä jäsenvaltiolta ennalta tarpeelliset tiedot asetuksen N:o 659/1999 10 artiklan 2 kohdan nojalla.
164   Esillä olevassa asiassa ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin toteaa, että riidanalaisesta valtion toimenpiteestä tehtiin
ilmoitus vain siltä osin kuin siinä on kyse Pohjois-Irlantia koskevasta vapautuksesta eikä siltä osin kuin siinä on kyse AGL:n
soveltamisalan määrittelemisestä, joka vain on kyseessä tässä asiassa.
165   Tältä osin on korostettava, että komissiolla oleva velvollisuus, jonka mukaan sen on tutkittava ennalta mahdollinen lainvastainen
valtiontuki kyseisen jäsenvaltion kanssa, tarvittaessa pyytämällä tältä jäsenvaltiolta tietoja (asia C‑400/99, Italia v. komissio,
tuomion 10.5.2005, Kok. 2005, s. I‑3657, 29 ja 30 kohta), ei vapauta tätä toimielintä sillä olevasta velvollisuudesta aloittaa
muodollinen tutkintamenettely muun muassa, jos sillä on saatujen tietojen valossa yhä huomattavia vaikeuksia arvioida kyseistä
toimenpidettä. Tällainen velvollisuus on nimittäin suoraan seurausta EY 88 artiklan 3 kohdasta, sellaisena kuin sitä tulkitaan
oikeuskäytännössä, ja lisäksi se vahvistetaan nimenomaisesti asetuksen N:o 659/1999 4 artiklan 4 kohdassa ja 13 artiklan 1
kohdassa, kun komissio toteaa alustavan tutkinnan jälkeen, että lainvastaiseen toimenpiteeseen liittyy epäilyjä sen yhteensopivuuden
osalta (yhdistetyt asiat T‑195/01 ja T‑207/01, Government of Gibraltar v. komissio, tuomio 30.4.2002, Kok. 2002, s. II‑2309,
69 ja 72 kohta).
166   Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu menettely on luonteeltaan välttämätön silloin, kun
komissiolla on vakavia vaikeuksia sen arvioimisessa, onko tuki yhteismarkkinoille soveltuva. Komissio voi päättää menettelyn
EY 88 artiklan 3 kohdassa tarkoitettuun alustavaan vaiheeseen ja tehdä sen päätteeksi myönteisen päätöksen tuen soveltuvuudesta
ainoastaan, jos se on alustavan tutkinnan perusteella vakuuttunut joko siitä, että kyseinen hanke ei ole EY 87 artiklan 1
kohdassa tarkoitettu valtiontuki, tai siitä, että vaikka toimenpide määritellään tueksi, se on yhteismarkkinoille soveltuva.
Jos komissio sen sijaan on alustavan tutkinnan perusteella tehnyt vastakkaisen päätelmän tai jos se ei ole voinut alustavan
tutkinnan perusteella selvittää kaikkia niitä ongelmia, jotka ovat tulleet esiin arvioitaessa hankkeen soveltuvuutta yhteismarkkinoille,
komissiolla on velvollisuus hankkia kaikki tarvittavat lausunnot ja aloittaa tätä varten EY 88 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu
menettely (em. asia Matra v. komissio, tuomion 33 kohta; em. asia komissio v. Sytraval et Brink’s France, tuomion 39 kohta;
asia T‑46/97, SIC v. komissio, tuomio 10.5.2000, Kok. 2000, s. II‑2125, 71 kohta ja asia T‑73/98, Prayon-Rupel v. komissio,
tuomio 15.3.2001, Kok. 2001, s. II‑867, 42 kohta).
167   Komissiolla on tämä muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskeva velvollisuus erityisesti silloin, kun sillä on sen
jälkeen, kun se on tarkastellut kyseisen jäsenvaltion toimittamien tietojen perusteella riidanalaista valtion toimenpidettä
riittävällä tavalla, epäilyjä siltä osin, liittyykö toimenpiteeseen EY 87 artiklan 1 kohdassa määrätyn tuen osatekijöitä,
ja siltä osin, soveltuvatko ne yhteismarkkinoille (em. asia Italia v. komissio, tuomio 10.5.2005, tuomion 47 ja 48 kohta).
168   Nyt käsiteltävänä olevassa asiassa on aiheellista huomauttaa, että toisin kuin kantaja väittää, vain sen seikan perusteella,
että komissio otti huomioon kyseisen jäsenvaltion intressin nopean päätöksen saamiseen, ei voida olettaa, että tämä toimielin
käytti perusteena muita arviointiperusteita kuin sitä, joka liittyy vakavien arviointia koskevien vaikeuksien puuttumiseen,
päättääkseen olla aloittamatta muodollista tutkintamenettelyä.
169   Konsultaatioasiakirjaa, joka julkaistiin 9.12.2002, eli riidanalaisen päätöksen jälkeen, ei voida ottaa huomioon tämän päätöksen
lainmukaisuuden arviointia varten. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan kumoamiskanteen yhteydessä komission monitahoisia arviointeja
on tutkittava ainoastaan niiden seikkojen perusteella, jotka olivat komission tiedossa sen arvioidessa asiaa (asia T‑110/97,
Kneissl Dachstein v. komissio, tuomio 6.10.1999, Kok. 1999, s. II‑2881, 47 kohta ja asia T‑123/97, Salomon v. komissio, tuomio
6.10.1999, Kok. 1999, s. II‑2925, 48 kohta).
170   Näin ollen ainoat perustelut, jotka kantaja on asianmukaisesti esittänyt nyt käsiteltävänä olevan kanneperusteen tueksi ja
jotka koskevat AGL:n soveltamisalan määrittelemisen väitettyjä epäjohdonmukaisuuksia, ovat samat kuin ne, jotka kantaja esitti
EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista koskevan kanneperusteen yhteydessä.
171   Kuten ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin jo totesi, AGL:n kaltaisen ympäristöveron aineellisen soveltamisalan määritteleminen
kuului kyseisen jäsenvaltion toimivaltaan, ja sillä on vapaus vahvistaa ympäristöpolitiikkaa koskevat prioriteettinsa (ks.
edellä 115 ja 116 kohta). Tässä asiayhteydessä edellä todetusta (ks. edellä 138 ja 139 kohta) seuraa, että komissio saattoi
tekemättä ilmeistä arviointivirhettä katsoa, että siitä, että AGL:n aineellisen soveltamisalan määrittelemiseen ei liittynyt
valtiontukea, ei ollut epäilystäkään. Lisäksi vientien vapauttamista voitiin kiistatta perustella AGL:n välillisen veron luonteella
(ks. edellä 152 ja 153 kohta). Näin ollen High Court of Justicen 19.4.2002 antamassa tuomiossa esitetyt toteamukset tai väliintulijan
toteamukset, joiden mukaan se päätti olla kantamatta AGL:ää tietyistä materiaaleista kyseisten toimialojen kansainvälisen
kilpailukyvyn säilyttämiseksi, tai kyseisten markkinoiden määrittelemisen väitetty monitahoisuus, joihin kantaja on vedonnut,
eivät osoittaneet vakavien vaikeuksien olemassaoloa siltä osin kuin on kyse AGL:n luokittelusta valikoivuuden kriteerin kannalta.
172   Näin ollen on todettava, että komissio ei ylittänyt harkintavaltansa rajoja katsoessaan, että AGL:n aineellisen soveltamisalan
ja vientien maksusta vapauttamisen valvontaan EY 87 artiklan 1 kohdan kannalta ei liittynyt mitään vakavia vaikeuksia, minkä
vuoksi komission olisi pitänyt aloittaa muodollinen tutkintamenettely.
173   Tästä johtuu, että muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan velvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste
on hylättävä.

Kanneperuste, joka koskee sitä, että komissio on laiminlyönyt velvollisuuksiaan alustavan tutkinnan aikana
Asianosaisten lausumat
174   Kantaja väittää, että komissio ei tutkinut sen esittämää kantelua huolellisesti ja puolueettomasti. Lisäksi komissio myönsi
vastineessaan tehneensä riidanalaisen päätöksen nopeasti väliintulijan vaatimuksesta.
175   Lisäksi komissio ei kantajan mukaan ilmoittanut riidanalaisessa päätöksessä riittävällä tavalla kantelun hylkäämisen syitä.
Päätöksessä ei kantajan mukaan käsitellä kantajan kantelussaan esiintuomia epäjohdonmukaisuuksia, kuten verottoman kalkkikiven
tuottamisesta peräisin olevien sivutuotteina saatavien materiaalien verottamista ja sellaisen liuskekiven verottamatta jättämistä,
joka louhitaan kiviaineksena käyttämistä varten. Lisäksi vientien osalta riidanalaisessa päätöksessä ei tutkita kysymystä,
joka koskee heikompilaatuisten materiaalien vientien verosta vapauttamista.
176   Komissio hylkää nämä perustelut. Se väittää, että riidanalaisessa päätöksessä tarkasteltiin kaikkia tässä kantelussa esiin
tuotuja kysymyksiä, jotka ovat samat kuin ensimmäisessä kantelussa esiin tuodut kysymykset. Vain ajankohta on selityksenä
sille, miksi kantajan kantelua ei mainita riidanalaisen päätöksen kolmannessa perustelukappaleessa, jossa ensimmäinen kantelu
mainitaan.
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
177   Oikeuskäytännön mukaan on niin, että kun asianomaiset henkilöt ovat toimittaneet komissiolle kanteluita, jotka koskevat valtion
toimenpiteitä, joista ei ole tehty ilmoitusta EY 88 artiklan 3 kohdan mukaisella tavalla, tällä toimielimellä on tässä määräyksessä
määrätyn alustavan menettelyn yhteydessä perustamissopimukseen sisältyviin perustavanlaatuisiin valtiontukimääräyksiin perustuvan
hallinnollisen menettelyn asianmukaisen kulun turvaamiseksi velvollisuus tutkia nämä kantelut huolellisesti ja puolueettomasti
(em. asia komissio v. Sytraval ja Brink’s France, tuomion 62 kohta ja em. asia SIC v. komissio, tuomion 105 kohta).
178   Nyt esillä olevassa asiassa kantaja ei esitä yhtäkään painavaa seikkaa, jonka perusteella voidaan olettaa, että komissio ei
tutkinut asiakirja-aineistoa riittävällä tavalla. Sitä vastoin aineistosta käy ilmi, että tämä toimielin kehotti Yhdistyneen
kuningaskunnan viranomaisia esittämään huomautuksensa ensimmäisessä kantelussa esitetyistä pääasiallisista väitteistä – jotka
ovat keskeisiltä osin samankaltaiset kuin kantajan kantelussa esitetyt väitteet – ja että komissio pyysi näiltä lisätietoja,
jotka toimitettiin edellä mainitussa 19.2.2002 päivätyssä kirjeessä. Tässä asiayhteydessä muiden todisteiden puuttuessa vain
se seikka, että riidanalainen päätös tehtiin nopeasti, ei mahdollista toteamusta, että tutkinta oli puutteellinen.
179   Lisäksi on aiheellista todeta, että komissio antoi riidanalaisen päätöksen, joka oli osoitettu kyseessä olevalle jäsenvaltiolle,
tiedoksi kantajalle hyvän hallinnon periaatteen mukaisesti. Tässä päätöksessä ilmoitetaan kuitenkin riittävällä tavalla syyt,
joiden vuoksi kantajan kantelussa esitetyt väitteet hylättiin, kuten on jo todettu (ks. edellä 144, 145 ja 155 kohta).
180   Tästä seuraa, että kanneperuste, joka liittyy siihen, että komissio on laiminlyönyt velvollisuuksiaan alustavan tutkinnan
aikana, on hylättävä.
181   Kaikista näistä syistä kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.

Oikeudenkäyntikulut
182   Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen työjärjestyksen 87 artiklan 2 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan
korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujensa
korvaamista, kantaja on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
183   Kyseisen työjärjestyksen 87 artiklan 4 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan jäsenvaltiot, jotka ovat asiassa väliintulijoina,
vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Näin ollen Ison-Britannian ja Pohjois-Irlannin yhdistynyt kuningaskunta vastaa
omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Näillä perusteilla
YHTEISÖJEN ENSIMMÄISEN OIKEUSASTEEN TUOMIOISTUIN (laajennettu toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Kanne hylätään.
2)
Kantaja vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan ja komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.
3)
Väliintulija vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Pirrung
Meij
Forwood
Pelikánová

Papasavvas
Julistettiin Luxemburgissa 13 päivänä syyskuuta 2006.
E. Coulon

J. Pirrung
kirjaaja

jaoston puheenjohtaja
Sisällys
Tosiseikat
Finance Act 2001
Hallinnollinen menettely ja oikeudenkäyntimenettely kansallisessa tuomioistuimessa
Riidanalainen päätös
Oikeudenkäyntimenettely
Asianosaisten vaatimukset
Tutkittavaksi ottaminen
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Asiakysymys
EY 87 artiklan 1 kohdan rikkomista ja perustelujen puuttumista koskevat kanneperusteet
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
– AGL:n aineellinen soveltamisala
– Vientien vapauttaminen maksusta
Muodollisen tutkintamenettelyn aloittamista koskevan velvollisuuden laiminlyöntiä koskeva kanneperuste
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Kanneperuste, joka koskee sitä, että komissio on loukannut velvollisuuksiaan alustavan tutkinnan aikana
Asianosaisten lausumat
Ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuimen arviointi asiasta
Oikeudenkäyntikulut
*
Oikeudenkäyntikieli: englanti.