CELEX: 62006CJ0262
Telekomunikāciju nozare
Universālais pakalpojums un lietotāju tiesības
Jēdziens "pienākumi", kas pagaidu kārtā atstājami spēkā
Direktīvas 2002/21/EK (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Direktīvas 2002/22/EK (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts
Balss telefonijas pakalpojumu tarifi
Pienākums saņemt administratīvu atļauju

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV L 108, 33. lpp.
; turpmāk tekstā — “pamatdirektīva”) 27. panta pirmo daļu un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) (
OV L 108, 51. lpp.
; turpmāk tekstā — “universālā pakalpojuma direktīva”) 16. panta 1. punkta a) apakšpunktu.
Šis lūgums iesniegts saistībā ar kasācijas sūdzību (“Revision”) tiesvedībā
Bundesrepublik Deutschland
, ko pārstāv
Bundesnetzagentur für Elektrizität, Gas, Telekommunikation, Post und Eisenbahnen
(Federālā elektroenerģijas, gāzes, telekomunikāciju, pasta un dzelzceļa aģentūra, turpmāk tekstā — “reglamentējošā iestāde”), pret
Deutsche Telekom AG
(turpmāk tekstā — “
Deutsche Telekom
”) par 2004. gada 8. jūnija lēmumu, ar kuru reglamentējošā iestāde atzinusi, ka uz
Deutsche Telekom
piemērotajiem tarifiem un ar tiem saistīto vispārējo pārdošanas nosacījumu saturu attiecībā uz konkrētām “piedāvājumu paketēm” attiecās pienākums saņemt atļauju 1996. gada 25. jūlija Telekomunikāciju likuma (
Telekommunikationsgesetz; BGBl.
1996 I, 1120. lpp.; turpmāk tekstā — “
TKG 1996
”) 25. panta 1. punkta izpratnē.
Atbilstošās tiesību normas
Kopienu tiesiskais regulējums
Eiropas Parlamenta un Padomes 1998. gada 26. februāra Direktīvas 98/10/EK par atvērtā tīkla nodrošinājuma (ATN) piemērošanu balss telefonijas sakariem un par universālo pakalpojumu telekomunikācijās konkurences apstākļos (
OV L 101, 24. lpp.
) 17. pantā paredzēti šādi tarifikācijas principi:
“1.   Neskarot īpašos 3. panta noteikumus par tarifu pieejamību vai 6. punkta noteikumus, valstu reglamentējošās iestādes nodrošina, ka gan balss telefonijas sakarus nodrošinošās organizācijas ar būtisku ietekmi tirgū, gan saskaņā ar 5. pantu norīkotās organizācijas ar būtisku ietekmi tirgū izpilda šī panta noteikumus.
2.   Ar fiksētā publiskā telefonu tīkla un publisko fiksēto telefonsakaru pakalpojumu izmantošanas tarifiem tiek ievēroti izmaksu orientācijas pamatprincipi, kas minēti Direktīvas 90/387/EEK II pielikumā.
3.   Neskarot [Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 30. jūnija] Direktīvas 97/33/EK par savstarpēju savienojumu [telekomunikācijās universālā pakalpojuma un savietojamības nodrošināšanai, piemērojot atvērtā tīkla nodrošināšanas (ATN) principus (
OV L 199, 32. lpp.
)] 7. panta 3. punktu, publiskā fiksētā telefonsakaru tīkla piekļuves tarifi un tā izmantošanas tarifi nav atkarīgi no piemērošanas tipa, ko lietotāji īsteno, izņemot, ja tie pieprasa citus pakalpojumus vai aprīkojumu.
4.   Pakalpojumu papildu aprīkojuma, nodrošinot pieslēgumu publiskam fiksētam telefonsakaru tīklam un publisku fiksētu telefonsakaru pakalpojumiem, tarifi saskaņā ar Kopienu tiesībām ir pietiekami nesasaistīti, līdz ar ko lietotājam nav jāmaksā par papildu aprīkojumu, kas prasītajam pakalpojumam nav vajadzīgs.
5.   Tarifu grozījumi stājas spēkā tikai pēc attiecīga perioda pēc to izziņošanas, ko nosaka valsts reglamentējošā iestāde.
6.   Neskarot 3. pantu par pieņemamām cenām, dalībvalsts var atļaut tās reglamentējošajai iestādei nepiemērot šī panta 1., 2., 3., 4. vai 5. punktu attiecīgajā ģeogrāfiskajā zonā, ja tiek pierādīts, ka publisko fiksēto telefonsakaru tirgū pastāv reāla konkurence.”
Saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/19/EK par piekļuvi elektronisko komunikāciju tīkliem un ar tiem saistītām iekārtām un to savstarpēju savienojumu (piekļuves direktīva) (
OV L 108, 7. lpp.
; turpmāk tekstā — “piekļuves direktīva”) preambulas divpadsmito apsvērumu, lai nodrošinātu pašreizējo nolīgumu nepārtrauktību un izvairītos no juridiskā vakuuma, jaunajā telekomunikāciju tiesiskajā regulējumā ir jāsaglabā ar iepriekšējo tiesisko regulējumu noteiktie pienākumi līdz to pārskatīšanai.
Pamatdirektīvas 16. panta 1. punktā paredzēts — cik vien iespējams drīz pēc rekomendācijas vai jebkādu tās atjauninājumu pieņemšanas valsts pārvaldes iestādes veic attiecīgo tirgu analīzi, iespēju robežās ņemot vērā vadlīnijas. Dalībvalstis nodrošina, ka šī analīze attiecīgos gadījumos ir veikta sadarbībā ar valsts kompetentajām iestādēm konkurences jomā.
Pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā noteikts:
“Dalībvalstis saglabā visus pienākumus saskaņā ar [piekļuves direktīvas] 7. pantā un [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. pantā minētajiem valsts tiesību aktiem līdz brīdim, kad valsts pārvaldes iestāde ir noteikusi minētos pienākumus saskaņā ar šīs direktīvas 16. pantu.”
Piekļuves direktīvas 7. pants formulēts šādi:
“
Iepriekšējo pienākumu attiecībā uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu pārskats
1.   Dalībvalstis saglabā visus pienākumus uzņēmumiem, kas nodrošina publiskus komunikāciju tīklus un/vai pakalpojumus attiecībā uz piekļuvi un savstarpējo savienojumu, kas bija spēkā pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā, saskaņā ar Direktīvas [97/33] 4., 6., 7., 8., 11., 12. un 14. pantu, Direktīvas [98/10] 16. pantu un [Padomes 1992. gada 5. jūnija] Direktīvas 92/44/EEK [par atvērtā tīkla noteikuma piemērošanu nomātām līnijām (
OV L 165, 27. lpp.
)] 7. un 8. pantu, līdz brīdim, kad šie pienākumi ir pārskatīti un ir izdarīta noteikšana saskaņā ar 3. punktu.
2.   Komisija noteiks atbilstīgus tirgus, lai saskaņā ar [pamatdirektīvas] 15. pantu pieņemtu pienākumus, kas minēti 1. punktā sākotnējā ieteikumā par attiecīgiem produktu un pakalpojumu tirgiem, un lēmumu, ar kuru nosaka vairāku valstu tirgus.
3.   Dalībvalstis nodrošina to, ka, cik vien iespējams drīz pēc šīs direktīvas stāšanās spēkā un periodiski pēc tam, valsts pārvaldes iestādes veic tirgus analīzi saskaņā ar [pamatdirektīvas] 16. pantu, lai noteiktu, vai ir nepieciešams saglabāt, grozīt vai atcelt šos pienākumus. Personām, kuras ietekmējusi šāda pienākumu grozīšana vai atcelšana, nosaka atbilstīgu paziņošanas termiņu.”
Universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā noteikts:
“
Saistību pārskats
1.   Dalībvalstis saglabā visas saistības attiecībā uz:
a)
mazumtirdzniecības tarifiem publisko telefonu tīklu piekļuves un izmantošanas nodrošināšanai, kas noteiktas saskaņā ar 17. pantu [..] Direktīvā [98/10];
b)
operatora izvēli vai iepriekšēju izvēli, kas noteiktas saskaņā ar [..] Direktīvu [97/33]
[..].”
Valsts tiesiskais regulējums
TKG 1996
24. pantā
inter alia
paredzēts, ka tarifi jāpamato ar izmaksām, kas saistītas ar efektīvu pakalpojumu sniegšanu, un tiem jāizpilda šādas prasības: 1) nedrīkst būt nekādas papildu maksas, kas noteiktas, tikai pateicoties tam, ka uzņēmējs attiecīgajā telekomunikāciju tirgū ieņem dominējošo stāvokli Konkurences ierobežojumu likuma (
Gesetz gegen Wettbewerbsbeschränkungen
, redakcijā, kas publicēta
BGBl.
1989 I, 2486. lpp.) 19. panta izpratnē, 2) nedrīkst būt nekādas atlaides, kas negatīvi ietekmē citu uzņēmumu konkurences iespējas telekomunikāciju tirgū, un 3) lietotājiem nedrīkst piešķirt priekšrocības salīdzinājumā ar citiem līdzīgu vai identisku telekomunikācijas pakalpojumu saņēmējiem attiecīgajā telekomunikāciju tirgū, izņemot, ja tiek pierādīts, ka tam ir objektīvs iemesls.
TKG 1996
25. pantā noteikts:
“1)   Saskaņā ar šī likuma 24. un 27.–31. pantu tarifi un ar tiem saistītie vispārējie pārdošanas nosacījumi attiecībā uz transmisijas līniju un balss telefonijas pakalpojumu piedāvājumu saskaņā ar 3. un 4. licenču klasi 6. panta izpratnē ir pakļauti reglamentējošās iestādes atļaujas procedūrai, ja licences īpašniekam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis Konkurences ierobežojumu likuma 22. panta izpratnē.
2)   Tarifi un ar tiem saistītie vispārējie pārdošanas nosacījumi attiecībā uz telekomunikāciju pakalpojumiem, kas nav minēti 1. punktā un ko sniedz uzņēmumi, kuriem attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis Konkurences ierobežojumu likuma 22. panta izpratnē, saskaņā ar 24. pantu, 27. panta 4. punktu un 31. pantu ir pakļauti 30. pantā paredzētajai procedūrai.
3)   1. un 2. punkts pēc analoģijas ir piemērojami tarifiem un ar tiem saistītiem vispārējiem pārdošanas nosacījumiem, ko īsteno uzņēmums, kas kopā ar licences īpašnieku 1. punkta izpratnē vai ar uzņēmumu 2. punkta izpratnē veido vienu un to pašu uzņēmumu. Vienu un to pašu uzņēmumu veido uzņēmumi, kam ir savstarpēja saikne Konkurences ierobežojumu likuma 36. panta 2. punkta un 37. panta 1. un 2. punkta izpratnē.”
2004. gada 22. jūnija Telekomunikāciju likuma (
Telekommunikationsgesetz
;
BGBl.
2004 I, 1190. lpp.), kas grozīts ar 2005. gada 7. jūlija likumu (
BGBl.
2005 I, 1970. lpp.; turpmāk tekstā — “
TKG 2004
”), 150. pantā tarifi regulēti šādi:
“1)   Tas, ko pirms šī likuma stāšanās spēkā reglamentējošā iestāde ir noteikusi attiecībā uz dominējošo stāvokli tirgū, kā arī no tā izrietošie pienākumi paliek spēkā līdz to aizstāšanai ar jauniem lēmumiem atbilstoši 2. daļai. Tas attiecas arī uz gadījumu, kad dominējošā stāvokļa tirgū noteikšana ir ietverta tikai administratīva akta motīvu daļā. Pirmais teikums pēc analoģijas piemērojams [
TKG 1996
] 36., 37. pantā un 39. panta otrajā alternatīvā minētajiem pienākumiem.
[..]”
Pamata prāva un prejudiciālie jautājumi
2003. gadā
Deutsche Telekom
piedāvāja tirgū dažādas telekomunikāciju pakalpojumu “piedāvājumu paketes”, ietverot gan pakalpojumus, kas pakļauti pienākumam saņemt
TKG 1996
25. panta 1. punktā paredzēto reglamentējošās iestādes atļauju, gan pakalpojumus, attiecībā uz kuriem šī atļauja nav jāsaņem.
Vairākas sūdzības reglamentējošajai iestādei 2003. gada decembrī lika uzsākt izmeklēšanas procedūru, lai izvērtētu, vai šīs paketes kopumā bija pakļautas šim pienākumam.
Ar 2004. gada 8. jūnija lēmumu reglamentējošā iestāde atzina, ka uz īstenotajiem tarifiem un ar tiem saistītajiem vispārējiem pārdošanas nosacījumiem attiecas pienākums saņemt
TKG 1996
25. pantā paredzēto atļauju.
Deutsche Telekom
par šo lēmumu iesniedza prasību kopā ar pieteikumu par pagaidu pasākumiem
Verwaltungsgericht Köln
[Ķelnes Administratīvajā tiesā].
2005. gada 15. septembra spriedumā šī tiesa
Deutsche Telekom
iesniegto prasību apmierināja, pamatojot ar to, ka 2004. gada
TKG
150. panta 1. punkta pārejas noteikums attiecas tikai uz pienākumiem, kam nav vajadzīgs neviens īstenošanas akts un kas ir piemērojami
per se
; tie ir kritēriji, kurus
TKG 1996
25. panta 1. punkts neizpilda.
Par šo spriedumu reglamentējošā iestāde iesniedza kasācijas sūdzību (“Revision”)
Bundesverwaltungsgericht
[Vācijas Federālā administratīvā tiesa], kas nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai [pamatdirektīvas] 27. panta pirmā daļa un [universālā pakalpojuma direktīvas] 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts interpretējami tādējādi, ka pagaidām atstājama spēkā agrāk valsts tiesībās paredzēta likumiska prasība apstiprināt tarifus par tādu balss telefonijas pakalpojumu sniegšanu lietotājiem, ko sniedz uzņēmumi, kuriem tirgū ir dominējošs stāvoklis, un līdz ar to arī šo prasību noteicošais administratīvais akts?
Ja atbilde uz pirmo jautājumu ir noliedzoša:
2)
Vai Kopienu tiesības nepieļauj [šādu likumisko prasību un administratīvo aktu] atstāt spēkā tik plašā apmērā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Uzdodot pirmo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai pamatdirektīvas 27. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā paredzēts uz laiku atstāt spēkā likumisku pienākumu saņemt atļauju attiecībā uz noteiktiem telefonsakaru tarifiem, ko īsteno uzņēmums, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, kas paredzēts agrāk valsts tiesībās, kā arī šo pienākumu nosakošo administratīvo aktu.
Reglamentējošā iestāde nav pieņēmusi nevienu lēmumu saskaņā ar pamatdirektīvas 16. pantu, jo brīdī, kad iesniedzējtiesā notika tiesvedība, attiecīgā balss telefonijas pakalpojumu tirgus analīze nebija pabeigta.
Par pamatdirektīvas 27. panta un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta interpretāciju
Runājot par pamatdirektīvas 27. panta burtisku interpretāciju, ir jāatzīmē, ka jāatstāj spēkā “visi pienākumi”, kas paredzēti dalībvalstu tiesību aktos un kas minēti piekļuves direktīvas 7. pantā un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantā. Piekļuves direktīvas 7. pants attiecas uz pienākumiem, kas saistīti ar piekļuvi un savstarpējo savienojumu un kas noteikti uzņēmumiem, kas nodrošina tīklu un/vai publisko sakaru pakalpojumus, un kuri bija piemērojami pirms pamatdirektīvas stāšanās spēkā. Universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunktā paredzēts atstāt spēkā visus pienākumus, kas saistīti ar mazumtirdzniecības tarifiem publisko telefonu tīklu piekļuves un izmantošanas nodrošināšanai.
Līdz ar to, kā to savu secinājumu 30. punktā ir atzīmējis ģenerāladvokāts, visi šādi pienākumi, kas noteikti saskaņā ar dalībvalstu agrāku tiesisko regulējumu, kas pieņemts pirms regulējuma, kura pamatā ir pamatdirektīva, piekļuves direktīva, universālā pakalpojuma direktīva un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/20/EK par elektronisko komunikāciju tīklu un pakalpojumu atļaušanu (atļauju izsniegšanas direktīva) (turpmāk tekstā — “jaunais tiesiskais regulējums”), neatkarīgi no to rakstura pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā.
Tas, ka lēmums izbeigt šo pagaidu situāciju sakarā ar to, ka ir veikta pamatdirektīvas 16. pantā minētā tirgus analīze, ir uzticēts reglamentējošajai iestādei, šo interpretāciju nemaina, jo šī iestāde tikai īsteno pienākumus, kas noteikti ar spēkā esošajiem tiesību aktiem, kuru pamatā ir jaunais tiesiskais regulējums. Tieši šajā regulējumā tiek noteikti pienākumi, kas grozāmi, atstājami spēkā vai atceļami.
Šāda interpretācija atbilst arī jaunā tiesiskā regulējuma izcelsmei un sistēmai.
Runājot par tā izcelsmi, ir skaidrs, ka 2000. gada 12. jūlija priekšlikumā Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem [COM (2000) 393, galīgā redakcija] netika paredzēts neviens pārejas noteikums
expressis verbis
.
Ekonomikas un sociālo lietu komitejas 2001. gada 24. janvāra atzinuma par “Priekšlikumu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvai par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem” (
OV C 123, 56. lpp.
) 4.4. punktā minēta nepieciešamība “skaidri precizēt, ka esošie tiesību akti jāpiemēro tikai līdz brīdim, kad ir pabeigta pirmā saskaņā ar jauno direktīvu veiktā tirgu analīze”.
Šī priekšlikuma teksts tika pārņemts Kopējā nostājā (EK) Nr. 38/2001, ko Padome pieņēmusi 2001. gada 17. septembrī, lai pieņemtu Eiropas Parlamenta un Padomes direktīvu par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV C 337, 34. lpp.
); no šīs nostājas teksta izriet, ka Padome vēlējusies nodrošināt juridisko skaidrību un ņemt vērā dažādās valstu situācijas.
Līdz ar to Kopienu likumdevējs acīmredzami nav vēlējies ierobežot pamatdirektīvas 27. panta pirmajā daļā minēto pienākumu kategorijas.
Runājot par jaunā tiesiskā regulējuma sistēmu, ir jāatzīst, pirmkārt, ka pienākumi, kas noteikti uzņēmumam, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, tika noteikti pašos iepriekšējā tiesiskā regulējuma dokumentos, taču saskaņā ar jauno tiesisko regulējumu valstu reglamentējošās iestādes ir kompetentas noteikt attiecīgo tirgu un tam piemērot reglamentējošus aktus. Tāpat šīs iestādes veic tirgus analīzi un nosaka, kuriem uzņēmumiem šajā tirgū ir būtiska ietekme.
Otrkārt, piekļuves direktīvas 7. pants, paredzot pienākumus, kas piemērojami pirms šīs direktīvas stāšanās spēkā un ko dalībvalstis atstāj spēkā, min, pirmkārt, Direktīvas 97/33 4. pantu, kurā tieši paredzēti pienākumi uzņēmējiem, kā arī, otrkārt, Direktīvas 97/33 6.–8., 11., 12. un 14. pantu, Direktīvas 98/10 16. pantu un Direktīvas 92/44 7. un 8. pantu, kuros uzdots dalībvalstīm īstenot šīs normas, kas savukārt ir jāveic valsts iestādēm vai valsts reglamentējošajām iestādēm.
Treškārt, jāuzsver, ka universālā pakalpojuma direktīvas preambulas divdesmit astotajā apsvērumā paredzēts, ka ir jānodrošina to spēkā esošo noteikumu piemērošana, kas attiecas uz nomāto līniju pakalpojumiem, kas noteikti Kopienu telekomunikāciju jomas tiesību aktos, it īpaši Direktīvā 92/44, līdz valsts reglamentējošās iestādes nolemj, ka šādi noteikumi vairs nav nepieciešami tāpēc, ka to teritorijā ir izveidojies pietiekami konkurētspējīgs tirgus.
Vispirms šis nepārtrauktības mērķis tiek skaidri īstenots ar universālā pakalpojuma direktīvas VII pielikumu attiecībā uz nosacījumiem, kas piemērojami minimālajam nomāto līniju kopumam, kas minēts šīs direktīvas 18. pantā, kā arī ar šīs direktīvas 16. panta 1. punkta c) apakšpunktu, kurā paredzēts atstāt spēkā pienākumus attiecībā uz nomātajām līnijām, kas minēti Direktīvas 92/44 3., 4., 7. un 10. pantā, kuros dalībvalstīm paredzēti pienākumi, un 6. un 8. pantā; Direktīvas 92/44 reglamentējošais raksturs nav apstrīdams.
Tad universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) un b) apakšpunktā paredzēts atstāt spēkā pienākumus gan attiecībā uz mazumtirdzniecības tarifiem, kas minēti Direktīvas 98/10 17. pantā, gan attiecībā uz operatora izvēli vai iepriekšēju izvēli, kas minēta Direktīvā 97/33.
No iepriekšējiem apsvērumiem izriet, ka minētie pienākumi attiecas gan uz individuāliem aktiem, gan uz reglamentējošiem pasākumiem, kurus piemēro iestāde, kuras norīkošana ir atkarīga no katras attiecīgās dalībvalsts konstitucionālās organizācijas.
Visbeidzot, šo interpretāciju apstiprina attiecīgo normu mērķa izvērtējums.
Piekļuves direktīvas preambulas divpadsmitajā apsvērumā un 7. pantā paredzēta nepieciešamība izvairīties no juridiskā vakuuma starp veco un jauno tiesisko regulējumu. Šajā sakarā ir paredzēts atstāt spēkā visus esošos pienākumus neatkarīgi no to pamata.
Tādējādi,
expressis verbis
atsaucoties uz piekļuves direktīvas 7. pantu un universālā pakalpojuma direktīvas 16. pantu, pamatdirektīvas 27. pantam pilnīgi noteikti ir bijis tāds pats mērķis, proti, nodrošināt nepārtrauktību starp veco un jauno tiesisko regulējumu neatkarīgi no uzņēmējiem noteikto pienākumu rakstura un pamata.
Par “TKG 1996” 25. panta 1. punktu
TKG 1996
25. panta 1. punkts iepriekšējas atļaujas procedūrai pakļauj tarifus, ko uzņēmumi, kam attiecīgajā tirgū ir dominējošs stāvoklis, piemēro gala patērētājiem kā atlīdzību par balss telefonijas pakalpojumiem saskaņā ar šī paša likuma 24. un 27.–31. pantu.
Direktīvas 98/10 17. panta, ko nepārprotami spēkā paturējis universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts, kas minēts pamatdirektīvas 27. pantā, 1. punktā definēta valsts reglamentējošo iestāžu loma, kā arī licences ņēmēju, kam tirgū ir dominējošs stāvoklis, pienākums izpildīt tajā paredzētos noteikumus. Direktīvas 98/10 17. panta 2. punktā noteikts, ka ar fiksētā publiskā telefonu tīkla un publisko fiksēto telefonsakaru pakalpojumu izmantošanas tarifiem ir jāievēro izmaksu orientācijas pamatprincipi.
Atbilstoši
TKG 1996
24. pantam tarifi jāpamato ar izmaksām, kas saistītas ar efektīvu pakalpojumu sniegšanu, un tiem jāizpilda prasības, kas minētas šī panta 2. punktā, kurā
inter alia
paredzēts, ka tarifiem nedrīkst būt nekādas papildu maksas, kas noteiktas, tikai pateicoties tam, ka uzņēmējs attiecīgajā telekomunikāciju tirgū ieņem dominējošo stāvokli.
Līdz ar to tāda norma kā
TKG 1996
25. pants, kurā paredzēts vispārējs pienākums saņemt atļauju, tai pat laikā atsaucoties uz izmaksu orientācijas principu, kas paredzēts tādā normā kā šī likuma 24. pants, var tikt uzskatīta par normu, ar kuru tiek īstenots Direktīvas 98/10 17. pants.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka tāds pienākums, kāds paredzēts
TKG 1996
25. pantā, ir pienākums universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkta izpratnē un tāpēc pagaidu kārtā ir atstājams spēkā.
Kā apgalvo
Deutsche Telekom
, valsts reglamentējošā iestāde, neveicot attiecīgā tirgus analīzi, tādējādi var nepārprotami aizkavēt jauno Kopienu tiesību normu piemērošanu. Tomēr šādā gadījumā valsts iestādēm un, ja nepieciešams, kompetentajām tiesām ir jāizdara secinājumi un Komisijai ir jāīsteno savas pilnvaras, lai nodrošinātu pilnīgu Kopienu tiesību piemērošanu.
Ņemot vērā visus iepriekšējos apsvērumus, uz pirmo uzdoto jautājumu ir sniedzama šāda atbilde: pamatdirektīvas 27. panta pirmā daļa un universālā pakalpojuma direktīvas 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā valsts tiesībās pirms jaunā tiesiskā regulējuma noteikts likumisks pienākums saņemt atļauju izmantot tarifus attiecībā uz balss telefonijas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, ko sniedz uzņēmumi, kam šajā tirgū ir tāds dominējošs stāvoklis, kas paredzēts
TKG 1996
25. pantā, kā arī attiecīgie šo pienākumu apstiprinošie administratīvie akti.
Ievērojot uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamata lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) 27. panta pirmā daļa un Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīvas 2002/22/EK par universālo pakalpojumu un lietotāju tiesībām attiecībā uz elektronisko sakaru tīkliem un pakalpojumiem (universālā pakalpojuma direktīva) 16. panta 1. punkta a) apakšpunkts ir interpretējami tādējādi, ka pagaidu kārtā ir jāatstāj spēkā valsts tiesībās pirms šīm direktīvām noteikts likumisks pienākums saņemt atļauju izmantot tarifus attiecībā uz balss telefonijas mazumtirdzniecības pakalpojumiem, ko sniedz uzņēmumi, kam šajā tirgū ir tāds dominējošs stāvoklis, kas paredzēts 1996. gada 25. jūlija Telekomunikāciju likuma (
Telekommunikationsgesetz
) 25. pantā, kā arī attiecīgie šo pienākumu apstiprinošie administratīvie akti.

[Paraksti]
(
*1
)	 Tiesvedības valoda — vācu.