CELEX: 62004TJ0016
Vide
Direktīva 2003/87/EK
Sistēma siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai
Prasība atcelt tiesību aktu
Tiešas un individuālas ietekmes neesamība
Prasība atlīdzināt zaudējumus
Pieņemamība
Augstāka juridiska spēka tiesību normas, ar ko piešķir tiesības privātpersonām, pietiekami būtisks pārkāpums
Īpašumtiesības
Brīvība veikt profesionālu darbību
Samērīgums
Vienlīdzīga attieksme
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
Tiesiskā drošība

Atbilstošās tiesību normas
I –
EK līguma noteikumi
EKL 174. pantā ir it īpaši noteikts:
“1.  Kopienas politika attiecībā uz vidi palīdz sasniegt šādus mērķus:
–        saglabāt, aizsargāt un uzlabot vides kvalitāti;
–        aizsargāt cilvēku veselību;
–        apdomīgi un racionāli izmantot dabas resursus;
–        starptautiskā līmenī veicināt pasākumus, kas risina reģionu vai pasaules mēroga vides problēmas.
2. Kopienas politika attiecībā uz vidi tiecas panākt augsta līmeņa aizsardzību, ievērojot dažādu Kopienas reģionu stāvokļa
atšķirības. Tā pamatojas uz piesardzības un preventīvās darbības principu, uz principu, ka videi nodarīts kaitējums jālabo,
pirmām kārtām novēršot tā cēloni, un uz principu, ka maksā piesārņotājs.
[..]
3. Izstrādājot politiku attiecībā uz vidi, Kopiena ņem vērā:
–        pieejamos zinātnes un tehnikas datus;
–        vides apstākļus dažādos Kopienas reģionos;
–        iespējamos ieguvumus un izmaksas darbības vai bezdarbības gadījumā;
–        vienotu Kopienas ekonomisku un sociālu attīstību, kā arī tās reģionu līdzsvarotu attīstību.
[..]”
EKL 175. panta 1. punktā ir noteikts:
“1. Padome saskaņā ar [EKL] 251. pantā minēto procedūru, apspriedusies ar Ekonomikas un sociālo lietu komiteju un Reģionu
komiteju, pieņem lēmumu par to, kā jārīkojas Kopienai, lai sasniegtu [EKL] 174. pantā minētos mērķus.”
II –
Apstrīdētā direktīva
Eiropas Parlamenta un Padomes 2003. gada 13. oktobra Direktīvā 2003/87/EK, ar kuru nosaka sistēmu siltumnīcas efektu izraisošo
gāzu emisijas kvotu tirdzniecībai Kopienā un groza Padomes Direktīvu 96/61/EK (OV L 275, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “apstrīdētā
direktīva”), kura stājās spēkā 2003. gada 25. oktobrī, ir paredzēta sistēma siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas kvotu
tirdzniecībai Eiropas Kopienā (turpmāk tekstā – “kvotu tirdzniecības sistēma”), lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošu
gāzu, it īpaši oglekļa dioksīda (turpmāk tekstā – “CO
”), emisijas samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā veidā (apstrīdētās direktīvas 1. pants). Tā ir balstīta uz Kopienas
pienākumiem, kas tai paredzēti Apvienoto Nāciju Vispārējā konvencijā par klimata pārmaiņām un Kioto protokolā. Pēdējais minētais
ir apstiprināts ar 2002. gada 25. aprīļa Lēmumu 2002/358/EK par ANO Vispārējai konvencijai par klimata pārmaiņām pievienotā
Kioto protokola apstiprināšanu Eiropas Kopienas vārdā un no tā izrietošo saistību kopīgu izpildi (OV L 130, 1. lpp.). Kioto
protokols stājās spēkā 2005. gada 16. februārī.
Kopiena un tās dalībvalstis ir apņēmušās 2008.–2012. gadā par 8 % samazināt kopējās antropogēnās to siltumnīcas efektu izraisošo
gāzu emisijas, kuras minētas Kioto protokola A pielikumā, salīdzinot ar 1990. gadu (apstrīdētās direktīvas preambulas 4. apsvērums).
Šajā sakarā tās ir apņēmušās kopīgi izpildīt savas saistības saistībā ar emisiju samazināšanu saskaņā ar Kioto protokola 4. pantu,
ievērojot vienošanos, kas saukta par “atbildības dalīšanu”, kuras visu dalībvalstu pienesumu tabula ir izklāstīta Lēmuma 2002/358
II pielikumā.
Kioto protokolā ir paredzēti trīs mehānismi, lai ļautu tā dalībvalstīm sasniegt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju
samazināšanas mērķus, proti, pirmkārt, starptautiska emisijas kvotu tirdzniecība, otrkārt, samazināšanas projektu kopēja īstenošana
un, treškārt, mehānisms “tīrai” attīstībai; divi pēdējie minētie mehānismi arī tiek saukti par “elastīguma mehānismiem”. Kaut
gan kopīgo samazināšanas projektu īstenošanas mērķis ir samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas valstīs, kas
ir Kioto protokola dalībnieces, mehānisms saistībā ar “tīro” attīstību attiecas uz emisiju samazināšanas projektiem, kas tiek
īstenoti jaunattīstības valstīs, kuras nav pievienojušās Kioto protokola mērķiem.
Lai Kopienā īstenotu Kioto protokolā un Lēmumā 2002/358 paredzētos samazināšanas mērķus, apstrīdētajā direktīvā ir noteikts,
ka kvotu tirdzniecības ietvaros tās I pielikumā norādīto iekārtu operatoriem ir jānosedz siltumnīcas efektu izraisošo gāzu
emisijas ar kvotām, kas tiem ir piešķirtas saskaņā ar valsts sadales plānu (turpmāk tekstā – “VSP”). Ja operatoram izdodas
samazināt savas emisijas, tas var pārdot savas pārpalikuma kvotas citiem operatoriem. Savukārt, iekārtas operators, kura emisijas
ir pārmērīgas, var iegādāties nepieciešamās kvotas no operatora, kuram ir pārpalikums.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas I pielikumu tās piemērošanas jomā it īpaši ietilpst noteiktas sadedzināšanas iekārtas, kas
paredzētas enerģijas ražošanai un melno metālu apstrādei, tādas kā “čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas (pirmējā vai otrējā
kausēšana), iekļaujot nepārtrauktu liešanu ar jaudu virs 2,5 tonnām stundā”.
Apstrīdētajā direktīvā paredzēts pirmais posms no 2005. līdz 2007. gadam (turpmāk tekstā – “pirmais kvotu sadales periods”),
kam seko pirmais saistību posms, kas paredzēts Kioto protokolā, tad otrais posms no 2008. līdz 2012. gadam (turpmāk tekstā
– “otrais kvotu sadales periods”), kas atbilst iepriekš minētajam pirmajam saistību periodam (apstrīdētās direktīvas 11. pants).
Pirmā kvotu sadales perioda laikā apstrīdētā direktīva attiecas tikai uz vienu no siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, kas
uzskaitītas II pielikumā, proti, CO
, un vienīgi uz emisijām, kas rodas no I pielikumā norādītajām darbībām (apstrīdētās direktīvas 2. pants), kuru starpā ir
melno metālu ražošana un apstrāde.
Konkrētāk, kvotu tirdzniecības sistēmas pamatā, pirmkārt, ir pienākums saņemt iepriekšēju atļauju siltumnīcas efektu izraisošās
gāzes emisijai (apstrīdētās direktīvas 4.–8. pants) un, otrkārt, kvotas, kas atļauj operatoram, kuram tās pieder, noteikta
daudzuma siltumnīcas efektu izraisošās gāzes emisiju no tā iekārtas (apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punkts).
Tādējādi saistībā ar visām apstrīdētās direktīvas I pielikumā paredzētajām iekārtām ir jābūt atļaujai, kuru ir piešķīrusi
kompetentā valsts iestāde. Apstrīdētās direktīvas 4. pantā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka no 2005. gada 1. janvāra
neviena iekārta neuzsāk I pielikumā minētās darbības, kuru rezultātā rodas attiecīgā emisija, ja vien operatoram nav saskaņā
ar 5. un 6. pantu kompetentas iestādes piešķirtas atļaujas vai arī iekārtai uz laiku nepiemēro Kopienas [kvotu tirdzniecības]
sistēmu saskaņā ar 27. pantu”.
Turklāt apstrīdētās direktīvas 6. panta 2. punktā ir noteikts:
“Siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas atļaujās ir šāda informācija:
[..]
c)      monitoringa prasības, norādot tieši monitoringa metodoloģiju un biežumu;
d)      prasības attiecībā uz ziņošanu; un
e)      saistības četru mēnešu laikā pēc gada beigām nodot kvotas, kas līdzvērtīgas iekārtas kopējai emisijai attiecīgā kalendārā
gada laikā, kuras pārbaudītas saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 15. pantu.”
Apstrīdētās direktīvas 9.–11. pantā paredzēti kvotu sadales nosacījumi un procedūras, kuras, pamatojoties uz VSP, piemēro
valsts kompetentās iestādes, sadalot kvotas iekārtu operatoriem.
Apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punkta pirmajā daļā ir noteikts:
“Par katru periodu, kas minēts [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. un 2. punktā, katra dalībvalsts izstrādā [VSP], ar kuru
nosaka kopējo kvotu daudzumu, ko valsts nodomājusi piešķirt uz šo periodu, un ierosināto to sadales kārtību. [VSP] pamatā
ir jābūt objektīviem un pārredzamiem kritērijiem, arī tiem, kas minēti III pielikumā, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.
Komisijai neatkarīgi no [EK] līguma, vēlākais, līdz 2003. gada 31. decembrim jāizstrādā III pielikumā minēto kritēriju īstenošanas
pamatnostādnes.”
Eiropas Kopienu Komisija pieņēma minēto pamatnostādņu pirmo versiju, izdodot 2004. gada 7. janvāra Paziņojumu COM(2003) 830,
galīgā redakcija, par pamatnostādnēm, lai palīdzētu dalībvalstīm īstenot kritērijus, kas uzskaitīti Direktīvas 2003/87/EK
III pielikumā”, un par nepārvaramas varas apstākļiem (turpmāk tekstā – “Komisijas pamatnostādnes”). Ar 2005. gada 22. decembra
Paziņojumu COM(2005) 703, galīgā redakcija, Komisija noteica papildu pamatnostādnes saistībā ar VSP par otro piešķiršanas
periodu (turpmāk tekstā – “Komisijas papildu pamatnostādnes”).
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punkta otro daļu:
“[VSP] par periodu, kas minēts [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. punktā, ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un citām dalībvalstīm,
vēlākais, līdz 2004. gada 31. martam. Turpmākajiem periodiem [VSP] ir jāpublicē un jāpaziņo Komisijai un dalībvalstīm vismaz
18 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma.”
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. panta 3. punktu:
“Triju mēnešu laikā pēc emisijas kvotu [VSP] paziņošanas, ko dalībvalsts izdara saskaņā ar 1. punktu, Komisija var noraidīt
[VSP] vai kādu tā daļu sakarā ar tā neatbilstību III pielikumā vai [apstrīdētās direktīvas] 10. pantā minētajiem kritērijiem.
Dalībvalsts pieņem lēmumu saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 11. panta 1. vai 2. punktu tikai tad, ja Komisija piedāvātos
grozījumus ir akceptējusi. Atteikuma gadījumā Komisija sniedz pamatojumu.”
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 10. panta noteikumiem dalībvalstis piešķir vismaz 95 % no kvotām bez maksas attiecībā uz
pirmo sadales posmu un vismaz 90 % no kvotām bez maksas – uz otro sadales posmu.
Apstrīdētās direktīvas 11. pantā par kvotu sadali un piešķiršanu paredzēts:
“1. Uz triju gadu periodu, kas sākas 2005. gada 1. janvārī, katra dalībvalsts nolemj kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs
uz šo periodu, un šo kvotu sadali katras iekārtas operatoram. Šis lēmums ir jāpieņem vismaz trīs mēnešus pirms perioda sākuma,
pamatojoties uz emisijas kvotu [VSP], kas izstrādāts atbilstīgi 9. pantam un saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 10. pantu,
pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.
2. Uz piecu gadu periodu, kas sākas 2008. gada 1. janvārī, un uz katru nākamo piecu gadu periodu katra dalībvalsts nolemj
kopējo kvotu daudzumu, ko tā piešķirs uz šo periodu, un sāk kvotu piešķiršanas procesu katras iekārtas operatoram. Šis lēmums
ir jāpieņem vismaz 12 mēnešus pirms attiecīgā perioda sākuma, pamatojoties uz emisijas kvotu [VSP], kas izstrādāts atbilstīgi
9. pantam, un saskaņā ar [apstrīdētās direktīvas] 10. pantu, pienācīgi ņemot vērā sabiedrības atsauksmes.
3. Lēmumiem, kas pieņemti saskaņā ar 1. vai 2. punktu, jābūt saskaņā ar Līguma prasībām, jo īpaši ar tā 87. un 88. pantu.
Lemjot par kvotu sadali, dalībvalstīm ir jārēķinās, ka jaunajām iekārtām būs jānodrošina piekļuve kvotām.
[..]”
Apstrīdētās direktīvas III pielikumā ir uzskaitīti VSP piemērojami 11 kritēriji.
Apstrīdētās direktīvas III pielikuma 1. kritērijā noteikts:
“Kopējam piešķiramo kvotu daudzumam uz attiecīgo periodu ir jābūt saskaņotam ar dalībvalsts saistībām ierobežot emisiju atbilstīgi
Lēmumam 2002/358 [..] un Kioto protokolam, ņemot vērā, no vienas puses, kopējo [kopējās] emisijas daļu, ko aptver šīs kvotas,
salīdzinot ar emisiju no avotiem, uz kuriem neattiecas šī direktīva, un, no otras puses, valstu enerģētikas politiku, un jābūt
saskaņotam ar valsts klimata pārmaiņu programmu. Kopējais piešķiramo kvotu daudzums nedrīkst pārsniegt daudzumu, kāds šķiet
vajadzīgs šā pielikuma kritēriju stingrai piemērošanai. Pirms 2008. gada daudzumam jābūt saskaņotam ar iespēju katrai dalībvalstij
sasniegt vai pat pārsniegt mērķus saskaņā ar Lēmumu 2002/358 [..] un Kioto protokolu.”
Apstrīdētās direktīvas III pielikuma 3. kritērijā noteikts:
“Piešķiramo kvotu daudzumam ir jābūt saskaņotam ar to darbību potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, uz kurām attiecas
šī emisijas samazināšanas [kvotu tirdzniecības] sistēma. Dalībvalstis var balstīt kvotu sadali uz vidējo siltumnīcas efektu
izraisošo gāzu emisijas daudzumu uz produkta vienību un sasniedzamo progresu attiecībā uz veicamajām darbībām.”
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 6. kritēriju “[VSP] jāiekļauj informācija par to, kā jaunās iekārtas var sākt
dalību Kopienas [kvotu tirdzniecības] sistēmā attiecīgajā dalībvalstī”.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 7. kritēriju “[VSP] var pielāgot agrāk veiktos [emisiju samazināšanas] pasākumus,
un tajā jābūt iekļautai informācijai par to, kā šie agrāk veiktie pasākumi ir ņemti vērā”. Saskaņā ar šo pašu kritēriju “dalībvalstis,
izstrādājot savus [VSP], var izmantot kritērijus, kas izriet no atsauces dokumentiem attiecībā uz labākajām pieejamām tehnoloģijām,
un šajos kritērijos var ietvert agrāk veiktu [emisiju samazināšanas] pasākumu pielāgošanu”.
Apstrīdētās direktīvas 12. panta 1. punktā paredzēts, ka kvotas var pārskaitīt starp fiziskām un juridiskām personām Kopienā
vai personām trešās valstīs, ja vien ir noslēgta vienošanās starp šīm valstīm un Kopienu saskaņā ar apstrīdētās direktīvas
25. pantu un ja šīs kvotas ir savstarpēji atzinušas katras valsts kompetentās iestādes. Saskaņā ar 12. panta 3. punktu līdz
katra gada 1. maijam katras iekārtas operators nodod kompetentajai iestādei kvotu skaitu, kurš līdzvērtīgs attiecīgās iekārtas
kopējam emisijas apjomam iepriekšējā kalendārajā gadā, lai šīs kvotas pēc tam varētu anulēt.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 13. panta 1. punktu kvotas ir derīgas tikai attiecībā uz emisiju periodā, uz kuru tās ir
piešķirtas.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 16. panta 2. punktu dalībvalstis nodrošina to operatoru vārdu publicēšanu, kuri pārkāpj
apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punkta prasības par kvotu nodošanu pietiekamā daudzumā. Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas
16. panta 3. un 4. punktu visiem operatoriem, kuri nenodod kvotas, kas nosegtu emisiju iepriekšējā gada laikā, jāmaksā sods
par emisijas apjoma pārsniegšanu – pirmā piešķiršanas perioda laikā EUR 40 un par nākamajiem periodiem EUR 100 par katru tonnu
CO
[oglekļa dioksīda] ekvivalenta, par kuru operators nav nodevis kvotas. Turklāt soda nomaksāšana par emisijas apjoma pārsniegšanu
neatbrīvo operatoru no pienākuma, nododot kvotas par nākamo kalendāro gadu, nodot tādu kvotu daudzumu, kas nosegtu pārsniegto
emisijas apjomu.
Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 24. pantu, ja tam piekrīt Komisija atbilstoši procedūrai, kas paredzēta minētās direktīvas
23. panta 2. punktā, to lasot kopsakarā ar Padomes 1999. gada 28. jūnija Lēmumu 1999/468/EK, ar ko nosaka Komisijai piešķirto
ieviešanas pilnvaru īstenošanas kārtību (OV L 184, 23. lpp.), dalībvalstis var saskaņā ar šo direktīvu piemērot emisijas kvotu
tirdzniecību darbībām, iekārtām un siltumnīcas efektu izraisošajām gāzēm, ņemot vērā visus būtiskos kritērijus, it īpaši ietekmi
uz iekšējo tirgu, potenciālos konkurences izkropļojumus, kvotu tirdzniecības sistēmas vides integritāti un plānotās monitoringa
un ziņošanas sistēmas uzticamību.
Apstrīdētās direktīvas 27. pantā ir noteikts, ka dalībvalstis var lūgt Komisiju uz laiku neattiecināt Kopienas sistēmu uz
iekārtu un Komisija var izlemt apmierināt šo lūgumu. Turklāt saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 28. pantu dalībvalstis var
ar Komisijas piekrišanu atļaut operatoriem, kas to lūdz, veidot kopfondu iekārtām, kuras veic tādas pašas darbības. Visbeidzot,
piemērojot apstrīdētās direktīvas 29. pantu, dalībvalstis var lūgt Komisijai, lai saistībā ar noteiktām iekārtām tiktu piešķirtas
papildu kvotas nepārvaramas varas gadījumā.
Apstrīdētās direktīvas 30. pantā, kura nosaukums ir “Pārskatīšana un turpmākā attīstība”, ir noteikts:
“[..]
2. Pamatojoties uz šīs direktīvas piemērošanā gūto pieredzi un progresu, kas panākts siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas
monitoringā, kā arī ņemot vērā starptautiska līmeņa sasniegumus, Komisija gatavo ziņojumu par šīs direktīvas piemērošanu,
apsverot:
a)      to, vai un kā būtu jāgroza I pielikums, lai tajā iekļautu citas nozares darbības, cita starpā ķīmijas, alumīnija un transporta
nozares darbības, un citas II pielikumā minēto siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, lai uzlabotu [kvotu tirdzniecības]
sistēmas ekonomisko efektivitāti;
[..].”

Fakti un process
Prasītāja
Arcelor SA
radās 2001. gadā, apvienojot
ARBED
,
Aceralia
un
Usinor
. Pēc tās apvienošanas ar
Mittal
2006. gadā tā tika nosaukta par
ArcelorMittal
un kļuva par lielāko tērauda ražotāju pasaulē. Tomēr šīs prasības celšanas laikā, kad tās ražošanas apjoms gadā bija 44 miljoni
tonnu, no kuriem vairāk nekā 90 % tika saražoti Eiropas Savienībā, prasītāja pārstāvēja mazāk nekā 5 % no pasaulē saražotā
tērauda apjoma. Tai pieder 17 pārstrādes čuguna un tērauda ražošanas iekārtas Eiropas Savienībā, kas atrodas Francijā (Fosurmēra
[
Fos-sur-Mer
], Floranža [
Florange
] un Denkerka [
Dunkerque
]), Beļģijā (Ljēža [
Liège
] un Ganda [
Gand
]), Spānijā (Gižonavilē [
Gijón‑Avilés
]) un Vācijā (Brēme [
Brême
] un Eizenhītenštate [
Eisenhüttenstadt
]).
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 15. janvārī, prasītāja cēla šo prasību.
Prasības pieteikumā minētie prasītājas prasījumi Pirmās instances tiesai [tagad – Vispārējā tiesa] ir šādi:
–        atcelt apstrīdētās direktīvas 4. pantu, 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, 9. pantu, 12. panta 3. punktu, 16. panta 2.–4. punktu,
to lasot kopsakarā ar apstrīdētās direktīvas I pielikuma 2. pantu un III pielikuma 1. kritēriju, tiktāl, ciktāl šīs tiesību
normas (turpmāk tekstā – “apstrīdētās tiesību normas”) attiecas uz pārstādes čuguna un tērauda ražošanas iekārtām, izmantojot
nepārtraukto liešanu, kopējai jaudai pārsniedzot 2,5 tonnas stundā;
–        konstatēt, ka Eiropas Parlamentam un Eiropas Savienības Padomei ir pienākums atlīdzināt zaudējumus, kas radušies apstrīdēto
tiesību normu pieņemšanas dēļ;
–        piespriest Parlamentam un Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Savā replikas rakstā prasītāja arī pakārtoti lūdz Vispārējo tiesu pilnībā atcelt apstrīdēto direktīvu.
Ar atsevišķiem procesuālajiem rakstiem, kas Pirmās instances tiesas kancelejā reģistrēti 2004. gada 1. un 6. aprīlī, Parlaments
un Padome attiecīgi izvirzīja iebildi par nepieņemamību saskaņā ar Pirmās instances tiesas [Vispārējās tiesas] Reglamenta
114. pantu. Prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šīm iebildēm 2004. gada 25. jūnijā.
Ar procesuālo rakstu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2004. gada 5. maijā, Komisija saskaņā ar Reglamenta
115. panta 1. punktu lūdza iestāties šajā tiesvedībā Parlamenta un Padomes atbalstam. Ar 2004. gada 24. jūnija rīkojumu Pirmās
instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs atļāva tai iestāties lietā. Komisija saskaņā ar Reglamenta 116. panta 4. punktu
iesniedza 2004. gada 2. septembrī savu iestāšanās rakstu, kas attiecas vienīgi uz jautājumu par pieņemamību.
Parlaments un Padome savās iebildēs par nepieņemamību un Komisija savā iestāšanās rakstā par nepieņemamību lūdz Pirmās instances
tiesu [Vispārējo tiesu]:
–        noraidīt prasību kā nepieņemamu;
–        piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar Pirmās instances tiesas 2005. gada 26. septembra rīkojumu iebildes par nepieņemamību tika apvienotas pēc būtības un lēmums
par tiesāšanās izdevumiem tika atlikts.
Turklāt Padome savā iebildumu rakstā, Parlaments savā atbildē uz repliku un Komisija savā iestāšanās rakstā par lietas būtību
pakārtoti lūdz Pirmās instances tiesu [Vispārējo tiesu] noraidīt prasību kā nepieņemamu.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma Pirmās instances tiesa (trešā palāta) nolēma sākt mutvārdu procesu un Reglamenta 64. pantā
paredzēto procesa organizatorisko pasākumu ietvaros lūdza Parlamentu, Padomi un Komisiju atbildēt uz rakstveida jautājumiem
pirms tiesas sēdes. Parlaments, Padome un Komisija uz šiem jautājumiem atbildēja noteiktajos termiņos.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz mutvārdu jautājumiem, ko Pirmās instances tiesa
uzdeva 2008. gada 15. aprīļa tiesas sēdē.
Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas tiesas sēdē Pirmās instances tiesas trešās palātas priekšsēdētājs izdeva rīkojumu par
tiesvedības apturēšanu, piemērojot Reglamenta 77. panta a) apakšpunktu, lasot to kopsakarā ar Tiesas Statūtu 54. panta trešo
daļu, līdz brīdim, kad Tiesa pasludinās spriedumu lietā C‑127/07, un tas tika atzīmēts tiesas sēdes protokolā.
Tā kā Tiesa 2008. gada 16. decembrī tika pasludinājusi spriedumu lietā C‑127/07
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c. (Krājums, I‑9895. lpp.), lietas dalībnieki tika aicināti paust savus apsvērumus par iespējamajām sekām, kas izriet no
minētā sprieduma saistībā ar šo procesu. Lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos un mutvārdu process
tika slēgts.
Pēc Lisabonas līguma spēkā stāšanās 2009. gada 1. decembrī Vispārējā tiesa nolēma tiesvedību atsākt no jauna un lietas dalībnieki
tika aicināti paust savus apsvērumus par iespējamajām sekām, kas izriet no šī apstākļa, proti, LESD 263. panta ceturtās daļas
spēkā stāšanos saistībā ar šo procesu. Lietas dalībnieki iesniedza savus apsvērumus noteiktajos termiņos un mutvārdu process
tika slēgts.

Juridiskais pamatojums
I –
Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību
A –
Lietas dalībnieku argumenti
1.     Parlamenta, Padomes un Komisijas argumenti
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, uzskata, ka prasība daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu ir nepieņemama.
Parlaments un Padome uzskata, ka apstrīdētā direktīva ir “īsta direktīva” EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, t.i., vispārpiemērojams
tiesību akts, kas dalībvalstīm ir jātransponē valsts tiesībās un kas abstraktā veidā attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām.
EKL 230. panta ceturtajā daļā nav paredzēts, ka privātpersonas var vērsties tiesā pret šādu direktīvu.
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, turklāt uzskata, ka prasītāju ne tieši, ne individuāli apstrīdētās tiesību normas
neskar EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
Saistībā ar kritēriju par tiešo ietekmi Parlaments un Padome būtībā norāda, ka atšķirībā no regulas “īsta direktīva” nevar
tieši radīt saistošu juridisku iedarbību attiecībā uz privātpersonas juridisko situāciju, vai pat noteikt šai personai juridiskus
pienākumus pirms tam, kad valsts vai Kopienu līmenī ir īstenoti pasākumi, kas paredzēti, lai to realizētu, vai pirms tam,
kad ir beidzies transponēšanas termiņš. Līdz ar to šāda direktīva nevar pati par sevi tieši skart privātpersonu EKL 230. panta
ceturtās daļas nozīmē. Tādējādi apstrīdētās tiesību normas, kas it īpaši attiecas uz emisiju atļauju piešķiršanu, VSP uzraudzības,
paziņošanas un noteikšanas pienākumiem, kā arī emisijas kvotu piešķiršanu un nodošanu, neuzliek prasītājai nekādu pienākumu
un negroza tās juridisko situāciju, jo šīs normas nav transponētas valsts tiesībās.
Turklāt Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, uzskata, ka apstrīdētā direktīva atstāj ļoti plašu rīcības brīvību dalībvalstīm
saistībā ar valsts transponēšanas pasākumiem, it īpaši saistībā ar VSP izstrādi saskaņā ar 9. pantu, to kvotu minimālā procentu
skaita, kas tiek piešķirtas par brīvu, noteikšanu saskaņā ar 10. pantu, kopējā kvotu daudzuma noteikšanu saskaņā ar 11. pantu
saistībā ar attiecīgo piešķiršanas periodu un to piešķiršanu iekārtu operatoriem saskaņā ar III pielikuma kritērijiem.
Padome, ko atbalsta Komisija, apstrīd tēzi, saskaņā ar kuru apstrīdētā direktīva liedz prasītājai saņemt emisiju atļaujas,
ko tā saņēmusi saskaņā ar Padomes 1996. gada 24. septembra Direktīvu 96/61/EK par piesārņojuma integrētu novēršanu un kontroli
(OV L 257, 26. lpp.). Direktīva 96/61 ir vienīgi koordinēšanas instruments, ar kuru tiek noteikts vispārējs ietvars likumdevēja
aktiem un ar kuru it īpaši tiek definēti operatoru vispārējie pienākumi un atļauju nosacījumi (Direktīvas 96/61 preambulas
9. apsvērums). Tomēr šī direktīva nepiešķir emisijas tiesības un nav tiešs juridiskais pamats to piešķiršanai. Konkrētāk,
nekāds emisiju maksimālais lielums nav noteikts pašā Direktīvā 96/61 (Direktīvas 96/61 18. pants).
Parlaments un Padome no visa iepriekš minētā secina, ka prasītāju tieši neskar apstrīdētās tiesību normas.
Saistībā ar kritēriju par individuālo ietekmi Padome norāda, ka apstrīdētā direktīva vispārējā un abstraktā veidā attiecas
uz visiem operatoriem, kas veic minētās direktīvas I pielikumā uzskaitītās darbības, un uz visām lielajām iekārtām, kas emitē
CO
, ieskaitot čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas. Tomēr prasītāja nav pierādījusi, ka tās situācija atšķirtos no citu čuguna
vai tērauda ražotāju situācijas. Padome piebilst, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 6. kritēriju un 11. panta
3. punktu dalībvalstīm ir jāveicina jauno iekārtu piekļūšana kvotām. Turklāt no 2004. gada 1. maija apstrīdētā direktīva tiek
piemērota čuguna vai tērauda ražotājiem, kuri atrodas dalībvalstīs, kas šajā datumā pievienojās Eiropas Savienībai, un kuru
darbības arī aptver minētās direktīvas I pielikums.
Parlaments un Padome uzskata, ka ne EKL 175. panta 1. punkts kā juridiskais pamats Kopienas rīcībai vides jomā, ne EKL 174. pants
neuzliek Kopienu likumdevējam pienākumu, veicot vispārpiemērojamus pasākumus, ņemt vērā noteiktu operatoru īpašo situāciju.
Šāds pienākums arī neizriet no citas augstāka juridiska spēka tiesību normas, tādas kā samērīguma princips vai vienlīdzīgas
attieksmes princips, vai arī pamattiesībām. Parlaments un Padome uzskata, ka no tā nevar izsecināt privātpersonas tiesības
tieši celt prasību Kopienu tiesā, jo pretējā gadījumā EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzētajām prasībām zustu jēga. Katrā
ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētajām tiesību normām būtu “dramatiskas sekas” attiecībā uz tās īpašo situāciju
tādā mērā, ka tās varētu tikt uzskatītas par nesaderīgām ar minētajām augstāka juridiska spēka tiesību normām.
Šajā sakarā Padome apstrīd prasītājas argumentus, ar kuriem tiek apgalvots, ka tā ir īpaši nopietni skarta kā lielākā tērauda
ražotāja Eiropā, kuras situācija ir unikāla tās restrukturēšanas, tās ierobežotās peļņas maržas un jau realizēto būtisko CO
2
emisiju samazināšanas dēļ. Nepietiek, ka noteikti operatori ir ekonomiski vairāk skarti nekā to konkurenti, lai šis tiesību
akts tos skartu individuāli. Padome uzskata, ka prasītāja tika skarta tās kā čuguna vai tērauda ražotāja objektīvās situācijas
dēļ tādā pašā veidā kā jebkurš cits operators, kas ir tādā pašā situācijā. Tas, ka vispārpiemērojamam tiesību aktam var būt
dažāda konkrēta iedarbība attiecībā uz dažādiem tiesību subjektiem, uz kuriem tas attiecas, nav nekas tāds, kas izceltu prasītāju
salīdzinājumā ar visiem citiem attiecīgajiem operatoriem, jo tāda kā apstrīdētā direktīva tiesību akta piemērošana tiek veikta
saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju.
Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka apstrīdētā direktīva kavē tās grupas restrukturēšanu, jo šī direktīva neļauj veikt
to kvotu pārrobežu nodošanu, kas saistītas ar dažādām dalībvalstīs esošo iekārtu ražošanas jaudām, Padome norāda, ka prasītāja
nav izskaidrojusi iemeslus, kādēļ tā ir vienīgais skartais operators, lai arī tā pati minēja piemēru par notiekošo
Corus
sabiedrības restrukturēšanu. Katrā ziņā iespēja izmantot kvotas, kas piešķirtas slēgtajām iekārtām, lielā mērā ir atkarīga
no dalībvalstu diskrēcijas. Tādējādi gandrīz vai puse no dalībvalstīm ir atļāvusi nodot slēgtās iekārtas kvotas aizvietojošajai
iekārtai, bet šī nodošana ir iespējama tikai vienas dalībvalsts ietvaros. Padome, ko atbalsta Komisija, turklāt norāda, ka,
īstenojot rīcības brīvību, visas dalībvalstis ir izvēlējušās, piemērojot apstrīdētās direktīvas 11. panta 3. punktu un III pielikuma
6. kritēriju, bez maksas piešķirt jaunajām iekārtām kvotas no rezervē esošajām. Turklāt, pat pieņemot, ka prasītāja nevar
nodot kvotas, kas piešķirtas iekārtām, kuras tiek slēgtas, citām savas grupas iekārtām, tā tomēr varētu pretendēt uz bezmaksas
kvotu piešķiršanu tās citu iekārtu jaudu paplašināšanas dēļ, jo jēdzienā “jauna iekārta” apstrīdētās direktīvas 3. panta h) punkta
nozīmē ietilpst esošās iekārtas paplašināšana. Visbeidzot, saistībā ar agrākā posmā veiktajiem emisijas samazināšanas pasākumiem
Padome atgādina, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 7. kritēriju VSP var tikt ņemti vērā šādi pasākumi un
ka šajā ziņā dalībvalstīm ir dota plaša rīcības brīvība.
Parlaments un Padome uzskata, ka prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās direktīvas kontekstā tā atradās līdzīgā situācijā
salīdzinājumā ar prasītāju situācijām, par kurām pasludināts 1985. gada 17. janvāra spriedums lietā 11/82
Piraiki‑Patraiki
u.c./Komisija (
Recueil
, 207. lpp.), 1990. gada 26. jūnija spriedums lietā C‑152/88
Sofrimport
/Komisija (
Recueil
, I‑2477. lpp., 28. punkts) un 1994. gada 18. maija spriedums lietā C‑309/89
Codorníu
/Padome (
Recueil
, I‑1853. lpp.), kā arī, kur pasludināts Pirmās instances tiesas 1995. gada 14. septembra spriedums apvienotajās lietās T‑480/93
un T‑483/93
Antillean Rice Mills
u.c./Komisija (
Recueil
, II‑2305. lpp., 67. punkts) un 1998. gada 17. jūnija spriedums lietā T‑135/96
UEAPME
/Padome (
Recueil
, II‑2335. lpp.). Saistībā ar argumentu par ilgtermiņa gāzes piegādes līgumiem, ko prasītāja ir noslēgusi ar elektroenerģijas
centrālēm pirms apstrīdētās direktīvas pieņemšanas, Padome uzskata, ka divi kumulatīvie nosacījumi, kas tika konstatēti iepriekš
minētajos spriedumos, lai noteiktu, vai ir notikusi individuāla ietekme EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē, proti, no vienas
puses, augstāka juridiska spēkā tiesību normas esamība, kas uzliek Kopienu iestādēm pienākumu ņemt vērā prasītājas īpašo situāciju
salīdzinājumā ar jebkuru citu attiecīgo personu, un, no otras puses, fakts, ka apstrīdētais tiesību akts pilnībā vai daļēji
traucē attiecīgo līgumu izpildi, nav izpildīti šajā lietā. Prasītāja pati apstiprina, ka šajos līgumos minētā gāze tiek piegādāta
gan tās elektroenerģijas centrālēm, gan trešo personu centrālēm. Tādēļ tā varētu saņemt kvotas, kas piešķirtas centrālēm,
kuras ietilpst tās grupā, vai tās nodot savām dažādajām ražošanas iekārtām. Padome uzskata, ka saskaņā ar Komisijas pamatnostādņu
92. punktu (skat. šī sprieduma 14. punktu), ja izplūdes gāze, kas rodas iekārtā notiekošā ražošanas procesa rezultātā, tiek
izmantota kā degviela citā iekārtā, tad dalībvalsts ziņā ir nolemt par kvotu sadalīšanu starp šīm divām iekārtām. Tādējādi
dalībvalsts var izvēlēties piešķirt kvotas iekārtas operatoram, kas nodod izplūdes gāzes, t.i., šajā lietā čuguna vai tērauda
ražotājam, kaut gan emisijas, kas rodas no minēto gāzu sadedzināšanas, nerodas no pašas tērauda ražošanas iekārtas kā tādas,
bet gan no elektroenerģijas centrāles. Šajos apstākļos prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētā direktīva tai liedz izpildīt
attiecīgos gāzes piegādes līgumus. Katrā ziņā tikai tas, ka apstrīdētā direktīva rada risku saistībā ar valsts transponēšanas
pasākumiem apgrūtināt līgumu izpildi, nav pamats atzinumam, ka prasītāja ir individuāli skarta.
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka prasītāja arī nav pierādījusi, ka tā ietilpa slēgtā operatoru kategorijā.
Tā kā apstrīdētā direktīva ir vispārpiemērojams pasākums, kas attiecas uz visiem operatoriem, kuri veic tās I pielikumā uzskaitītās
darbības, uz prasītāju tā attiecas vienīgi saistībā ar tās kā čuguna un tērauda ražotājas objektīvo statusu, gluži kā uz jebkuru
citu operatoru, kas atrodas tādā pašā situācijā. Tādēļ tas, ka apstrīdētās direktīvas pieņemšanas brīdī bija vienīgi 15 čuguna
vai tērauda ražotāji, nav pietiekami, lai individualizētu prasītāju. Parlaments uzskata, ka fakts, ka prasītāja ietilpa “slēgtā
un identificējamā grupā” apstrīdētās direktīvas pieņemšanas laikā vai tika visvairāk ekonomiski skarta salīdzinājumā ar tās
konkurentiem, nav tāds, lai to individualizētu kā adresātu.
Padome apstrīd, ka prasītāja var kļūt par “kvotu neto pircēju” tās īpašās situācijas dēļ. Šajā sakarā tā, pirmkārt, atgādina,
ka pirmā piešķiršanas perioda laikā dalībvalstīm ir bez maksas jāpiešķir vismaz 95 % no VSP paredzētajām kvotām, bet otrajā
piešķiršanas perioda laikā jāpiešķir vismaz 90 %. Otrkārt, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 12. panta 1. un 2. punktu kvotas
ir nododamas bez ierobežojuma gan vienas uzņēmumu grupas ietvaros, gan citām personām, kas atrodas vai nu Kopienā, vai trešās
valstīs. Treškārt, piešķirto kvotu skaitu, īstenojot rīcības brīvību, sākotnēji nosaka katra dalībvalsts, ņemot vērā virkni
faktoru un kritēriju (skat. 48. un nākamos punktus). Visbeidzot, Kioto protokola elastīguma mehānismi (skat. šī sprieduma
5. punktu) sniedz čuguna vai tērauda ražotājiem iespēju konvertēt emisiju kredītus, kas saņemti saistībā ar attiecīgajiem
projektiem, kvotās, kas ir izmantojamas kvotu tirdzniecības sistēmā. Līdz ar to prasītāja var bez maksas saņemt kvotas par
visām savām emisijām.
Pamatojoties uz pētījumiem, Padome, ko atbalsta Komisija, apstrīd tēzi, saskaņā ar kuru čuguna un tērauda ražotāji atrodas
“unikālā norobežošanās situācijā” [
unique lock-in situation
], jo metalurģijas nozarei nav tehniskas iespējas vēl vairāk samazināt CO
emisijas. Šajā sakarā Padome būtībā norāda, ka metalurģijas nozarē ir iespējas samazināt šādas emisijas gan īstermiņā, gan
ilgtermiņā, ka Kopiena piešķir ievērojamu finanšu atbalstu pētījumiem šajā sakarā un ka kvotu tirdzniecības sistēma sniedz
čuguna un tērauda ražotājiem ekonomiska rakstura stimulu vēl vairāk samazināt to CO
emisijas.
Saistībā ar prasītājas apgalvojumu, ka čuguna un tērauda ražotāji nav spējīgi no saviem klientiem iekasēt iespējamo ražošanas
izmaksu paaugstināšanos, kas izriet no nepieciešamības pirkt emisijas kvotas, Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka iespējamā
nepieciešamība šādam ražotājam pirkt kvotas būs atkarīga no sākotnējā kvotu daudzuma, kas tam tiks piešķirts saskaņā ar VSP
un saskaņā ar tā pūlēm samazināt emisijas. Prasītāja pati norāda uz savas grupas restrukturēšanas procesu un uz tās domnu
skaita samazināšanu līdz 2012. gadam, kas pats par sevi, iespējams, būs pamats emisiju samazinājumam. Tā tas it īpaši būs
gadījumā – atbilstoši prasītājas publiskajam paziņojumam –, kad tā nomainīs domnas uz elektriskajām domnām, kuru CO
emisijas uz tonnu ir mazākas. Pat uzskatot, ka prasītājai ir jāpērk papildu kvotas, ar tām saistītās izmaksas varētu tikt
vismaz daļēji iekasētas no patērētājiem ievērojamas cenu paaugstināšanās dēļ tērauda nozarē, kas paplašinās.
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, no visa iepriekš minētā secina, ka prasītāju individuāli neskar apstrīdētā direktīva
un ka prasība atcelt tiesību aktu tādēļ ir jāatzīst par nepieņemamu.
Turklāt Parlaments, ko atbalsta Komisija, atsaucas uz prasības atcelt tiesību aktu nepieņemamību, jo apstrīdētās tiesību normas
nav atdalāmas no parējās apstrīdētās direktīvas; jo šādas atdalīšanas gadījumā zustu tās jēga. Parlaments uzskata, ka, ja,
piemēram, pienākumi, kas saistīti ar atļauju emitēt siltumnīcas efektu izraisošo gāzi (4. un 6. pants) un kas saistīti ar
VSP (9. pants), tiktu atcelti, tad tiesību akta saturs būtu pilnīgi “apgriezts”.
Šajā sakarā Parlaments apstrīd prasītājas apgalvojumu, saskaņā ar kuru kvotu tirdzniecības sistēma paliktu “būtībā neskarta”,
ja čuguna vai tērauda ražotāji būtu izslēgti no tās piemērošanas jomas, jo šis aspekts nekādi nav saistīts ar jautājumu, vai
apstrīdēto tiesību normu atcelšanas sekas būtu tādas, ka tiktu grozīta apstrīdētās direktīvas pārējās daļas būtība. Turklāt
Parlaments un Padome uzskata, ka nevar tikt akceptēts prasītājas novēlots mēģinājums replikas stadijā – un līdz ar to pretēji
Reglamenta 48. panta 2. punkta prasībām – grozīt savus prasījumus, lai tās prasība turpmāk tiktu interpretēta tādējādi, ka
“tajā ietilpst prasījums pilnībā atcelt [apstrīdēto] direktīvu, ja nav iespējams to atcelt daļēji”. Šāda pieeja paplašinātu
un nevis sašaurinātu prasītājas sākotnējos prasījumus, saskaņā ar kuriem tika lūgts “daļēji atcelt” apstrīdēto direktīvu.
Tomēr prasītāja nav minējusi jaunus tiesību vai faktiskos apstākļus, kas radušies tiesvedības laikā Reglamenta 48. panta 2. punkta
nozīmē un kas varētu būt pamats, lai izvirzītu jaunu pamatu.
Līdz ar to Parlaments un Padome uzskata, ka prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu arī šī iemesla dēļ.
Savos apsvērumos par sekām, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas spēkā stāšanos, Parlaments un Padome, ko atbalsta
Komisija, norāda, ka šis apstāklis negroza šo vērtējumu, jo minētais pants šajā procesā nav piemērojams, un apstrīdētā direktīva
nav reglamentējošs akts šīs tiesību normas izpratnē.
2.     Prasītājas argumenti
Prasītāja vispirms norāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, kas attiecas uz EKL 230. panta ceturto daļu, tikai tas, ka
apstrīdētais akts ir direktīva, nav pietiekami, lai šādu prasību atzītu par nepieņemamu. Tādēļ prasība, ar kuru tiek lūgts
atcelt direktīvas noteiktas tiesību normas, ir pieņemama, ja prasītāju tieši un individuāli skar šīs tiesību normas.
Saistībā ar kritēriju par tiešo ietekmi prasītāja apgalvo, ka, lai gan direktīvā saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu ir pieprasīts,
lai dalībvalstis būtu pieņēmušas transponēšanas aktu, lai varētu būt iedarbība uz tirgus dalībnieku juridisko situāciju, šī
prasība pati par sevi nav pietiekama, lai secinātu, ka tā nav tieši skarta EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē. Ja tas tā
būtu, tad šāds tirgus dalībnieks nekad nevarētu apstrīdēt direktīvas, un tas būtu nesaderīgi ar judikatūru, kā arī ar tiesībām
uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā. Ja Kopienu pasākums, ieskaitot direktīvu, nesniedz dalībvalstīm rīcības brīvību saistībā
ar prasītājai nosakāmo pienākumu, t.i., ja šī pasākuma īstenošana norisinās automātiski, tad šāds prasītājs ir tieši skarts.
Prasītājam EKL 230. panta ceturtajā daļā paredzēto tiesību aizsardzību tiesā iestādes nevar liegt vienīgi ar pieņemtā tiesību
akta formas izvēli.
Šajā lietā apstrīdētās tiesību normas nesniedz dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību saistībā ar pienākumiem, kas ir jāuzliek
prasītājai.
Šajā sakarā, pirmkārt, prasītāja norāda, ka saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu dalībvalstīm ir jākontrolē, lai no
2005. gada 1. janvāra čuguna vai tērauda ražotāji neizmantotu iekārtas, kurām nav emisijas atļaujas. Dalībvalstīm nav nekādas
rīcības brīvības šajā sakarā. Apstrīdētās direktīvas 27. panta 1. punktā ir noteikta tikai iespēja uz laiku izslēgt noteiktas
iekārtas no kvotu tirdzniecības sistēmas līdz 2007. gada 31. decembrim, un līdz ar to atļaujas sniegšanas pienākums ir stājies
spēkā vēlākais 2008. gada 1. janvārī. Tāpat apstrīdētās direktīvas 27. panta 2. punktā paredzētā dalībvalstu iespēja piešķirt
pagaidu izslēgšanu no sistēmas no 2005. gada līdz 2007. gadam tām nepiešķir nekādu rīcības brīvību, un tām, pamatojoties uz
tās ierobežojošajiem nosacījumiem, nav praktiskas intereses.
Otrkārt, argumentam, apgalvojot, kas dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar VSP izstrādāšanu, nav nozīmes, jo direktīvā
ir skaidri nošķirta atļauja (4. pants) un kvotas (9. pants). Pienākums izsniegt atļaujas par CO
emisijām pats par sevi ietekmē prasītājas juridisko situāciju, jo šis pienākums daļēji atceļ ekspluatēšanas atļaujas un saskaņā
ar Direktīvu 96/61 piešķirtās tiesības emitēt CO
, kuras tai bija saistībā ar tās ražošanas iekārtām. Saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 6. panta 2. punktu šī atļauja ir atkarīga
no papildu prasībām uzraudzības un paziņošanas jomā, kā arī no kvotu nodošanas pienākuma nosegt attiecīgās iekārtas CO
emisijas katrā kalendārajā gadā. Prasītāja uzskata, ka dalībvalstīm nav nekādas rīcības brīvības saistībā ar pienākumiem,
kas tām tiek uzlikti šajā sakarā.
Treškārt, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. pantu, kas apskatīts kopsakarā ar tās III pielikuma 1. kritēriju, kopējam piešķirto
kvotu daudzumam references piešķiršanas perioda laikā ir jābūt saderīgam, pirmkārt, ar dalībvalsts pienākumu ierobežot savas
emisijas saskaņā ar Lēmumu 2002/358 un Kioto protokolu un, otrkārt, ar pienākumu nepārsniegt daudzumu, kas nepieciešams, lai
stingri piemērotu apstrīdētās direktīvas III pielikumā izklāstītos kritērijus. No tā izriet, ka, tad, kad dalībvalstis nosaka
kopējo piešķiramo kvotu daudzumu, tām – nepastāvot šajā sakarā nekādai rīcības brīvībai – ir jāievēro “absolūt[ais] maksimālo
kvotu daudzum[s]”. Šo interpretāciju apstiprina Komisijas papildu pamatnostādņu 10. punkts, kas attiecas uz apstrīdētās direktīvas
III pielikuma 3. kritēriju (skat. šī sprieduma 14. punktu).
Ceturtkārt un visbeidzot, saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 12. panta 3. punktu un 16. pantu dalībvalstīm, neparedzot rīcības
brīvību šajā sakarā, pirmkārt, noteikt visiem operatoriem pienākumu līdz vēlākais katra gada 30. aprīlim nodot kvotas, kas
atbilst to kopējam emisiju daudzumam pagājušajā kalendārajā gadā, un, otrkārt, tiem noteikt sankcijas par šī pienākumu neizpildi.
Prasītāja no tā secina, ka apstrīdētās tiesību normas nedod dalībvalstīm nekādu rīcības brīvību saistībā ar tai uzliekamajiem
pienākumiem un ka tādēļ šīs tiesību normas to skar tieši EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
Prasītāja arī uzskata, ka apstrīdētās tiesību normas to arī skar individuāli. Pirmkārt, Kopienu likumdevējam ir jāņem vērā
nopietnās sekas, kas no tām izriet attiecībā uz prasītājas konkrēto situāciju, un, otrkārt, prasītāja ietilpst noslēgtā kategorijā,
kurā ir ierobežots skaits čuguna un tērauda ražotāju, kurus skar minētās tiesību normas.
Pirmkārt, prasītāja uzskata, ka, tā kā Kopienu likumdevēja pienākums ņemt vērā tiesību akta sekas, kuru tas paredz pieņemt,
saistībā ar noteiktu privātpersonu situāciju, ir tāds, kas šīs personas individualizē (iepriekš 55. punktā minētais spriedums
lietā
Piraiki‑Patraiki
u.c./Komisija, 19. punkts; iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Sofrimport
/Komisija, 11. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Codorníu
/Padome, 20. punkts), šis pienākums varētu vai nu izrietēt no īpašas EK līguma tiesību normas (iepriekš 55. punktā minētais
spriedums apvienotajās lietās
Antillean Rice Mills
u.c./Komisija, 67. punkts), vai nu no tiesību normas ar augstāku juridisku spēku (iepriekš 55. punktā minētais spriedums
lietā
UEAPME
/Padome, 90. punkts), – tādas kā samērīguma princips, vienlīdzīgas attieksmes princips un pamattiesības.
Šajā sakarā prasītāja būtībā apgalvo, ka, lai ievērotu samērīguma principu un vienlīdzīgas attieksmes principu, kā arī tās
tiesības uz īpašumu un tās brīvību veikt saimniecisku darbību, Kopienu likumdevējam būtu bijis jāņem vērā apstrīdētās direktīvas
ļoti nopietnās sekas attiecībā uz tās īpašo situāciju. Tādējādi pretēji Parlamenta un Komisijas sākotnējiem piedāvājumiem
neiekļaujot citas nozares apstrīdētās direktīvas I pielikumā – it īpaši konkurējošās krāsaino metālu nozares un ķīmisko produktu
nozares –, Kopienu likumdevējs ir pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu un netraucētas konkurences saglabāšanas principu.
Tāpat tas ir pārkāpis tiesības uz īpašumu, tiesības veikt uzņēmējdarbību un brīvību veikt prasītājas saimniecisku darbību,
kā arī samērīguma principu, neņemot vērā čuguna vai tērauda ražotāju tehnisko un ekonomisko nespēju vēl vairāk samazināt CO
emisijas. Šādi rīkodamies, Kopienu likumdevējs ir uzlicis prasītājai nesamērīgu nastu, kura apdraud tās pastāvēšanu, jo tā
obligāti kļūst par “kvotu neto pircēju” bez iespējas iekasēt no klientiem izmaksas, kas ar šīm kvotām ir saistītas. Turklāt
apstrīdētās tiesību normas ir nesamērīgas, jo tās neizriet no pasākumiem, kuri vismaz atzīst nelabvēlīgās sekas attiecībā
pret prasītāju, – tādas kā kvotu cenu kontroles mehānisms vai kvotu pārrobežas nodošanas iespēja vienas un tās pašas uzņēmumu
grupas ietvaros. Šādas kvotu nodošanas iespējas neesamības gadījumā, kas nopietni ietekmētu prasītājas restrukturēšanos un
konkurētspēju, apstrīdētā direktīva arī pārkāpj prasītājas tiesības uz īpašumu un brīvības veikt uzņēmējdarbību. Prasītāja
precizē, ka tās brīvības veikt uzņēmējdarbību nepieņemamais ierobežojumu, kas izriet no tā, ka apstrīdētajā direktīvā nav
noteikuma, kurš ļauj veikt emisijas kvotu pārrobežu nodošanu vienas un tās pašas uzņēmumu grupas dažādu iekārtu starpā, nevar
relativizēt ar argumentu, ka saistībā ar tās iekārtas ražošanas jaudas palielināšanu ir iespējams gūt labumu no noteikumiem
par kvotu piešķiršanu “jaunajām iekārtām”, jo šo kvotu piešķiršana ir atkarīga no attiecīgās dalībvalsts rīcības brīvības.
Otrkārt, prasītāja uzskata, ka tā ietilpst slēgtā uzņēmumu kategorijā, kurus ir īpaši skārusi apstrīdētā direktīva. Savienībā
ar 15 dalībvalstīm vienīgi 15 uzņēmumi vai uzņēmumu grupas izmanto čuguna vai tērauda ražošanas iekārtas, proti, prasītāja,
Corus
,
ThyssenKrupp
,
HKM
,
Riva
,
Luccini
,
SSAB
,
Voest Alpine
,
Salzgitter
,
Duferco
,
Rauttaruukki
,
Fundia
,
Saint‑Gobain
,
DHS
un
Neue Maxhütte
, kuriem 2004. gada 1. maijā pievienojās 5 čuguna un tērauda ražotāji no 10 jaunajām dalībvalstīm, proti,
Ispat Polska
,
Czech Steel Company
,
Moravia Steel
,
Dunaferr Dunai
un
US Steel Košice
. Tomēr Savienības paplašināšanās pati par sevi nevar šai grupai atņemt slēgtas kategorijas statusu judikatūras nozīmē, jo
šī paplašināšanās bija paredzēta Akta par Čehijas Republikas, Igaunijas Republikas, Kipras Republikas, Latvijas Republikas,
Lietuvas Republikas, Ungārijas Republikas, Maltas Republikas, Polijas Republikas, Slovēnijas Republikas un Slovākijas Republikas
pievienošanās nosacījumiem un pielāgojumiem līgumos, kas ir Eiropas Savienības pamatā (OV 2003, L 236, 33. lpp.), 2. pantā
pirms apstrīdētās direktīvas stāšanās spēkā. Turklāt jaunu iekārtu ienākšana tirgū jaunu domnu uzstādīšanas dēļ nav ekonomiski
rentabla alternatīva un tādēļ ir jāizslēdz šī fakta dēļ. Pēc apstrīdētās direktīvas stāšanās spēkā un ņemot vērā domnu skaita
samazināšanos Savienībā kopš 1975. gada, jauns tirgus dalībnieks varēja nokļūt tirgū vienīgi iegādājoties [uzņēmumu].
Prasītāja uzskata, ka šīs ražotāju grupas “unikālā norobežošanās situācija”, kas to nošķir no visām citām personām, izriet
no fakta, ka pārskatāmā nākotnē tehnisku iemeslu dēļ atšķirībā no citu attiecīgo ekonomisko nozaru – tādu kā cementa, elektroenerģijas,
papīra un stikla nozares – situācijas čuguna vai tērauda ražotāji nevarēs ievērojami samazināt CO
emisijas saskaņā ar apstrīdētās direktīvas mērķiem. Līdz ar to ražotāji, kas ietilpst šajā grupā, faktiski nevar izvēlēties
starp emisiju samazināšanu un papildu kvotu iegādāšanos, kā dēļ tie obligāti kļūst par “kvotu neto pircējiem”. Tērauda ražošanas
procesā CO
emitēšana ir nenovēršama ogļu kā izejmateriāla nevis degvielas izmantošanas dēļ. Tādējādi nav ekonomiski rentablas aizvietošanas
iespējas, lai samazinātu CO
emisijas, piemēram, izmantojot citu degvielu – tādu kā dabasgāze. Domnu tehnoloģiju uzlabošana energoefektivitātes ziņā ir
sasniegusi teorētisko robežu, kas vēl joprojām nozīmē, ka uz vienu tonnu saražotā tērauda rodas divas tonnas CO
. Papildu emisiju samazināšana ir iespējama vienīgi ar tehnoloģisko progresu, kura attīstība prasīs vismaz no 20 līdz 30 gadiem.
Taču, tā kā nav iespējams samazināt ražošanas apjomus, domnām vēl joprojām tehnisku iemeslu dēļ būs jāstrādā tādā līmenī,
kas ir tuvs to pilnajai jaudai.
Prasītāja norāda, ka aptuveni 25 nākamo gadu laikā domnu operatoriem būs jāturpina izmantot pastāvošās tehnoloģijas, kuru
progresa marža ir ļoti ierobežota, un visi aizvietošanas mēģinājumi līdz šim ir bijuši neveiksmīgi tehnisku un/vai ekonomisku
iemeslu dēļ. Tā piebilst, ka pretēji Padomes apgalvotajam emisiju samazinājums, ko tā ir paveikusi līdz 2002. gadam, nav noticis
tehnisku uzlabojumu rezultātā, bet galvenokārt saistībā ar 5 domnu slēgšanu, citu iekārtu jaudas palielināšanu, kā arī Lotringas
rūdas kā izejmateriāla nomaiņu ar Brazīlijas rūdu, kurai ir labāka energoefektivitāte. Prasītājas emisiju samazināšanas mērķis
periodam no 2008. gada līdz 2012. gadam tiks it īpaši sasniegts ar iekārtu slēgšanu un ražošanas pārnešanu uz iekārtām citās
dalībvalstīs.
Prasītāja turklāt norāda, ka tērauda nozare ir vienīgā nozare, kuru aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums un kurai ir
jākonkurē ar citām nozarēm, kuras neaptver attiecīgā direktīva, proti, krāsaino metālu nozares un plastmasas materiālo nozares.
Šo ļoti nelabvēlīgo čuguna vai tērauda ražotāju konkurētspējas situāciju vēl vairāk pasliktina, pirmkārt, “ļoti koncentrētais
pieprasījums”, it īpaši automašīnu nozares pieprasījums, un, otrkārt, intensīvā konkurence, kas izriet no nozarēm, kuras neaptver
apstrīdētā direktīva, un no trešo valstu tērauda ražotājiem – tādiem kā Amerikas Savienotās Valstis, uz kurām nav attiecināmi
no Kioto protokola izrietošie pienākumi, un kuras pārstāv 65 % no pasaules kopējā ražošanas apjoma. Tādējādi Eiropas tērauda
ražotāji nevar iekasēt no saviem klientiem ražošanas izmaksu paaugstināšanos, kas rodas nepieciešamības pirkt CO
kvotas dēļ, un tas vēl vairāk ietekmē jau tā zemo rentabilitāti. Šajā sakarā apstrīdētās direktīvas I pielikumā minēto citu
nozaru konkurētspējas situācija ir atšķirīga. Piemēram, ņemot vērā aplēsi par elektrības cenu būtisku paaugstināšanos, enerģijas
piegādātājiem būs iespēja iekasēt no saviem klientiem visu iespējamo to izdevumu paaugstināšanos un ievērojami uzlabot to
rentabilitāti.
Prasītāja precizē, ka pat nesenā tērauda cenu paaugstināšanās neļaus tai iekasēt no saviem klientiem ražošanas izmaksas, kas
izriet no nepieciešamības pirkt emisijas kvotas. Šī cenu paaugstināšanās ir vienīgi rezultāts tam, ka pasaulē palielinās izejmateriālu
un transporta izmaksas. Pasaules mērogā Eiropas čuguna un tērauda ražotāji sastopas ar to trešo valstu ražotāju stipru konkurenci,
kuras kā Amerikas Savienotās Valstis, Austrālijas Savienība un Turcijas Republika nav ratificējušas Kioto protokolu vai kuras
kā Indijas Republika, Ķīnas Tautas Republika un Brazīlijas Federatīvā Republika ir ratificējušas Kioto protokolu, bet tām
nav iesākumā jāsamazina to CO
emisijas (Kioto protokola B pielikums), vai arī kurām ir jāuztur pašreizējais emisiju līmenis, kā tas ir Krievijas Federācijas
un Ukrainas gadījumā. Tādēļ Eiropas čuguna un tērauda ražotāji ir vienīgie, kuriem rodas papildu izmaksas saistībā ar Kioto
protokola īstenošanu, un tajā pašā laikā tiem ir jāsastopas ar daudz stiprāku konkurenci saistībā ar tērauda importu no trešām
valstīm, kas ir atkarīgs no cenu līmeņa Eiropas tirgū. Prasītāja piebilst, ka, ņemot vērā pašreizējo cenu EUR 26 par emitēto
CO
tonnu un to, ka vienas tonnas tērauda ražošanā rodas aptuveni divas tonnas CO
, šajā ražošanas procesā rodas papildizmaksas EUR 52 apmērā, bet kopējā tērauda transportēšanas cena pasaulē parasti nepārsniedz
EUR 20. Prasītāja piebilst, ka atšķirībā no čuguna vai tērauda ražotājiem saistībā ar enerģijas piegādātājiem, it īpaši tiem,
kas atrodas Vācijā un Apvienotajā Karalistē, tiek prezumēts, ka tie elektroenerģijas cenā iekļauj bez maksas saņemto emisijas
kvotu vērtību, lai gūtu ievērojamu peļņu.
No visa iepriekš minētā prasītāja secina, ka čuguna un tērauda ražotāji, kas atrodas Savienībā, ir “unikālā norobežošanās
situācijā”, kura tos nošķir no visām citām personām. Šo situāciju pasliktina fakts, ka apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts
ne maksimālais lielums, ne emisijas kvotu cenu kontroles mehānisms. Saskaņā ar neseniem pētījumiem čuguna un tērauda ražotāji
tādējādi sastopas ar kvotu cenu, kas ļauj emitēt tonnu CO
par EUR 20–EUR 60 un vēl vairāk, kaut gan EUR 20 cena jau likvidētu tērauda nozares bruto peļņu.
Treškārt, prasītāja uzskata, ka, nebūt nebūdama lielākais čuguna un tērauda ražotājs Eiropā – ar 40 miljoniem tonnu saražotā
tērauda, kam seko
Thyssen‑Krupp
(17 miljoni) un
Corus
(16 miljoni) –, to īpaši smagi ietekmē apstrīdētā direktīva. Izmantodama ļoti progresīvu domnu tehnoloģiju, prasītāja jau
ir samazinājusi siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas, ieskaitot CO
, daudz lielākā apmērā nekā Kioto protokolā paredzētie 8 %, proti, 19 % absolūtos skaitļos un 24 % relatīvos skaitļos (uz
tonnu saražotā tērauda) kopš 1990. gada, un šī sprieduma 77. un 78. punktā izvirzīto tehnisko iemeslu dēļ nevar ievērojamā
apmērā turpināt samazināt CO
emisijas. Turklāt 2002. gadā prasītāja ir guvusi no domnu ekspluatēšanas bruto peļņu EUR 16 apmērā un neto peļņu EUR 4 apmērā
par emitētu CO
tonnu. No tā izriet, ka pat ar zemāko cenu saskaņā ar pašreizējo aplēsi EUR 20 apmērā par emisijas kvotu, kas atbilst papildu
izmaksām EUR 40 apmērā par tonnu tērauda, prasītājai kļūst nerentabli turpināt ražošanu tādējādi, ka tai vairs nav iespējams
turpināt ekspluatēt savas iekārtas Eiropā.
Ceturtkārt, prasītāja ir vienīgais Eiropas čuguna un tērauda ražotājs, kas saskaras ar īpašu problēmu, kura radusies ar apstrīdēto
direktīvu, tādēļ, ka tās grupas ietvaros notiek restrukturēšana, lai paaugstinātu tās konkurētspēju. Šī restrukturēšana, kas
sākta ar 2001. gada koncentrāciju (skat. šī sprieduma 30. punktu), t.i., pirms apstrīdētās direktīvas pieņemšanas, paredz
iekārtu slēgšanu vai mazāk rentablu ražošanas apjomu samazināšanu dalībvalstī un atbilstošu ražošanas apjomu palielināšanu
rentablākās iekārtās, kuras atrodas citās dalībvalstīs. Šī situācija ir īpaša saistībā ar prasītāju un to nošķir no visiem
citiem čuguna vai tērauda ražotājiem, kuru iekārtas atrodas vienā dalībvalstī. Vienīgais izņēmums ir
Corus
iekārtām, kas atrodas Apvienotajā Karalistē un Nīderlandē, bet tas jau ir optimizējis savu ražošanu. Tomēr ar apstrīdēto
direktīvu negatīvi tiek ietekmēta šī restrukturēšana, nenosakot dalībvalstīm pienākumu atļaut veikt kvotu pārrobežu nodošanu
no slēdzamajām iekārtām uz iekārtām, kas atrodas citās dalībvalstīs. Līdz ar to Beļģijas valdība un Vācijas valdība jau ir
paziņojušas, ka slēgšanas gadījumā prasītāja zaudēs savas kvotas saistībā ar iekārtām, kas atrodas Valonijā (Beļģija) un Brēmē
(Vācija), līdz ar ko tā nevarēs pārnest šīs kvotas uz iekārtām, kas atrodas Spānijā un Francijā, kur tā ir paredzējusi atbilstoši
palielināt ražošanas apjomu. Vācijas VSP un Vācijas likuma par kvotu piešķiršanu pirmajā piešķiršanas periodā 10. panta 1. punkta
pirmajā teikumā ir paredzēts atcelt kvotas gadījumā, ja tiek slēgta iekārta, izņemot, ja operators uzstāda jaunu iekārtu Vācijā
(nevis citā dalībvalstī). Šajā pašā ziņā Francijas VSP paredz, ka operators var saglabāt slēgtās iekārtas kvotas vienīgi gadījumā,
ja tā darbība tiek pārcelta uz citu iekārtu, kas atrodas Francijas teritorijā. Prasītāja tādējādi ir spiesta iestāties pret
savu restrukturēšanas un konkurētspējas uzlabošanas mērķi. Tai ir jāpērk papildu emisijas kvotas, lai nosegtu ražošanas jaudas,
kuras sākotnēji bija paredzēts slēgt un pārnest uz citām iekārtām, kas atrodas citās dalībvalstīs, un jāturpina ekspluatēt
mazāk rentablas iekārtas vienīgi tāpēc, lai nezaudētu piešķirtās kvotas.
Prasītāja arī piebilst, ka tā ir vienīgais operators no visām nozarēm, kuras uzskaitītas apstrīdētās direktīvas I pielikumā,
kas ir sastapusies ar ražošanas jaudu pārrobežas pārnešanu starp divām iekārtām, kuras atrodas dažādās dalībvalstīs. Šī problēma
neietekmē cementa, stikla, enerģijas un papīra nozares, kuru iekārtas atšķirībā no tērauda ražošanas iekārtām atrodas vai
nu tuvu klientiem, vai zonās, kurās ir pietiekams daudzums izejvielu. Līdz ar to šo nozaru ražotājiem iekārtas slēgšana vienā
dalībvalstī un ražošanas pārnešana uz citu dalībvalsti nav reāla iespēja.
Tomēr saistībā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību nav pamata atstāt dalībvalstu rīcības brīvības ziņā jautājumu par to, kādā
mērā ir iespējama ražošanas jaudu pārrobežu pārnešana. Vēl jo vairāk tas ir spēkā, jo dalībvalstīm politiski un ekonomiski
stimuli neļauj šādu ražošanas jaudu pārnešanu, ieskaitot emisijas kvotas, kas ar šīm jaudām ir saistītas. Pirmkārt, no dalībvalsts
skatupunkta, kura sākotnēji piešķīra kvotas, tai nav nekādas intereses veicināt šādu pārnešanu un ciest savā teritorijā zaudējumus,
kas saistīti ar attiecīgajām ražošanas jaudām vai darba vietām, kuras saistītas ar jau piešķirtajām kvotām. Otrkārt, dalībvalsts,
uz kuru tiek pārnestas šīs kvotas, it īpaši gadījumā, ja tā ir maza dalībvalsts, obligāti nav ieinteresēta bez maksas piešķirt
kvotas jaunajai iekārtai, ņemot vērā risku pārsniegt valsts kvotu maksimālo daudzumu un līdz ar to neievērot pienākumus samazināt
emisijas saskaņā ar Lēmumu 2002/358 un Kioto protokolu. Tādējādi, kā izriet no Komisijas papildu pamatnostādņu 4. pielikuma
5. punkta (skat. šī sprieduma 14. punktu), šos atturēšanās gadījumus apstiprina fakts, ka lielākā daļa dalībvalstu nav ļāvusi
veikt kvotu pārrobežu pārnešanu. Šajās pamatnostādnēs Komisija pati ir vērsusi uzmanību uz šo problemātiku, uzsverot, ka pirmā
piešķiršanas perioda laikā dalībvalstis ir pieņēmušas virkni noteikumu par rezervēm jaunajām iekārtām, slēgšanu un pārnešanu,
kas radīja lielus sarežģījumus un pārskatāmības trūkumu iekšējā tirgū un konkurences kropļošanas risku. Tā arī izdarīja secinājumu,
ka ir jāizveido Kopienu rezerve, kā arī jāsaskaņo administratīvo noteikumu, kas attiecas uz jaunajām iekārtām, slēgšana un
pārrobežu pārnešana iekšējā tirgus ietvaros (Komisijas papildu pamatnostādņu 7. pielikums). Prasītāja arī atsaucas uz pētījumu,
saskaņā ar kuru kvotu tirdzniecības sistēmā, ņemot vērā dalībvalstu interesi saglabāt nodokļus un darba vietas, kas saistītas
ar iekārtām, kuras atrodas to teritorijā, pašreiz tām būtu racionāli vai nu paturēt šīs kvotas, vai vismaz pakļaut šo kvotu
saglabāšanu tam, ka tiek atvērta jauna iekārta to teritorijā, lai novērstu, ka operators pamet attiecīgo valsti. Tomēr no
tā varētu izrietēt ekonomiski neefektīva un politiski nevēlama konkurence starp dalībvalstīm, lai paturētu vai piesaistītu
investīcijas. Šo iemeslu dēļ šajā pētījumā tika secināts, ka Kopienu līmenī ir jāsaskaņo noteikumi, kas ļauj attiecībā uz
iekārtām saglabāt to kvotas pat slēgšanas gadījumā. Līdz ar to prasītāja uzskata, ka brīvības veikt uzņēmējdarbību efektīvā
iedarbība var tikt saglabāta vienīgi ar paša Kopienu likumdevēja iejaukšanos.
Piektkārt, prasītāja uzskata, ka to īpaši skar apstrīdētā direktīva saistībā ar tās ilgtermiņa līgumiem, kuri tai ir saistoši
attiecībā uz elektroenerģijas centrālēm, kas daļēji nepieder tās grupai, un kuru mērķis ir piegādāt domnu gāzes, kuras satur
oglekļa monoksīdu, CO
un slāpekli, elektroenerģijas ražošanai. Prasītāja uzdod jautājumu, vai saistībā ar apstrīdētās direktīvas 3. panta b) un
e) punktu attiecīgās emisiju kvotas ir jāpiešķir tai, vai ir jāpiešķir elektroenerģijas centrālei. Gadījumā, ja šīs kvotas
nonāktu elektroenerģijas centrālei, prasītājas situācija tiktu vēl vairāk pasliktināta, jo tai vajadzības gadījumā vajadzētu
iegūt nepieciešamās kvotas tirgū vai gadījumā, ja tiktu izbeigts veikt piegādes elektroenerģijas centrālei, dedzināt domnu
gāzes bez atbilstošo kvotu daudzuma. No tā izrietētu nopietns negatīvs konkurētspējas faktors prasītājai salīdzinājumā ar
tās konkurentiem, kuri izmanto savas elektroenerģijas centrāles.
Sestkārt un visbeidzot, prasītāja norāda, ka tādēļ, ka to īpaši skar apstrīdētās tiesību normas, tā bija cieši iesaistīta
likumdošanas procesā, it īpaši dažādās sanāksmēs ar Komisijas, Parlamenta un Padomes pārstāvjiem. Šajā sakarā sākotnēji noteikts
skaits prasītājas iebildumu tika ņemts vērā, lai pēc tam tie tiktu noraidīti bez jebkāda pamatojuma.
Ņemot vērā iepriekš minēto, prasītāja secina, ka tā ir pierādījusi elementu kopuma esamību, kas tai ir īpašs un kas to nošķir
no visām citām personām, un līdz ar to tās lūgums atcelt tiesību aktu ir pieņemams saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu.
Saistībā ar absolūtu šķērsli tiesas procesam, ko izvirzīja Parlaments saistībā ar prasību daļēji atcelt apstrīdēto direktīvu,
prasītāja uzsver, ka tā nelūdz pilnībā atcelt apstrīdētās tiesību normas, bet tikai to, lai tiktu atcelta to piemērošana saistībā
ar čuguna vai tērauda ražošanas iekārtām. Tādēļ šī prasība nekādā veidā nenozīmē nekādu kvotu tirdzniecības sistēmu grozīšanu
attiecībā pret citām nozarēm, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums. Apstrīdētās direktīvas piemērošanas apjoms
varētu vai nu tikt attiecināts uz citām nozarēm, kā tas jau tika piedāvāts saistībā ar krāsaino metālu un ķīmisko produktu
nozarēm, vai nu tikt ierobežots tādējādi, ka tas neskar kvotu tirdzniecības sistēmas funkcionēšanu un būtību. Tādējādi lūgtās
daļējās atcelšanas vienīgās sekas būtu apstrīdētās direktīvas I pielikuma, kas attiecas uz čuguna vai tērauda ražošanas iekārtām,
daļas atcelšana – kas ir nošķirta un skaidri definēta.
Prasītāja uzskata, ka, pat ja tiktu uzskatīts, ka apstrīdētās tiesību normas nevar tikt atdalītas no apstrīdētās direktīvas,
prasība atcelt tiesību aktu ir tomēr pieņemama. Ja daļēja atcelšana izrādītos neiespējama, tad šī prasība ir jāinterpretē
tādējādi, ka ar to tiek lūgts atcelt apstrīdēto direktīvu pilnībā. Šis vērtējums izriet no nepieciešamības interpretēt prasījumus
saistībā ar to kontekstu un prasības pieteikuma mērķiem, kas ir vērsti, lai izbeigtu prasītājas pamattiesību pārkāpumu. Gadījumā,
ja Vispārējā tiesa neakceptēs šī sprieduma 89. punktā izklāstīto nostāju, tad prasītāja pakārtoti lūdz pilnībā atcelt apstrīdēto
direktīvu, kas ir vēl joprojām iespējams pēc prasības pieteikuma iesniegšanas.
No visa iepriekš minētā prasītāja secina, ka prasība atcelt tiesību aktu ir pieņemama.
Savos apsvērumos par sekām, kas izriet no LESD 263. panta ceturtās daļas spēkā stāšanos, prasītāja būtībā, pirmkārt, norāda,
ka šī tiesību norma šajā procesā esot piemērojama un ka, otrkārt, apstrīdētā direktīva pēc sava satura esot reglamentējošs
akts šīs tiesību normas izpratnē, jo ar apstrīdētajām tiesību normām dalībvalstīm netiek piešķirta nekāda rīcības brīvība
attiecībā uz tās īstenošanu, tādējādi atbrīvojot prasītāju no fakta par tās individuālu skaršanu ar minēto direktīvu pierādīšanas.
B –
Vispārējās tiesas vērtējums
Saskaņā ar EKL 230. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona var vērsties [Tiesā] par lēmumu, kas adresēts
šai personai, vai par lēmumu, kas – kaut arī regulas vai lēmuma formā adresēts citai personai – tomēr šo personu skar “tieši
un individuāli”.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka vienīgi apstāklis, ka šī Līguma norma tieši neatzīst par pieņemamu prasību atcelt tiesību
aktu, kuru cēlusi privātpersona pret direktīvu EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, nav pietiekams, lai šādu prasību atzītu
par nepieņemamu. Kopienu iestādes nevar liegt tiesību aizsardzības tiesā iespēju, kas Līgumā ir piešķirta privātpersonām,
vienīgi ar attiecīgā akta formas izvēli, pat ja šis akts izpaužas direktīvas formā (Pirmās instances tiesas 2002. gada 10. septembra
rīkojums lietā T‑223/01
Japan Tobacco
un
JT International
/Parlaments un Padome,
Recueil
, II‑3259. lpp., 28. punkts; 2003. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑154/02
Villiger Söhne
/Padome,
Recueil
, II‑1921. lpp., 39. punkts; 2004. gada 6. septembra rīkojums lietā T‑213/02
SNF
/Komisija, Krājums, II‑3047. lpp., 54. punkts, un 2006. gada 25. aprīļa rīkojums lietā T‑310/03
Kreuzer Medien
/Parlaments un Padome, Krājumā nav publicēts, 40. un 41. punkts). Tāpat vienīgi fakts, ka apstrīdētās tiesību normas ir daļa
no vispārpiemērojama tiesību akta, kas ir īsta direktīva, nevis lēmums EKL 249. panta ceturtās daļas nozīmē, kurš pieņemts
direktīvas formā, pats par sevi nav pietiekams, lai izslēgtu iespēju, ka šīs tiesību normas var tieši un individuāli skart
privātpersonu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto rīkojumu lietā
Japan Tobacco
un
JT International
/Parlaments un Padome, 30. punkts, un 2003. gada 6. maija rīkojumu lietā T‑321/02
Vannieuwenhuyze-Morin
/Parlaments un Padome,
Recueil
, II‑1997. lpp., 21. punkts).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka apstrīdētā direktīva gan pēc savas formas, gan pēc sava satura ir vispārpiemērojams tiesību akts,
kurš attiecas uz objektīvi noteiktām situācijām un kuram ir juridiska iedarbība attiecībā uz personu kategorijām, kas tajā
ir paredzētas vispārēji un abstrakti, proti, visi iekārtu operatori, kuri veic apstrīdētās direktīvas I pielikumā izklāstītās
darbības, ieskaitot čuguna vai tērauda ražošanu, un kuru starpā ir prasītāja.
Tomēr nevar izslēgt, ka noteiktos apstākļos šāda vispārpiemērojama tiesību akta normas var tieši un individuāli skart noteiktas
personas (šajā ziņā skat. Tiesas 1991. gada 16. maija spriedumu lietā C‑358/89
Extramet Industrie
/Padome,
Recueil
, I‑2501. lpp., 13. punkts; iepriekš 55. punktā minēto spriedumu lietā
Codorníu
/Padome, 19. punkts, un 2002. gada 25. jūlija spriedumu lietā C‑50/00 P
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome,
Recueil
, I‑6677. lpp., 36. punkts).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona
ir jāskar “tieši”, kā tas noteikts EKL 230. panta ceturtajā daļā, prasa, lai šis pasākums tieši ietekmētu indivīda tiesisko
stāvokli un nepieļautu nekādas izvērtēšanas iespējas šī pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā ieviešanu, kas ir pavisam
automātiska un izrietētu tikai no Kopienas tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (Tiesas 2004. gada 29. jūnija
spriedums lietā C‑486/01 P
Front National
/Parlaments, Krājums, I‑6289. lpp., 34. punkts, un 2007. gada 22. marta spriedums lietā C‑15/06 P
Regione Siciliana
/Komisija, Krājums, I‑2591. lpp., 31. punkts).
Vispārējā tiesa uzskata, ka prioritāri ir jāizvērtē, vai prasītāju individuāli skar apstrīdētās tiesību normas. Vispārējā
tiesa vienīgi pakārtoti un vajadzības gadījumā izvērtēs, vai prasītāju tieši skar šīs tiesību normas.
Atbilstoši pastāvīgajai judikatūrai fiziska vai juridiska persona var uzskatīt, ka vispārpiemērojams tiesību akts to EKL 230. panta
ceturtās daļas nozīmē skar individuāli tikai tad, ja šī persona ir skarta kādu noteiktu, tai raksturīgu iezīmju dēļ vai tās
īpašās faktiskās situācijas dēļ, salīdzinot ar visām citām personām, un kas tādēļ to izceļ individuāli tāpat kā tos, kuriem
lēmums ir adresēts (Tiesas 1963. gada 15. jūlija spriedums lietā 25/62
Plaumann
/Komisija,
Recueil
, 197., 223. lpp.; iepriekš 96. punktā minētais spriedums lietā
Unión de Pequeños Agricultores
/Padome, 36. punkts, un 2004. gada 1. aprīļa spriedums lietā C‑263/02 P Komisija/
Jégo‑Quéré
,
Recueil
, I‑3425. lpp., 45. punkts).
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai pienākumi, kas, iespējams, izriet no apstrīdētajām tiesību normām,
var individualizēt prasītāju kā adresātu. Šajā sakarā ir svarīgi atgādināt, ka prasītāja, pirmkārt, lūdz atcelt apstrīdētās
direktīvas 4. pantu, kurā ir noteikts, ka ir jābūt emisijas atļaujai, otrkārt, 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu un 12. panta
3. punktu, kuros ir paredzēts pienākums nodot kvotas, kas atbilst kopējam emisiju daudzumam pagājušā kalendārā gada laikā,
treškārt, 9. pantu, to lasot kopsakarā ar III pielikuma 1. kritēriju, par VSP noteikšanu un apgalvoto dalībvalstu pienākumu
piešķirt iekārtu operatoriem maksimālo emisijas kvotu skaitu un, ceturtkārt, 16. panta 2.–4. punktu saistībā ar sankcijām
kvotu nodošanas pienākuma neizpildes gadījumā tiktāl, ciktāl visas šīs tiesību normas ir piemērojamas attiecībā uz čuguna
vai tērauda ražotājiem saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 2. pantu, to lasot kopsakarā ar šīs direktīvas I pielikumu.
Sava apgalvojuma par to, ka to individuāli ietekmē apstrīdētās tiesību normas, pamatojumam prasītāja, pirmkārt, apgalvo, ka
Kopienu likumdevējam saskaņā ar augstāka spēka tiesību normām, ieskaitot pamattiesības, ir jāņem vērā iekšējā tirgū esošo
čuguna vai tērauda ražotāju īpašā situācija un it īpaši prasītājas īpašā situācija (iepriekš 55. punktā minētais spriedums
lietā
Piraiki-Patraiki
u.c./Komisija, 19. punkts; iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
Sofrimport
/Komisija, 11. punkts, un iepriekš 55. punktā minētais spriedums lietā
UEAPME
/Padome, 90. punkts).
Šajā sakarā ir jānorāda, ka nav nevienas tiešas vai specifiskas tiesību normas, vai tā būtu augstāka juridiska spēka tiesību
norma, vai arī atvasināta tiesību norma, kas uzliktu pienākumu Kopienu likumdevējam direktīvas pieņemšanas procesā it īpaši
ņemt vērā čuguna vai tērauda ražotāju situāciju, vai pat prasītājas situāciju salīdzinājumā ar citu, ar minētās direktīvas
I pielikumu aptverto rūpniecības nozaru operatoru, situāciju (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2002. gada 17. janvāra
spriedumu lietā T‑47/00
Rica Foods
/Komisija,
Recueil
, II‑113. lpp., 41. un 42. punkts; skat. arī Pirmās instances tiesas 2003. gada 6. maija rīkojumu lietā T‑45/02
DOW AgroSciences
/Parlaments un Padome,
Recueil
, II‑1973. lpp., 47. punkts; 2004. gada 25. maija rīkojumu lietā T‑264/03
Schmoldt
u.c./Komisija, Krājums, II‑1515. lpp., 117. punkts, un 2005. gada 16. februāra rīkojumu lietā T‑142/03
Fost Plus
/Komisija, Krājums, II‑589. lpp., 61.–65. punkts). Tādējādi it īpaši EKL 174. pantā un 175. panta 1. punktā, kas ir juridiskais
pamats Kopienas reglamentējošai rīcībai vides jomā, šāds pienākums nav paredzēts. Turklāt, izņemot norādi uz savām pamattiesībām
un noteiktiem vispārējo tiesību principiem, kuri to aizsargā, prasītāja nav atsaukusies ne uz vienu konkrētu augstāka juridiskā
spēka tiesību normu, kura uz to īpaši attiecas vai vismaz attiecas uz čuguna un tērauda ražotājiem, un kura, iespējams, varētu
būt šāda pienākuma rašanās pamats.
Kaut gan ir taisnība, ka, pieņemot vispārpiemērojamu tiesību aktu, Kopienu iestādēm ir jāievēro augstāka juridiskā spēka tiesību
normas, ieskaitot pamattiesības, apgalvojums, ka šāds tiesību akts pārkāpj šīs tiesību normas vai pamattiesības, pats par
sevi nav pietiekams, lai atzītu privātpersonas celto prasību par pieņemamu, jo atzīšanas par pieņemamu gadījumā tiktu grauta
EKL 230. panta ceturtajā daļā minēto prasību būtība, ja vien apgalvotais pārkāpums nav tāds, kas to individualizētu tāpat
kā akta adresātu (skat. saistībā ar īpašumtiesībām Pirmās instances tiesas 2005. gada 28. novembra rīkojumu lietā T‑94/04
EEB
u.c./Komisija, Krājums, II‑4919. lpp., 53.–55. punkts; šajā ziņā skat. arī Pirmās instances tiesas 2006. gada 29. jūnija
rīkojumu lietā T‑311/03
Nürburgring
/Parlaments, Krājumā nav publicēts, 65. un 66. punkts). Šajā sakarā prasītāja nevar pamatoti atsaukties uz iepriekš 55. punktā
minēto spriedumu lietā
Codorníu
(20.–22. punkts), kurā prasības pret apstrīdēto regulu pieņemamība izrietēja no vienīgi no īpašības, kas, ņemot vērā apstrīdētās
tiesību normas, individualizēja attiecīgo apzīmējumu, pamatojoties uz kuru prasītāja ļoti ilgi bija bijusi vienīgā preču zīmes
īpašniece.
Katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās tiesību normas, it īpaši emisiju atļaujas sniegšanas pienākums saskaņā
ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu, kvotu nodošanas pienākums saskaņā ar šīs direktīvas 12. panta 3. punktu, to lasot kopsakarā
ar tās 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, kā arī sankcijas, kas paredzētas minētās direktīvas 16. panta 2.–4. punktā, aizskartu
tās pamattiesības un radītu tai kaitējumu tādā ziņā, ka tā tiktu individualizēta kā adresāts salīdzinājumā ar visiem citiem
operatoriem, kurus skar šīs tiesību normas (šajā ziņā skat. iepriekš 103. punktā minēto rīkojumu lietā
Nürburgring
/Parlaments un Padome, 66. punkts). Šīs tiesību normas vispārēji un abstrakti attiecas uz visiem apstrīdētās direktīvas I pielikumā
norādītajiem operatoriem un uz objektīvi noteiktām situācijām. Tādēļ šīs tiesību normas var vienādi ietekmēt visu šo operatoru
juridisko stāvokli.
Līdz ar to prasītājas argumenti par Kopienu likumdevēja pienākumu ievērot noteiktus vispārējos tiesību principus un pamattiesības
neļauj secināt, ka prasītāju individuāli skar apstrīdētās tiesību normas, un tādēļ nav vajadzības izvērtēt, vai šajā ziņā
prasītāju tieši skar šīs tiesību normas.
Otrkārt, saistībā ar prasītājas argumentu, ka tā ietilpst slēgtā operatoru kategorijā, kurus īpaši skar apstrīdētās tiesību
normas, pirmkārt, ir jāatgādina, ka iespēja ar lielāku vai mazāku precizitāti noteikt personu, uz kurām attiecas minētā lēmuma
apstrīdētais pasākums, skaitu vai pat identitāti nekādā ziņā nenozīmē, ka šis pasākums šīs personas skar individuāli, ja ir
skaidrs, ka šis pasākums ir piemērojams objektīvām tiesiskām vai faktiskām situācijām, kas paredzētas attiecīgajā tiesību
aktā (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 8. aprīļa rīkojumu lietā C‑503/07 P
Saint-Gobain Glass Deutschland
/Komisija, Krājums, I‑2217. lpp., 70. punkts un tajā minētā judikatūra). Otrkārt, tas, ka tiesību akts dažus uzņēmumus ekonomiski
skar vairāk nekā citus, nav pietiekami, lai uzskatītu, ka šis akts skar viņus individuāli, jo šī tiesību akta piemērošana
notiek saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju (šajā ziņā skat. Tiesas 1997. gada 18. decembra rīkojumu lietā C‑409/96 P
Sveriges Betodlares Centralförening
un
Henrikson
/Komisija,
Recueil
, I‑7531. lpp., 37. punkts; Pirmās instances tiesas 2007. gada 11. septembra rīkojumu lietā T‑28/07
Fels‑Werke
u.c./Komisija, Krājumā nav publicēts, 60. punkts un tajā minētā judikatūra, un 2004. gada 10. maija rīkojumu lietā T‑391/02
Bundesverband der Nahrungsmittel- und Speiseresteverwertung
un
Kloh
/Parlaments un Padome, Krājums, II‑1447. lpp., 53. punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr ir jākonstatē, ka prasītāju apstrīdētās tiesību normas galvenokārt ietekmē saistībā ar tās objektīvo statusu, pirmkārt,
kā iekārtu, kuras emitē siltumnīcas efektu izraisošās gāzes, operatora statusu un, otrkārt, kā čuguna un tērauda ražotāja
statusu, un tas notiek tāpat, kā tiek ietekmēts jebkurš cits operators vai čuguna vai tērauda ražotājs, uz kuru attiecas apstrīdētās
direktīvas I pielikums. Tādēļ, kaut arī apstrīdētās direktīvas spēkā stāšanās laikā prasītāja ietilpa grupā, kurā bija tikai
15 čuguna vai tērauda ražotāji, kuri veica savu darbību iekšējā tirgū, šis apstāklis pats par sevi nav pietiekams, lai prasītāju
individualizētu tāpat kā adresātu salīdzinājumā ar visiem citiem operatoriem, kas veic darbības, kuras aptver apstrīdētās
direktīvas I pielikums, ieskaitot šīs pašas grupas čuguna vai tērauda ražotājus.
Turklāt, pat uzskatot, ka čuguna vai tērauda ražotāji ir īpaši skarta operatoru grupa, tiem var būt tādas pašas juridiskas
vai faktiskas sekas kā prasītājai saistībā ar objektīvi noteiktu situāciju, proti, saistībā ar to darbību iekļaušanu apstrīdētās
direktīvas I pielikumā. Tādējādi tas, ka šiem ražotājiem atšķirībā no citu rūpniecības nozaru ražotājiem nav iespējas vēl
vairāk samazināt to siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas un iekasēt no saviem klientiem papildu izmaksas, kas radušās
emisijas kvotu pirkšanas rezultātā, ietekmē čuguna vai tērauda ražošanas nozari kopumā un tieši tāpat. Tāpat pēc kvotu tirdzniecības
sistēmas ieviešanas šie visi ražotāji ir vienādi pakļauti kvotu tirgus attīstībai un attiecīgo produktu tirgus attīstībai,
ieskaitot konkurenci, kas izriet no citām rūpniecības nozarēm vai trešo valstu čuguna vai tērauda ražotājiem.
Šajā kontekstā ir arī jānoraida prasītājas tēze, saskaņā ar kuru čuguna vai tērauda ražotāji, kas atrodas iekšējā tirgū, ir
noslēgts operatoru loks, kuru sastāvs nevar vairs mainīties. Šajā sakarā Parlaments un Padome pamatoti norāda uz čuguna vai
tērauda ražotāju skaita palielināšanos, kuri ietilpst apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā, pēc Savienības paplašināšanās
2004. gadā, kā arī uz iespēju, ka citas Eiropas valstis, kurās ir metalurģijas nozare, pievienosies Savienībai nākotnē. Turklāt
prasītāja nav pierādījusi, ka apstrīdētās direktīvas spēkā stāšanās laikā minētajiem čuguna vai tērauda ražotājiem bija īpašas
iezīmes, kas tos nošķir no visiem citiem ražotājiem vai jaunajām iekārtām, piemēram, tādējādi, ka tiem bija specifiskas agrākas
[emisijas] tiesības (šajā ziņā skat. Tiesas 2008. gada 13. marta spriedumu lietā C‑125/06 P Komisija/
Infront WM
, Krājums, I‑1451. lpp., 71.–77. punkts). Pat pieņemot, ka šiem ražotājiem bija emisijas tiesības, kas piešķirtas saskaņā
ar Direktīvu 96/61 (skat. šī sprieduma 49. punktu), šīs apgalvotās tiesības, nebūt nebūdamas specifiskas vai pat tādas, kas
ir vienīgi prasītājai, būtu vienlīdz lielā mērā piešķirtas visiem operatoriem, kuri veic apstrīdētās direktīvas I pielikumā
izklāstītās darbības. Visbeidzot, pēc prasītājas domām, vienīgi fakts, ka iekļūšana attiecīgajā tirgū ir iespējama tikai,
iegādājoties jau tirgū esošu ražotāju, neizslēdz to, ka šī ražotāja identitāte vai jaunā tirgus dalībnieka, kas to iegādājas,
identitāte mainās un ka tādējādi tiek grozīts attiecīgo ražotāju grupas sastāvs.
No tā izriet, ka apstrīdēto tiesību normu juridiskās sekas, proti, pienākumi sniegt kvotu emisijas atļaujas un nodot kvotas,
sankcijas šo kvotu neievērošanas gadījumā, kā arī maksimālā kvotu skaita noteikšana saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. pantu,
ietekmē operatoru, kuri ir noteikti apstrīdētās direktīvas I pielikumā, ieskaitot operatoru no čuguna vai tērauda ražošanas
nozares ekonomisko un juridisko stāvokli tāpat un saskaņā ar objektīvi noteiktu situāciju. Tādēļ šīs tiesību normas nevar
nošķirt prasītājas faktisko un juridisko situāciju no citu operatoru situācijas un līdz ar to individualizēt kā tiktu individualizēts
adresāts, līdz ar ko nav nepieciešamības izvērtēt, vai apstrīdētās tiesību normas to skar tieši.
Treškārt, saistībā ar prasītājas lielumu, tās ikgadējo ražošanas apjomu un tās individuālās ekonomiskās un/vai tehnoloģiskās
spējas neesamību vēl vairāk samazināt savas CO
emisijas ir jākonstatē, ka prasītāja neizskaidro iemeslus, kādēļ konkurējošiem čuguna vai tērauda ražotājiem nav adaptēšanas
problēmu un līdzīgu grūtību atkarībā no to lieluma, ražošanas apjoma un to centieniem samazināt emisijas. Operatoram, kurš
ir daudz mazāks un kura čuguna vai tērauda ražošanas apjoms ir mazāks nekā prasītājai, noteikti būs mazāks kvotu daudzums,
līdz ar ko proporcionāli tā ekonomiskajām un/vai tehnoloģiskajām grūtībām samazināt savas emisijas būtu jābūt salīdzināmām
ar prasītājas attiecīgajām grūtībām. Tomēr saskaņā ar apstrīdētās direktīvas I pielikumu pienākumi, kas izriet no apstrīdētajām
tiesību normām, attiecas vienveidīgi un vispārēji uz visiem iekārtu operatoriem, kuru ražošanas apjomi pārsniedz noteiktu
norādīto daudzumu neatkarīgi no to lieluma. Turklāt šo pienākumu apjoms ir atkarīgs vienīgi no siltumnīcas efektu izraisošo
gāzu emisiju daudzuma, kas, ja nav pierādījumu par pretējo, var palielināties līdz ar attiecīgās iekārtas lielumu vai ražošanas
apjomu, kā rezultātā visi attiecīgie operatori atrodas salīdzināmā situācijā (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu
lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 34. punkts). Tādēļ prasītāja nevar pamatoti pastāvēt uz to, ka tā ir īpaši skarta, kas varētu to individualizēt kā
adresātu; līdz ar to nav nepieciešamības šajā sakarā izvērtēt, vai prasītāja ir tieši skarta.
Ceturtkārt, prasītāja nav pietiekami pierādījusi, ka tās apgalvotā “unikālā norobežošanās situācija”, it īpaši saistībā ar
tās grupas restrukturēšanu, varēja to individualizēt salīdzinājumā ar visiem citiem operatoriem. Pat ja tiktu uzskatīts, ka
tā ir vienīgais čuguna un tērauda ražotājs kopējā tirgū, kurš ir sācis šādu restrukturēšanu, tas, ka nav citu ražotāju, kuri
ietilpst citās apstrīdētās direktīvas I pielikuma aptvertajās nozarēs un kuriem ir līdzīgas sekas pēc apstrīdētās direktīvas
īstenošanas tāpēc, ka tie ir vai nu veikuši, vai atteikušies veikt līdzīgas darbības, nav pierādīts. Šajā sakarā prasītājas
apgalvojumi, ka citās apstrīdētās direktīvas I pielikuma aptvertajās nozarēs esošie uzņēmumi nevar sastapties ar tādām pašām
grūtībām kā prasītāja, ir pārāk vispārēji un hipotētiski, lai varētu izslēgt, ka citi ražotāji ir skarti līdzīgā veidā, kā,
piemēram, ražotāji enerģētikas nozarē, kas pēc Kopienu līmenī notikušās liberalizācijas ir jau veikuši ievērojamu pārrobežu
restrukturēšanu.
Katrā ziņā prasītāja nav pierādījusi, ka tās ietekme apgalvotās “unikālās norobežošanās situācijas” dēļ ir īpaši attiecināma
uz apstrīdēto tiesību normu juridiskajām sekām, jo tās to skar tieši. Saskaņā ar pašas prasītājas apgalvojumiem šī situācija
būtībā izriet no, pirmkārt, apgalvoto emisijas kvotu, kuras valsts iestādes piešķir bez maksas, trūkuma, kurš prasītāju padara
par “kvotu neto pircēju”, otrkārt, no tirgū pieejamo kvotu cenu iespējamās paaugstināšanās un/vai augstā cenu līmeņa un, treškārt,
nespējas iekšējā tirgus ietvaros pārnest kvotas no iekārtām, kas tiek slēgtas, uz citām iekārtām, kurās tā paredz palielināt
ražošanas jaudu.
Pieņemot, ka apgalvotā restrukturēšana ir prasītājas īpaša iezīme, ir jākonstatē, ka apgalvotā “unikālā norobežošanās situācija”,
kas izriet no iepriekš 112. punktā izklāstītajiem aspektiem, nav attiecināma ne uz pienākumu sniegt emisijas atļaujas saskaņā
ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu, ne ar kvotu nodošanas pienākumu saskaņā ar tās 12. panta 3. punktu, to lasot kopsakarā
ar tās 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, ne ar sankcijām, kas paredzētas minētās direktīvas 16. panta 2.–4. punktā, bet –
ja minētā situācija būtu jāvērtē – sekas tam, ka dalībvalstis transponējušas savus VSP un attiecīgos tiesību aktus. Tomēr
šīm valstīm saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punktu un 11. panta 1. punktu ir plaša rīcības brīvība gan saistībā
ar kvotu daudzuma piešķiršanu dažādām rūpniecības nozarēm, gan ar kvotu atsaukšanu no individuālajiem operatoriem, ieskaitot
iekārtu darbības izbeigšanas gadījumu (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2007. gada 7. novembra spriedumu lietā T‑374/04
Vācija/Komisija, Krājums, II‑4431. lpp., 102.–106. punkts).
Apstrīdētās direktīvas 4. pantā visiem operatoriem, kuri emitē siltumnīcas efektu izraisošās gāzes, ir tikai noteikts pienākums
saņemt emisijas atļauju, bet tajā pašā laikā neparedzot kvotu piešķiršanas nosacījumus un kārtību, vai pat emisijas kvotu
atsaukšanu, kādu to ir paredzējušas noteiktas dalībvalstis un saistībā ar kuru prasītāja apgalvo, ka tādējādi ir radušās tās
restrukturēšanas grūtības. Šī argumentācija pēc analoģijas attiecas arī uz kvotu nodošanas pienākumu, kas paredzēts apstrīdētās
direktīvas 12. panta 3. punktā, to lasot kopsakarā ar tās 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, un uz sankcijām, kas paredzētas
minētās direktīvas 16. panta 2.–4. punktā, jo prasītāja nav izskaidrojusi, kādēļ tā uzskata, ka šīm tiesību normām ir kaut
kāda saikne ar minētajām grūtībām. Šajos apstākļos iespējamais kaitējums, ko prasītāja cietusi kvotu iegūšanas izmaksu palielināšanās
un/vai kvotu zaudēšanas dēļ un kas ir pat ievērojamāks un daudz smagāks nekā citu operatoru ciestais kaitējums, pēc vienas
no tās iekārtu slēgšanas un ar to saistīto kvotu atsaukšanas, ko veica valsts iestādes, nevar tikt attiecināts uz pienākumiem,
kas izriet no šīm tiesību normām, lai pamatotu, ka tā ir tieši skarta EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē.
Visbeidzot, tiktāl, ciktāl prasītāja arī apstrīd apstrīdētās direktīvas 9. pantu, to lasot kopsakarā ar tās III pielikuma
1. kritēriju, jo tajā dalībvalstīm esot noteikts “absolūtais maksimālais kvotu daudzums”, ir pietiekami norādīt, ka, pat ja
uzskatītu, ka šis pēdējais minētais arguments ir pamatots, šāds maksimālais lielums tieši neskartu prasītāju EKL 230. panta
ceturtās daļas nozīmē, jo tas neļauj pat aptuveni identificēt kvotu skaitu, kas valsts iestādēm jāpiešķir dažādām rūpniecības
nozarēm un vēl jo mazāk individuāliem operatoriem. Šo secinājumu apstiprina fakts, ka tiesvedības gaitā prasītāja nav spējusi
ne precizēt, ne paredzēt saistībā ar apstrīdēto direktīvu un Lēmumu 2002/358 ne kvotu skaitu, ko dalībvalstis tai piešķirs
bez maksas par tās iekšējā tirgū esošām iekārtām, ne iespējamās izmaksas, kas tai rastos, ja šādu kvotu skaits nebūtu pietiekams.
Līdz ar to prasītāja nav pierādījusi, ka to tieši un individuāli skar apstrīdētās tiesību normas tādēļ, ka tās apgalvotā “unikālā
norobežošanās situācija” it īpaši izrietēja no tās grupas pārrobežu restrukturēšanas.
Piektkārt, saistībā ar ilgtermiņa gāzes piegādes līgumiem, kurus prasītāja ir noslēgusi ar vairākām elektroenerģijas centrālēm
pirms apstrīdētās direktīvas stāšanās spēkā, ir jānorāda, ka šie līgumi nevar to individualizēt apstrīdēto tiesību normu kontekstā.
Šajās tiesību normās vispārēji un abstrakti ir paredzēti to operatoru pienākumi, kuri ir pakļauti kvotu tirdzniecības sistēmai,
bet tajās nav precizēti nosacījumi vai kārtība, kādā dalībvalstis piešķir vai atsauc emisijas kvotas (skat. šī sprieduma 112.–116. punktu).
Katrā ziņā no tā izriet, ka iespējamā šo gāzes piegādes līgumu izpildes ietekmēšana varēja izrietēt vienīgi no valsts tiesību
normām, kurās paredzēta kvotu piešķiršana; tādēļ prasītāja šajā sakarā nevar pamatoti apgalvot, ka tā ir tieši skarta. Turklāt,
kā to norāda Padome, prasītāja pati apgalvo, ka šie gāzes piegādes līgumi vismaz daļēji attiecas uz elektroenerģijas centrālēm,
kas ietilpst tās uzņēmumu grupā. Tādējādi, tiktāl, ciktāl šo elektroenerģijas centrāļu darbība ietilpst apstrīdētās direktīvas
I pielikuma piemērošanas jomā, jo tā pārsniedz tajā paredzēto ražošanas apjomu, prasītājas rīcībā noteikti būs, pamatojoties
uz VSP un piemērojamajām valsts tiesību normām, emisiju kvotas attiecīgās gāzes sadedzināšanai. Visbeidzot, lai gan ir fakts,
ka enerģijas ražošana principā ir darbība, kuru aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums, prasītāja nav ne precizējusi, kādā
mērā gāzes piegādes līgumi to saista ar trešo personu elektroenerģijas centrālēm, ne norādījusi, vai šīs centrāles varēja
saņemt emisijas kvotas uz sava rēķina, vai arī bija vajadzība, lai tās iekļautu šajā pielikumā, ne arī izskaidrojusi, ar kādiem
nosacījumiem tas, ka tām iespējams nepietiek kvotu, būtu varējis ietekmēt minēto līgumu izpildi. Šajos apstākļos ir jāsecina,
ka prasītāja nav pierādījusi, ka to tieši un individuāli skar apstrīdētās tiesību normas tādēļ, ka, iespējams, ir ietekmēta
ilgtermiņa gāzes piegādes līgumu izpilde.
Sestkārt, saistībā ar prasītājas pārāk detalizēti neizklāstīto argumentu par to, ka tā piedalījās lēmumu pieņemšanas procesā,
kura rezultātā tika pieņemta apstrīdētā direktīva, ir jāatgādina, ka tas, ka persona tādā vai citādā veidā iestājas Kopienu
tiesību akta pieņemšanas procesā, nevar šo personu izcelt individuāli attiecībā uz konkrēto tiesību aktu, kas tādējādi nozīmē,
ka šis tiesību akts attiecībā uz šo personu rada saistošas tiesiskās sekas tikai tad, ja piemērojamais Kopienu tiesiskais
regulējums tai piešķir noteiktas procesuālās garantijas. Izņemot gadījumu, ja spēkā ir tiesību norma, kas nosaka pretējo,
ne vispārpiemērojamu aktu izstrādāšanas process, ne arī paši šie akti pēc savas būtības neparedz, pamatojoties uz vispārīgiem
Kopienu tiesību principiem – tādiem kā tiesības tikt uzklausītam, skarto personu piedalīšanos, jo tiek uzskatīts, ka to intereses
pārstāv politiskās varas institūcijas, kas ir kompetentas pieņemt šos aktus. Līdz ar to, ja nav skaidri garantētu procesuālo
tiesību, tad atļaut visām privātpersonām, kuras ir piedalījušās tiesību akta izstrādes procesā, pēc tam celt prasību pret
šo tiesību aktu būtu pretēji EKL 230. panta tekstam un garam (šajā ziņā skat. Pirmās instances tiesas 2005. gada 14. decembra
rīkojumu lietā T‑369/03
Arizona Chemical
u.c./Komisija, Krājums, II‑5839. lpp., 72. un 73. punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jākonstatē, ka, pirmkārt, apstrīdētās direktīvas izstrādāšanas un pieņemšanas procedūra saskaņā ar EKL 175. panta
1. punktu un EKL 251. pantu ir lēmumu pieņemšanas process, kas nozīmē Padomes un Parlamenta kā Kopienu likumdevēja kopīgu
līdzdalību un kuras rezultātā tiek veikts vispārpiemērojams pasākums, un šajā sakarā nav paredzēta nekāda operatora iesaistīšanās,
un ka, otrkārt, prasītāja nav nedz apgalvojusi, nedz pierādījusi, ka tai bija procesuālās tiesības, kas varētu pamatot tās
tiesības celt prasību iepriekš 119. punktā minētās judikatūras nozīmē.
No tā izriet, ka prasītājas apgalvotā piedalīšanās lēmumu pieņemšanas procesā, kura rezultātā tika pieņemta apstrīdētā direktīva,
nevar to individualizēt EKL 230. panta ceturtās daļas nozīmē; tādējādi nav jāvērtē, vai tā ir tieši skarta šajā sakarā.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāju ne individuāli, ne tieši neskar apstrīdētās tiesību normas EKL 230. panta
ceturtās daļas nozīmē un ka tās prasība atcelt tiesību aktu ir jāatzīst par nepieņemamu; tādējādi nav jāvērtē, vai apstrīdētās
tiesību normas ir atdalāmas no apstrīdētās direktīvas.
Šo risinājumu nemaina arī LESD 263. panta ceturtā daļa. Kā jau tas tika atgādināts iepriekš 117. punktā, dalībvalstīm ir piešķirta
plaša rīcības brīvība apstrīdētās direktīvas īstenošanai. Tādējādi pretēji prasītājas apgalvojumam šo direktīvu nekādā ziņā
nevar uzskatīt par reglamentējošu aktu, kurā nav izpildes pasākumu LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē.
II –
Par prasības atlīdzināt zaudējumus pieņemamību
A –
Lietas dalībnieku argumenti
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka prasība atlīdzināt zaudējumus arī ir nepieņemama.
Prasītājas prasība neatbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam, jo, pirmkārt, apgalvotie zaudējumi nav ne tieši
sagaidāmi, ne noteikti, ne pietiekami identificēti un, otrkārt, nav tiešas cēloņsakarības starp apstrīdēto direktīvu un šiem
zaudējumiem. Parlaments piebilst, ka prasītāja nav izpildījusi savu pienākumu pierādīt, ka ar Kopienu likumdevēja izvēli tiek
smagi un acīmredzami pārkāptas minētās augstāka juridiskā spēka tiesību normas – tādas kā vienlīdzīgas attieksmes princips.
Tādējādi tā nav pierādījusi, ka ķīmijas un alumīnija nozares ir tajā pašā tirgus segmentā, kur čuguna un tērauda nozares,
un ka šīs nozares rada tāda apjoma tiešas CO
emisijas, ka tās jau no paša sākuma būtu bijis jāiekļauj apstrīdētajā direktīvā.
Saistībā ar zaudējumu esamību Padome norāda, ka apstrīdētajai direktīvai, kaut gan tā bija jau spēkā, prasības pieteikuma
iesniegšanas laikā nebija ne vismazākās iedarbības uz prasītājas saimniecisko darbību un ka iespējamā iedarbība nākotnē nevar
tikt uzskatīta par tieši paredzamu. Šajā sakarā Parlaments un Padome it īpaši norāda, ka apgalvotā prasītājas kā “kvotu neto
pircēja” situācija ir tikai hipotētiska un nav apstrīdētās direktīvas tiešas, obligātas un noteiktas sekas.
Padome uzskata, ka jautājums, vai prasītāja kļūs par “kvotu neto pircēju”, ir atkarīgs no virknes šajā lietā nezināmu un neatklātu
faktoru, tādu kā kvotu kopējais skaits, ko sākotnēji piešķir valsts iestādes saskaņā ar VSP, un emisiju samazināšanas izmaksas
salīdzinājumā ar kvotu cenām tirgū. Savukārt, kopējo piešķirto kvotu skaits būs atkarīgs no vairākiem faktoriem, tādiem kā
dalībvalstij noteiktais emisiju samazināšanas mērķis, tās eventuālais nolūks iegādāties pasaules tirgū emisijas vienības,
kas paredzētas Kioto protokolā, kā arī no tās lēmuma par kārtību, kādā sadalīt nepieciešamos emisiju samazināšanas daudzumus
starp dažādām rūpniecības nozarēm. Turklāt Padome norāda, ka, ja piešķirtās kvotas izrādīsies nepietiekamas, tad apstrīdētās
direktīvas ietekme, ņemot vērā attiecīgo ieguldījumu izmaksas, būs atkarīga no operatora izvēles starp, pirmkārt, papildu
kvotu pirkšanu, lai nosegtu savas CO
emisijas, un, otrkārt, emisiju samazināšanas pasākumu īstenošanu.
Noteiktu zaudējumu neesamību apstiprina fakts, ka apstrīdētās direktīvas III pielikuma 3. un 7. kritērijā ir tieši paredzēts,
ka kvotu skaitam ir jābūt atbilstošam operatoru darbību potenciālam, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu, un ka VSP var ņemt
vērā pasākumus, kas īstenoti agrīnajā stadijā: tādus kā CO
emisiju samazināšana, par kuru prasītāja apgalvo, ka tā ir veikusi šo samazināšanu kopš 1990. gada. Turklāt Padome atgādina,
ka prasītāja varētu veikt neizmantoto kvotu pārrobežu kvotu pārnešanu starp iekārtām savas grupas ietvaros, jo šī iespēja
ir kvotu tirdzniecības sistēmas pats pamats.
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, norāda, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tai radīsies papildu izmaksas, kas saistītas
ar apstrīdētās direktīvas īstenošanu, tādas kā izmaksas saistībā ar personālu, kuram uzdots uzraudzīt CO
emisijas un sagatavot ziņojumus, jo šie pienākumi jau ir noteikti, piemērojot Direktīvu 96/61. Padome norāda, ka prasītājas
apgalvojumi par izmaksām, kas saistītas ar papildu personāla nodarbināšanu un peļņas zaudēšanu nākotnē, ir pārāk nekonkrēti
un neprecīzi, lai tie varētu kalpot par zaudējumu nākotnē pierādījumiem. Iespējamie tirgus daļu zaudējumi vai peļņas zaudējumi
nav noteikti un ir atkarīgi no nezināmiem faktoriem, un ir neatkarīgi no apstrīdētās direktīvas, piemēram, no čuguna un tērauda
cenu un ar tiem konkurējošo produktu cenu attīstības.
Parlaments un Padome, ko atbalsta Komisija, uzskata, ka prasītāja arī nav pierādījusi, ka pastāv cēloņsakarība starp apstrīdēto
direktīvu un apgalvotajiem zaudējumiem nākotnē, kas tai radīsies. Ņemot vērā dalībvalstīm piešķirto rīcības brīvību, apstrīdētā
direktīva pati par sevi nevar tieši radīt zaudējumus prasītājai, jo šie zaudējumi var izrietēt vienīgi no valsts transponēšanas
tiesību normām un it īpaši no emisijas kvotu piešķiršanas.
Prasītāja uzskata, ka tās prasība par zaudējumu atlīdzību atbilst Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktam un tādēļ
ir pieņemama.
B –
Vispārējās tiesas vērtējums
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar 21. panta pirmo daļu, to lasot kopsakarā ar Tiesas Statūtu 53. panta pirmo daļu un Reglamenta
44. panta 1. punkta c) apakšpunktu, ikvienā prasības pieteikumā jābūt norādei par strīda priekšmetu un ir jābūt iekļautam
kopsavilkumam par izvirzītajiem pamatiem. Šai norādei ir jābūt pietiekami skaidrai un precīzai, lai atbildētājs varētu sagatavot
savu aizstāvību un lai Pirmās instances tiesa [Vispārējā tiesa] varētu lemt par prasību, ja iespējams, bez papildu informācijas
iesniegšanas. Lai nodrošinātu tiesisko drošību un labu pārvaldību tiesā un lai prasības pieteikums būtu pieņemams, pamata
faktiskajiem un tiesiskajiem apstākļiem, ar kuriem prasība pamatota, vismaz kopsavilkuma veidā, kas ir sagatavots saskaņotā
un saprotamā veidā, ir jāizriet no paša prasības pieteikuma teksta. Konkrētāk, lai izpildītu šīs prasības, prasības pieteikumā,
ar kuru tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, kurus, kā tiek apgalvots, izraisījusi Kopienu iestāde, ir jābūt ietvertiem pierādījumiem,
kas ļauj identificēt rīcību, kuru prasītājs pārmet attiecīgajai iestādei, iemeslus, kādēļ tas uzskata, ka pastāv cēloņsakarība
starp rīcību un tam nodarīto kaitējumu, kā arī šā kaitējuma raksturu un apjomu (Pirmās instances tiesas 2005. gada 3. februāra
spriedums lietā T‑19/01
Chiquita Brands
u.c./Komisija, Krājums, II‑315. lpp., 64. un 65. punkts; 2006. gada 10. maija spriedums lietā T‑279/03
Galileo International Technology
u.c./Komisija, Krājums, II‑1291. lpp., 36. un 37. punkts; 2006. gada 13. decembra spriedumi lietā T‑304/01
Abad Pérez
u.c./Padome un Komisija, Krājums, II‑4857. lpp., 44. punkts, un lietā T‑138/03
É.R.
u.c./Padome un Komisija, Krājums, II‑4923. lpp., 34. punkts; Pirmās instances tiesas 2004. gada 27. maija rīkojums lietā
T‑379/02
Andolfi
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 41. un 42. punkts).
Vispārējā tiesa uzskata, ka prasības pieteikums atbilst šīm formas prasībām un ka ir jānoraida Parlamenta un Padomes argumenti
šajā sakarā, kuru lielākā daļa attiecās uz prasības par zaudējumu atlīdzību pamatotību un nevis pieņemamību. Prasības pieteikumā
prasītāja ir sniegusi pietiekamu informāciju, kas ļauj identificēt Kopienu likumdevējam pārmesto rīcību, iemeslus, kādēļ tā
uzskata, ka pastāv cēloņsakarība starp šo rīcību un tās ciestajiem zaudējumiem, jo šī informācija turklāt ir ļāvusi Parlamentam
un Padomei sevi pienācīgi aizstāvēt, izvirzot argumentus, lai pierādītu, ka prasība par zaudējumu atlīdzību nav pamatota.
Saistībā ar apgalvoto prettiesisko Parlamenta un Padomes rīcību ir jākonstatē, ka prasītāja atbilstoši judikatūrā atzītajām
prasībām (Tiesas 2000. gada 4. jūlija spriedums lietā C‑352/98
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 39. un nākamie punkti, un 2005. gada 12. jūlija spriedums lietā C‑198/03 P Komisija/
CEVA
un
Pfizer
, Krājums, I‑6357. lpp., 61. un nākamie punkti) pamatotus argumentus, kas vērsti, lai pamatotu to, ka ir pietiekami būtiski
pārkāptas tiesību normas – un pat augstāka juridiska spēka tiesību normas – ar kurām tiek piešķirtas tiesības privātpersonām
un kuras ir tādas kā vienlīdzīgas attieksmes princips un brīvība veikt uzņēmējdarbību.
Saistībā ar kaitējumiem vispirms ir jākonstatē, ka, ņemot vērā prasības pieteikuma iesniegšanas brīdī esošos apstākļus, tam
obligāti bija jābūt kaitējumam, kas tikai būšot, jo apstrīdētā direktīva vēl bija transponēšanas valsts tiesību sistēmās procesā
un ka dalībvalstis bija tikai sākušas sagatavot savus VSP un savus tiesību aktus saistībā ar pirmo piešķiršanas periodu. Turklāt,
ņemot vērā dalībvalstu rīcības brīvību saistībā ar kvotu tirdzniecības sistēmas īstenošanas to teritorijās saskaņā ar to VSP
(skat. šī sprieduma 116. punktu), prasītāja nevarēja precizēt šā nākotnes kaitējuma precīzo apjomu prasības celšanas laikā.
Šādos īpašos apstākļos, uz kuriem atsaucas prasītāja, tomēr, lai prasība būtu pieņemama, nav nepieciešams prasības pieteikumā
norādīt precīzu kaitējuma apjomu un vēl jo mazāk izteikt skaitļos pieprasīto atlīdzības lielumu, jo to katrā ziņā ir iespējams
izdarīt līdz replikas stadijai ar nosacījumu, ka prasītāja izvirza šādus apstākļus un norāda elementus, kas tai ļauj izvērtēt
kaitējuma raksturu un apmēru, un atbildētājai tādēļ ir iespēja nodrošināt savu aizstāvību (šajā ziņā skat. iepriekš 132. punktā
minēto rīkojumu lietā
Andolfi
/Komisija, 48. un 49. punkts un tajos minētā judikatūra, un 2005. gada 22. jūlija rīkojumu lietā T‑376/04
Polyelectrolyte Producers Group
/Padome un Komisija, Krājums, II‑3007. lpp., 55. punkts).
Ir jānorāda, ka prasītāja ir iesniegusi pietiekamu informāciju, kas raksturo tās zaudējumus nākotnē, ieskaitot to raksturu,
apmēru un to dažādos komponentus, lai izpildītu Reglamenta 44. panta 1. punkta c) apakšpunktā izklāstītos nosacījumus. Prasības
pieteikumā prasītāja norāda uz zaudējumiem, kas izriet no papildu izmaksām, kuras rodas nodarbinot personālu, kuram ir jāveic
uzraudzības un paziņošanas funkcijas saskaņā ar apstrīdētās regulas 14. un 15. pantu. Turklāt šajos apsvērumos par iebildi
par nepieņemamību prasītāja sniedza konkrētu skaitlisku aplēsi par šīm papildu izmaksām. Otrkārt, prasītāja min gan materiālu,
gan morālu kaitējumu, kas izriet no tirgus daļu zaudēšanas un tās reputācijas aizskaršanas vides jomā, ko rada tas, ka konkurējošo
krāsaino metālu un ķīmisko produktu nozares nav iekļautas apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā. Treškārt, prasītāja, sniedzot
skaitliskas aplēses (skat. šī sprieduma 80. un 81. punktu), atsaucas uz zaudējumu rašanos saistībā ar tās kā “kvotu neto pircēja”
situāciju un paredzamu šo kvotu izmaksu paaugstināšanos, kas var likvidēt tās bruto peļņas maržu. Ceturtkārt, prasītāja ir
lūgusi atlīdzināt peļņas zaudējumu, kas izriet no tā, ka tai nav iespējams īstenot pārrobežu restrukturēšanas stratēģiju.
No tā izriet, ka minimālie nosacījumi par zaudējumu noteikšanu šajā lietā ir izpildīti.
Visbeidzot, saistībā ar cēloņsakarību starp prettiesisko rīcību un kaitējumiem, prasītāja saskaņā ar tās argumentācijas loģiku
pietiekami precīzi norāda, ka dalībvalstij nebija rīcības brīvības saistībā ar apstrīdēto tiesību normu transponēšanu valsts
tiesībās un ar pienākumiem, kas no tām izriet operatoriem, un ka līdz ar to visi tās ciestie iespējamie zaudējumi ir attiecināmi
uz Kopienu likumdevēja iespējami prettiesisko rīcību. Šajā sakarā nevar atbalstīt Parlamenta, Padomes un Komisijas argumentus,
ka prasītājai būtu bijis “jāpamato” vai “jāpierāda” šāda cēloņsakarība, lai padarītu prasību par pieņemamu, jo šāda veida
vērtējums attiecas uz minētās prasības pamatotību, nevis tās pieņemamību.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jānoraida Parlamenta un Padomes iebilde par nepieņemamību tiktāl, ciktāl tā attiecas
uz prasību par zaudējumu atlīdzību.
III –
Par prasības par zaudējumu atlīdzību pamatotību
A –
Par Kopienu ārpuslīgumiskās atbildības pamatā esošajiem nosacījumiem
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka atsaukties uz Kopienas ārpuslīgumisko atbildību gadījumos par tās iestāžu pretlikumīgām
darbībām EKL 288. panta otrās daļas izpratnē var tikai izpildot vairākus nosacījumus, proti, iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu,
zaudējuma pastāvēšanu un cēloņsakarības pastāvēšanu starp pārmesto rīcību un norādīto zaudējumu (skat. Tiesas 2006. gada 9. novembra
spriedumu lietā C‑243/05 P
Agraz
u.c./Komisija, Krājums, I‑10833. lpp., 26. punkts un tajā minētā judikatūra; Pirmās instances tiesas 2006. gada 16. novembra
spriedumu lietā T‑333/03
Masdar (UK)
/Komisija, Krājums, II‑4377. lpp., 59. punkts; iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Abad Pérez
u.c./Padome un Komisija, 97. punkts; iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
É.R
. u.c./Padome un Komisija, 99. punkts, un 2007. gada 12. septembra spriedumu lietā T‑259/03
Nikolaou
/Komisija, Krājumā nav publicēts, 37. punkts).
Tā kā šie nosacījumi ir kumulatīvi, prasība ir jānoraida pilnībā, ja kaut viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts (šajā ziņā
skat. iepriekš 132. punktā minētos spriedumus lietā
Abad Pérez
u.c./Padome, un Komisija, 99. punkts, un lietā
É.R
. u.c./Padome un Komisija, 101. punkts un tajā minētā judikatūra).
Par pirmo no šiem nosacījumiem ir jānorāda, ka tas pieprasa, lai tiktu pierādīts pietiekami būtisks tiesību normas, ar kuru
tiek piešķirtas tiesības privātpersonām, pārkāpums (iepriekš 134. punktā minētais spriedums lietā
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija, 42. punkts). Tā kā šī prasība ir tāda, saskaņā ar kuru pārkāpumam ir jābūt pietiekami būtiskam, tad noteicošais
kritērijs, kas ļauj uzskatīt, ka tā ir izpildīta, ir, ka attiecīgā Kopienu iestāde ir acīmredzami un smagi pārkāpusi savas
rīcības brīvības robežas. Vienīgi ja šai iestādei ir ļoti ierobežota rīcības brīvība, vai pat tās nav, tad vienkāršs Kopienu
tiesību pārkāpums var būt pietiekams, lai pierādītu pietiekami būtiska pārkāpuma esamību (Tiesas 2002. gada 10. decembra spriedums
lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil
, I‑11355. lpp., 54. punkts; Pirmās instances tiesas 2001. gada 12. jūlija spriedums apvienotajās lietās T‑198/95, T‑171/96,
T‑230/97, T‑174/98 un T‑225/99
Comafrica
un
Dole Fresh Fruit Europe
/Komisija,
Recueil
, II‑1975. lpp., 134. punkts; iepriekš 132. punktā minētie spriedumi lietā
Abad Pérez
u.c./Padome un Komisija, 98. punkts, un lietā
É.R.
u.c./Padome un Komisija, 100. punkts).
Vispirms ir jāizvērtē pamatu, kurus prasītāja izvirzījusi par prettiesiskumu, pamatotība šī sprieduma 141. punktā izklāstīto
kritēriju kontekstā.
Šajā sakarā šīs lietas kontekstā ir jāprecizē, ka attiecīgo tiesību normu iespējami pietiekami būtiskajam pārkāpumam ir jāizriet
no tā, ka acīmredzami un smagi nav tikušas ievērotas plašās rīcības brīvības, kas ir Kopienu likumdevēja rīcībā saistībā ar
tā kompetenču īstenošanu vides jomā saskaņā ar EKL 174. un 175. pantu (šajā ziņā un pēc analoģijas skat., pirmkārt, Pirmās
instances tiesas 1999. gada 1. decembra spriedumu apvienotajās lietās T‑125/96 un T‑152/96
Boehringer
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑3427. lpp., 74. punkts; 2004. gada 10. februāra spriedumu apvienotajās lietās T‑64/01 un T‑65/01
Afrikanische Frucht‑Compagnie
/Padome un Komisija,
Recueil
, II‑521. lpp., 101. punkts un tajā minētā judikatūra, un, otrkārt, Pirmās instances tiesas 2002. gada 11. septembra spriedumu
lietā T‑13/99
Pfizer Animal Health
/Padome,
Recueil
, II‑3305. lpp., 166. punkts, un 2002. gada 26. novembra spriedumu apvienotajās lietās T‑74/00, T‑76/00, no T‑83/00 līdz T‑85/00,
T‑132/00, T‑137/00 un T‑141/00
Artegodan
u.c./Komisija,
Recueil
, II‑4945. lpp., 201. punkts). Šīs rīcības brīvības izmantošana nozīmē, pirmkārt, Kopienu likumdevēja nepieciešamību prognozēt
un izvērtēt sarežģīta un nenoteikta rakstura ekoloģijas, zinātnes, tehnikas un ekonomikas attīstību un, otrkārt, ka šim likumdevējam
ir jālīdzsvaro un jāsavieto dažādi mērķi, principi un intereses, kas noteiktas EKL 174. pantā (šajā ziņā skat. Tiesas 1998. gada
14. jūlija spriedumu lietā C‑284/95
Safety Hi‑Tech
,
Recueil
, I‑4301. lpp., 36. un 37. punkts; 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑86/03 Grieķija/Komisija, Krājums, I‑10979. lpp.,
88. punkts, un iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 57.–59. punkts; skat. arī pēc analoģijas iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Chiquita Brands
u.c./Komisija, 228. punkts). Apstrīdētajā direktīvā tas izpaužas tādējādi, ka tiek noteikta virkne mērķu un apakšmērķu, kuri
ir daļēji pretrunīgi (šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 28.–33. punkts, un iepriekš 114. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 121.–125. un 136.–139. punkts).
Tādējādi ir jāvērtē, vai prasītājas minēto tiesību normu apgalvotais pārkāpums izpaužas kā acīmredzami un smagi pārkāpta plašā
rīcības brīvība, kas bija Kopienu likumdevēja rīcībā, pieņemot apstrīdēto direktīvu.
Tā kā prasītājas argumentācija saistībā ar diviem pirmajiem pamatiem par prettiesiskumu ļoti lielā mērā pārklājas, tos ir
lietderīgi izvērtēt kopā.
B –
Par pietiekami būtiska īpašumtiesību, brīvības veikt saimniecisku darbību un samērīguma principa pārkāpuma esamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek pārkāptas tās īpašumtiesības un brīvība veikt saimniecisku darbību,
kas ir pamattiesības, kuras garantē Kopienu tiesību sistēma, kā to apstiprina 2000. gada 7. decembrī Nicā pasludinātās Eiropas
Savienības Pamattiesību hartas 16. un 17. pants (OV C 364, 1. lpp.). Obligātie pasākumi, “īpašuma izmantošanu” pakārtojot
dažiem nosacījumiem, var ierobežot īpašumtiesības, un gadījumos, kad šie pasākumi liedz privātpersonai izmantot šīs tiesības,
tie aizskar šo tiesību pašu būtību.
Prasītāja uzskata, ka apstrīdētās tiesību normas nesamērīgi aizskar tās īpašumtiesību un tās brīvības veikt saimniecisku darbību
būtību, uzliekot tai par pienākumu ekspluatēt tās iekārtas ar ekonomiski nerentabliem nosacījumiem. Pirmkārt, šo tiesību normu
sekas ir tādas, ka prasītāja kļūst par “kvotu neto pircēju” (skat. šī sprieduma 75. un 77. punktu), ņemot vērā, ka, neskatoties
uz pagātnes centieniem un atšķirībā no operatoriem citās nozarēs, tai nav tehniski iespējams vēl vairāk samazināt tuvākajā
nākotnē savas CO
emisijas (skat. šī sprieduma 77. un 78. punktu). Otrkārt, ņemot vērā īpašos konkurences apstākļus metalurģijas nozarē (skat.
šī sprieduma 79. punktu), prasītāja vairs nebūs spējīga iekasēt ražošanas izmaksu palielināšanos no saviem klientiem (skat.
šī sprieduma 80. punktu). Līdz ar to tā ražos ar zaudējumiem un tai būs vai nu jāekspluatē nerentablas un neefektīvas iekārtas
iekšējā tirgū, vai arī tās jāslēdz un jāpārnes uz valstīm, kurās netiek paredzēti pienākumi samazināt emisijas saskaņā ar
Kioto protokolu.
Replikā prasītāja precizēja, ka apstrīdētā direktīva izraisa konkurences kropļošanu trīs aspektos. Pirmkārt, kaut arī Kopienu
nozarē ir jāievēro pienākums samazināt CO
emisijas, kā dēļ palielinās ražošanas izmaksas, ražošanas izmaksas trešās valstīs paliek nemainīgas, vai pat samazinās projektu
dēļ, kas ir saistīti ar “tīrās” attīstības mehānismiem, kuri ir noteikti Kioto protokolā (skat. šī sprieduma 5. punktu). Otrkārt,
iekšējā tirgū ražošanas izmaksu palielināšanās atšķiras atkarībā no atšķirībām valsts emisiju samazināšanas mērķos un piešķiršanas
politikā. Treškārt, kvotu tirdzniecības sistēma attiecas tikai uz noteiktu produktu ražošanu, ieskaitot tērauda ražošanu.
Prasītāja uzskata, ka visi produkti būtu jāskar vienādā apmērā, proporcionāli emitētajam CO
daudzumam un ņemot vērā gan attiecīgā produkta ražošanas procesu, gan aprites ciklu.
Prasītāja uzskata, ka apstrīdētā direktīva nav piemērota, lai mudinātu iekārtu ekspluatētājus samazināt to emisijas. Pirmkārt,
šī direktīva neveicina tehniskās inovācijas, jo tajā paredzēts, ka jaunās iekārtas var saņemt kvotas atkarībā no to faktiskajām
vajadzībām, un tāpēc ražotāji turpina ekspluatēt nerentablas iekārtas. Otrkārt, apstrīdētā direktīva nekompensē emisiju samazināšanu,
ieskaitot Eiropas metalurģijas nozares ievērojamos samazināšanas centienus pagātnē. Tieši pretēji, neefektīvas iekārtas slēgšana
ir pamats piešķirto kvotu zaudējumam, jo šīs kvotas nevar tikt pārnestas uz iekārtām, kas atrodas citā dalībvalstī (skat.
šī sprieduma 83.–85. punktu). Čuguna vai tērauda ražotāji tādējādi tiek demotivēti samazināt savas emisijas vai pārnest savu
ražošanu uz efektīvākām iekārtām un tādēļ uz videi draudzīgākām iekārtām. Ņemot vērā tās īpašumtiesības, brīvības veikt saimniecisku
darbību un brīvības veikt uzņēmējdarbību smago pārkāpumu, prasītāja šaubās, vai apstrīdētās direktīvas mērķis samazināt siltumnīcas
efektu izraisošo gāzu emisijas un aizsargāt vidi var tikt sasniegts. Saistībā ar tērauda nozari ir jānorāda, ka kopumā var
būt iespējams, ka nekāda emisiju samazināšana nevar tikt realizēta neefektīvu iekārtu pastāvīgas ekspluatēšanas un tērauda
ražotņu pārnešanas uz trešām valstīm dēļ.
Prasītāja uzskata, ka no šiem apsvērumiem, ar kuriem tiek pierādīts tās īpašumtiesību, brīvības veikt saimniecisku darbību
un brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpums, izriet, ka ar apstrīdētajām tiesību normām arī tiek pārkāpts samērīguma princips.
Saskaņā ar šo principu Kopienu tiesību aktu un pasākumu tiesiskums ir atkarīgs no nosacījuma, ka šie tiesību akti un pasākumi
ir atbilstoši un vajadzīgi, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējuma leģitīmos mērķus. EKL 5. panta trešajā daļā ir noteikts,
ka Kopienu tiesību akti nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu EK līgumā noteiktos mērķus. Turklāt, ja
ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas mazāk apgrūtinošs, un tā radītie traucējumi nedrīkst
būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem. Tomēr čuguna vai tērauda ražošanas iekārtu iekļaušana apstrīdētās direktīvas I pielikumā
jau no paša sākuma nebija tāda, kas veicinātu apstrīdētajā direktīvā noteiktos emisiju samazināšanas un vides aizsardzības
mērķus, un apstrīdētās tiesību normas uzlika smagu un nesamērīgu nastu prasītājai, apdraudot pat tās pastāvēšanu (skat. šī
sprieduma 147.–149. punktu).
Parlaments un Padome apstrīd, ka apstrīdētā direktīva nesamērīgi ietekmē prasītājas īpašumtiesības un brīvību veikt saimniecisku
darbību. Pat ja prasītājai noteiktie pienākumi ir ierobežojoši šajā sakarā, tie nevar tikt uzskatīti par nesamērīgu un nepieņemamu
šo tiesību aizskārumu, ņemot vērā vispārējo interešu mērķi, kas ir apstrīdētajai direktīvai un kvotu tirdzniecības sistēmai,
proti, vides aizsardzība.
Tādēļ pirmais un otrais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jānorāda, ka, lai gan īpašumtiesības un brīvība veikt saimniecisko darbību ir daļa no Kopienu tiesību vispārīgajiem
principiem, šie principi tomēr nav uzskatāmi par absolūtām priekšrocībām, bet ir apskatāmi saistībā ar to sociālajām funkcijām.
Līdz ar to īpašumtiesības un brīvība veikt saimniecisko darbību var tikt ierobežotas, it īpaši tirgus kopīgās organizācijas
ietvaros, ja šie ierobežojumi faktiski atbilst Kopienas vispārējo interešu mērķiem un nav nesamērīgi un nepieņemami, pārkāpjot
garantēto tiesību būtību (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 30. jūnija spriedumu lietā C‑295/03 P
Alessandrini
u.c./Komisija, Krājums, I‑5673. lpp., 86. punkts un tajā minētā judikatūra, un iepriekš 132. punktā minēto spriedumu lietā
Chiquita Brands
u.c./Komisija, 220. punkts).
Konkrētāk, saistībā ar apgalvoto īpašumtiesību aizskārumu ir jākonstatē, ka, izņemot ļoti vispārēju apgalvojumu, saskaņā ar
kuru apstrīdēto tiesību normu sekas ir tādas, ka prasītāja vairs nespēs rentabli ekspluatēt savas iekšējā tirgū esošās tērauda
ražošanas iekārtas, prasītāja nav precizējusi, kādā mērā tās tiesības uz īpašumu, kas saistītas ar noteiktu materiālo vai
nemateriālo īpašumu, kurš ir daļa no tās ražošanas līdzekļiem, tiks faktiski aizskartas, vai pat zaudēs savu būtību minēto
tiesību normu transponēšanas valsts tiesībās dēļ. Prasītāja nav arī norādījusi, kuras tās ražošanas iekārtas īpaši skar apstrīdētās
tiesību normas un kādu iemeslu dēļ šāda ietekmēšana pastāv, ņemot vērā katras tās iekārtas individuālo situāciju tās atrašanās
teritorijā un attiecīgo VSP. Šajā sakarā prasītāja ir tikai vispārīgi norādījusi, ka tā nevar slēgt noteiktas neefektīvas
un nerentablas iekārtas, lai nezaudētu tai piešķirtās emisijas kvotas, un nav paskaidrojusi, kādā mērā šis efektivitātes un
rentabilitātes trūkums un no tā izrietošās ekonomiskās grūtības ir specifiski saistītas ar apstrīdēto tiesību normu kā tādu
piemērošanu. Saskaņā ar prasītājas pašas apgalvojumiem šīs ekonomiskās grūtības jau pastāvēja krietni pirms 2001. gada [uzņēmumu]
koncentrācijas (skat. šī sprieduma 30. punktu) un bija viens šīs koncentrācijas realizēšanas iemesliem.
Turklāt saistībā ar apgalvoto īpašumtiesību un brīvības veikt saimniecisko darbību to kopumā pārkāpumu prasītāja ne savos
procesuālajos dokumentos, ne tiesas sēdē nav ticami un ar pierādījumiem izskaidrojusi, kādā veidā un kādā ziņā tā saistībā
ar apstrīdētās direktīvas īstenošanu varēja kļūt par emisiju “kvotu neto pircēju”, kuru izdevumus tā nevarētu iekasēt no saviem
klientiem. Prasītāja nav norādījusi, ka pirmā piešķiršanas perioda laikā, kas beidzās 2007. gadā, tai bija jāpērk papildu
emisijas kvotas tādēļ, ka tai, iespējams, trūka kvotu saistībā ar vienu no tās iekšējā tirgū esošām iekārtām. Gluži otrādi,
tiesas sēdē atbildot uz Pirmās instances tiesas jautājumu, tā atzina, ka tā 2006. gadā ir pārdevusi pārpalikušās kvotas tirgū
un guvusi peļņu EUR 101 miljona apmērā, un šis fakts ir atzīmēts tiesas sēdes protokolā. Tādēļ šķiet izslēgts, ka apstrīdētās
tiesību normas obligāti rada negatīvas finanšu sekas, kas aizskar prasītājas īpašumtiesības un tās brīvību veikt saimniecisku
darbību.
Turklāt ir jākonstatē, ka prasītāja savas prasības atlīdzināt kaitējumu ietvaros nav apgalvojusi, ka noteiktas iekšējā tirgū
esošas ražošanas iekārtas bija cietušas zaudējumus saistībā ar apstrīdēto tiesību normu piemērošanu, un tā nebija iesniegusi
precīzus skaitļus par šo iekārtu rentabilitātes attīstību kopš brīža, kad spēkā stājās kvotu tirdzniecības sistēma. Prasītāja
arī netika precizējusi, pirmkārt, veidu, kādā katra no tās iekārtām ir pieskaņota dažādiem emisijas samazināšanas mērķiem
attiecīgajās dalībvalstīs, no kurām noteiktām dalībvalstīm, tādām kā Spānijas Karaliste, ir pat iespēja palielināt emisijas
saskaņā ar Lēmumu 2002/358 un pienākumu sadales plānu, un, otrkārt, jautājumu, vai emisijas kvotu apjoms, uz kuru tā varēja
pretendēt saskaņā ar dažādiem VSP, bija pietiekams. Visbeidzot, pat pieņemot, ka dažādie VSP un valsts emisiju samazināšanas
mērķi var skart prasītājas tiesības, tā nav ne apgalvojusi, ne pierādījusi, kas šie aizskārumi ir saistāmi ar apstrīdētajām
tiesību normām kā tādām, nevis ar valsts tiesību aktiem, kurus ir pieņēmušas dalībvalstis, izmantojot savu rīcības brīvību
saistībā ar apstrīdētās direktīvas transponēšanu saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu.
Saistībā ar prasītājas argumentu, ka tērauda ražotāji nav spējīgi tehnisku un ekonomisku iemeslu dēļ vēl vairāk samazināt
savas CO
2
emisijas, ir pietiekami norādīt, ka apstrīdētās direktīvas III pielikuma 3. kritērijs uzliek pienākumu dalībvalstīm saistībā
ar piešķiramo emisijas kvotu daudzumu noteikšanu ņemt vērā potenciālu, ieskaitot tehnoloģisko potenciālu samazināt emisijas,
kas rodas no darbībām, kuras aptver kvotu tirdzniecības sistēma (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Pojareša Maduru [
Poiares Maduro
] secinājumus saistībā ar iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 57. punkts). No tā izriet, ka, piešķirot kvotas dažādām rūpniecības nozarēm, kā arī iekārtu ekspluatētājiem šajās nozarēs,
dalībvalstīm ir jāņem vērā visu šo nozaru un ekspluatētāju emisiju samazināšanas potenciāls, ieskaitot tērauda nozares un
čuguna vai tērauda ražotāju attiecīgais potenciāls. Turklāt saskaņā ar apstrīdētās direktīvas III pielikuma 7. kritēriju “[PNA]
var tikt ņemti vērā [emisiju samazināšanas] pasākumi, kas īstenoti agrīnā stadijā”, līdz ar ko dalībvalstīm vismaz ir iespēja
ņemt vērā emisiju samazināšanas centienus, kuri jau veikti attiecīgajā nozarē un kurus veikuši attiecīgie operatori. Tādēļ
tas, ka, iespējams, dalībvalsts nav pietiekami ņēmusi vērā šo samazināšanas kapacitāti saistībā ar apstrīdētās direktīvas
īstenošanas tiesību aktiem, nevar tikt attiecināts uz apstrīdētajām tiesību normām.
Šajos apstākļos ir izslēgts, ka apstrīdētās tiesību normas aizskar prasītājas īpašumtiesības un tās brīvību veikt saimniecisku
darbību, vai ka pat šāds apgalvotais aizskārums varētu tai radīt zaudējumus. Tādēļ ir jāsecina, ka prasītāja nav pierādījusi
pietiekami būtisku pārkāpumu, ne to, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek nesamērīgi ierobežotas tās tiesības, ne arī to,
ka šis apgalvotas pārkāpums varētu radīt zaudējumus, kurus tā esot cietusi.
Turklāt tiktāl, ciktāl prasītāja izvirza samērīguma principa pārkāpumu kā atsevišķu pamatu saistībā ar prettiesiskumu, no
šī sprieduma 154.–158. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka tā nav pierādījusi smagu un nesamērīgu nastu, kas tai
būtu bijusi uzlikta. Nepastāvot nepieciešamībai izvērtēt ar kvotu tirdzniecības sistēmas nefunkcionēšanas gadījumiem saistīto
apgalvojumu pamatotību (skat. šī sprieduma 149. un 150. punktu), kā acīmredzami nepamatots ir jānoraida prasītājas galvenais
arguments, saskaņā ar kuru tērauda ražotāju kā lielāko pierādīto rūpniecisko CO
emitētāju piedalīšanās nav derīga vai pienācīga saistībā ar apstrīdētās direktīvas galvenā mērķa sasniegšanas veicināšanu,
kurš ietver vides aizsardzību ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanas palīdzību. Visbeidzot, prasītāja
katrā ziņā nav pierādījusi, ka kvotu tirdzniecības sistēma pati par sevi bija neatbilstoša, lai sasniegtu CO
emisiju samazināšanas mērķi, un ka Kopienu likumdevējs tādējādi ir acīmredzami un smagi pārkāpis savas plašās rīcības brīvības
robežas.
Tādēļ pamati par prettieskumu, ar kuriem tiek apgalvots pietiekami būtisks īpašumtiesību, brīvības veikt saimniecisku darbību
un samērīguma principa pārkāpums, ir jānoraida kā nepamatoti.
C –
Par pietiekami būtiska vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma esamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips.
Pirmkārt, konkurējošās krāsaino metālu nozares un ķīmisko produktu nozares ir izslēgtas no apstrīdētās direktīvas piemērošanas
jomas bez jebkāda objektīva pamatojuma, kaut gan tās saražo tāda apjoma CO
emisijas, kurš ir līdzvērtīgs vai pat augstāks salīdzinājumā ar tērauda nozares saražotajām attiecīgajām emisijām. Šajā sakarā
prasītāja apstrīd, ka ķīmisko produktu nozares, kurā tiek ekspluatēts ļoti liels skaits iekārtu, iekļaušana kvotu tirdzniecības
sistēmā radītu ievērojamus administratīvus apgrūtinājumus. Nepieciešamība pēc papildu administratīvām pūlēm pati par sevi
nevar pamatot tādu smagu konkurences kropļojumu, kāds ir šajā lietā. Turklāt, kā tas iesākumā bija paredzēts saskaņā ar sākotnējo
projektu, apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā būtu vajadzējis vismaz iekļaut lielās ķīmisko pamatproduktu rūpnīcas, kuras
saražo ievērojamu daļu no kopējām emisijām. Saistībā ar tādu krāsainu metālu kā alumīnijs neiekļaušanu (apstrīdētās direktīvas
preambulas 15. apsvērums) Parlaments un Padome nebija pamatojusi nevienlīdzīgo attieksmi. Visbeidzot, šīm konkurējošajām nozarēm
netika noteikti nekādi alternatīvi pasākumi, lai samazinātu iepriekš minētos konkurences kropļojumus. Otrkārt, ar vienādu
attieksmi gan pret tērauda nozari, gan pret citām nozarēm, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums, tiek pārkāpts
vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tās ir dažādās situācijās. “Unikālā norobežošanās situācija”, kurā atrodas čuguna un
tērauda ražotāji (skat. šī sprieduma 76. un nākamos punktus), nošķir tos no citām nozarēm, nostādot tos “dabiskā zaudētāja”
stāvoklī salīdzinājumā ar citiem kvotu tirdzniecības sistēmas dalībniekiem.
Replikā prasītāja precizēja, ka krāsaino metālu nozares un ķīmisko produktu nozares ir salīdzināmas un ka, gluži kā to apstiprina
Komisijas prakse [uzņēmumu] koncentrāciju gadījumos, starp šīm nozarēm valda konkurences attiecības. Tādējādi, lielie automobiļu
ražotāji aizvien vairāk tēraudu aizvieto ar alumīniju “ārējām detaļām”, tādām kā motors, motora pārsegs un durvis. Turklāt
bezalkoholisko dzērienu tirgū tērauda bundžas tiek aizvien vairāk aizvietotas ar alumīnija bundžām un plastmasas pudelēm.
Turklāt vienīgi fakts, ka tērauda nozares CO
emisiju kopējais apjoms ir lielāks par alumīnija nozares un plastmasas nozares attiecīgo kopējo apjomu, pats par sevi nav
pietiekams, lai nošķirtu šīs nozares, jo citas nozares, kuru emisiju apjoms ir zemāks par ķīmisko produktu nozares attiecīgo
apjomu, proti, stikla nozare, keramikas produktu nozare un celtniecības materiālu nozare, kā arī papīra un tipogrāfijas nozare,
ir arī iekļautas apstrīdētās direktīvas I pielikumā. Tieši šo nozaru salīdzināmības dēļ Parlaments bija piedāvājis iekļaut
“alumīnija ražošanas un apstrādes iekārtas” un “ķīmiskās rūpniecības iekārtas” apstrīdētajā direktīvā. Fakts, ka alumīnija
nozari netieši skar apstrīdētā direktīva elektroenerģijas cenu paaugstināšanās dēļ, nav pietiekams, lai to nošķirtu no tērauda
nozares, kura cieš no šīm pašām sekām.
Prasītāja uzskata, ka šajā kontekstā nevar atsaukties uz apstrīdētās direktīvas 24. pantu. Citu darbību un iekārtu iekļaušana
saskaņā ar šo tiesību normu kvotu tirdzniecības sistēmā ir vienīgi dalībvalstu iespēja, nevis pienākums un šī iekļaušana ir
jāapstiprina Komisijai, ņemot vērā dažādus kritērijus. Šādā gadījumā šāda – nenoteikta – dalībvalstu veikta nozaru iekļaušana,
kuras ir tērauda nozares konkurentes, bija iespējama vienīgi no 2008. gada un tādēļ nevarēja kompensēt to, ka pirmā piešķiršanas
perioda laikā tika pārkāpts vienlīdzības attieksmes princips. Visbeidzot, nav nekāda objektīva pamatojuma šai nevienlīdzīgajai
attieksmei, jo apstrīdētās tiesību normas nav ne nepieciešamas, ne samērīgas, lai sasniegtu izvirzīto vides aizsardzības mērķi.
Tiesas sēdē un savos apsvērumos par secinājumiem, kas būtu jāizdara saistībā ar šī sprieduma 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., prasītāja atkārtoja un papildināja savus argumentus par vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu.
Parlaments, Padome un Komisija lūdz noraidīt šo pamatu tiktāl, ciktāl Tiesa nav paudusi šajā sakarā galīgo lēmumu šī sprieduma
42. punktā minētajā spriedumā lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Vispirms ir jāatgādina, ka šis pamats saistībā ar prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots pietiekami būtisks vienlīdzīgas attieksmes
principa pārkāpums, sastāv no divām daļām, pirmkārt, par nevienlīdzīgu attieksmi pret līdzīgām situācijām un, otrkārt, vienlīdzīgu
attieksmi pret dažādām situācijām.
Saistībā ar pirmo daļu ir jānorāda uz 25. un nākamajiem punktiem šī sprieduma 42. punktā minētajā spriedumā lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., kuros Tiesa nosprieda šādi:
“Par līdzīgu situāciju atšķirīgu aplūkošanu
25      Vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums ar atšķirīgu attieksmi nozīmētu, ka aplūkojamās situācijas ir līdzīgas pēc visiem
tās raksturojošajiem elementiem.
26      Atšķirīgas situācijas raksturojošie elementi un to salīdzināmais raksturs cita starpā ir jānosaka un jānovērtē, ņemot vērā
Kopienu tiesību akta, ar ko ievieš šo atšķirību, mērķi. Turklāt ir jāņem vērā tās nozares principi un mērķi, uz kuru attiecas
šis akts (šajā sakarā skat. [Tiesas] 1971. gada 27. oktobra spriedumu lietā 6/71
Rheinmühlen Düsseldorf
,
Recueil
, 823. lpp., 14. punkts; 1977. gada 19. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 117/76 un 16/77
Ruckdeschel
u.c.,
Recueil
, 1753. lpp., 8. punkts; 1994. gada 5. oktobra spriedumu lietā C‑280/93 Vācija/Padome,
Recueil
, I‑4973. lpp., 74. punkts, kā arī 1998. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās C‑364/95 un C‑365/95
T. Port
,
Recueil
, I‑1023. lpp., 83. punkts).
27      Šajā lietā [apstrīdētās direktīvas] spēkā esamība ir jānovērtē attiecībā uz metalurģijas nozares ietveršanu tās piemērošanas
jomā un ķīmijas un metālu, kas nav melnie metāli, rūpniecības, kurai pieder [..] attiecīgās plastmasas un alumīnija nozares,
neietveršanu tajā.
28      Atbilstoši [apstrīdētās direktīvas] [..] 1. pantam tās mērķis ir izveidot [..] emisiju kvotu tirdzniecības sistēmu. Kā tas
izriet no [2000. gada 8. marta] Zaļās grāmatas [par siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju tirdzniecību Eiropas Savienībā]
4.2. un 4.3. punkta, Kopiena ar šo direktīvu paredzēja ieviest tādu sistēmu uzņēmumu līmenī, kas attiektos uz saimniecisko
darbību.
29      Atbilstoši tās piektajam apsvērumam [apstrīdētās direktīvas] mērķis ir izveidot šo sistēmu, lai palīdzētu pilnīgāk izpildīt
Kioto protokolā noteiktās Eiropas Kopienas un tās dalībvalstu saistības samazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas
atmosfērā līdz tādam līmenim, kas nepieļautu bīstamu antropogēnu ietekmi uz klimata sistēmu; protokola galamērķim esot vides
aizsardzība.
30      Kopienas politika vides jomā, kurai pieder pamata lietā aplūkojamais tiesību akts un kuras galvenie mērķi ir vides aizsardzība,
atbilstoši EKL 174. panta 2. punktam attiecas uz paaugstinātu aizsardzības līmeni un cita starpā pamatojas uz piesardzības,
preventīvās darbības principu un principu, ka piesārņotājs maksā (skat. [Tiesas] 1998. gada 5. maija spriedumu lietā C‑157/96
National Farmers’ Union
u.c.,
Recueil
, I‑2211. lpp., 64. punkts, kā arī 2008. gada 1. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑14/06 un C‑295/06 Parlaments un Dānija/Komisija,
Krājums, I‑1649. lpp., 75. punkts un tajā minētā judikatūra).
[..]
34      No tā izriet, ka attiecībā uz [apstrīdētās direktīvas] priekšmetu, tās mērķiem, kas ir minēti šī sprieduma 29. punktā, kā
arī principiem, uz kuriem balstās Kopienas politika vides jomā, atšķirīgie siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju avoti
atkarībā no saimnieciskas darbības principā ir līdzīgā situācijā, ņemot vērā, ka jebkādai siltumnīcas efektu izraisošo gāzu
emisijai ir bīstama ietekme uz klimata sistēmu un ka visas ekonomikas nozares, kurās tiek radītas šādu gāzu emisijas, var
sekmēt kvotu tirdzniecības sistēmas darbību.
35      Turklāt ir jāuzsver, pirmkārt, ka divdesmit piektajā [apstrīdētās direktīvas] apsvērumā noteiktā politika un pasākumi ir jāīsteno
visās Eiropas Savienības ekonomikas nozarēs, lai būtiski samazinātu emisijas, un otrkārt, ka [apstrīdētās direktīvas] 30. pantā
ir paredzēts, ka atkārtota pārbaude ir veicama ar nolūku šīs direktīvas piemērošanas jomā ietvert citas nozares.
36      No tā attiecībā uz aplūkojamo nozaru situāciju līdzīgumu no [apstrīdētās direktīvas] viedokļa izriet, ka iespējamā konkurences
attiecību pastāvēšana starp šīm nozarēm nevar būt noteicošais kritērijs [..].
37      Šo nozaru līdzīguma izvērtēšanā [..] nav nozīmes arī CO
daudzumam, kas ir emitēts katrā nozarē, it īpaši ņemot vērā šī sprieduma 31.–33. punktā aprakstītos [apstrīdētās direktīvas]
mērķus un kvotu tirdzniecības sistēmas darbību.
38      Metalurģijas, ķīmijas un metālu, kas nav melnie metāli, rūpniecības nozares atrodas līdzīgā situācijā, kā tas ir skaidrs no
[apstrīdētās direktīvas] spēkā esamības pārbaudes no vienlīdzīgas attieksmes principa viedokļa, bet attieksme pret tām bija
dažāda.
Par nelabvēlīgo stāvokli, kas rodas no atšķirīgas divu līdzīgu situāciju aplūkošanas
39      [..] lai Kopienu likumdevējam varētu pārmest vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu, tam ir jābūt atšķirīgi izskatījušam
līdzīgas situācijas, kas radīja nelabvēlīgu stāvokli konkrētām personām salīdzinājumā ar citām (skat. [Tiesas] 1962. gada
13. jūlija spriedumu apvienotajās lietās 17/61 un 20/61
Klöckner-Werke
un
Hoesch
/Augstā iestāde,
Recueil
, 615. un 652. lpp.; 1985. gada 15. janvāra spriedumu lietā 250/83
Finsider
/Komisija,
Recueil
, 131. lpp., 8. punkts, kā arī 2003. gada 22. maija spriedumu lietā C‑462/99
Connect Austria
,
Recueil
, I‑5197. lpp., 115. punkts).
[..]
42      Konkrētu nozaru [..] ietveršana [..] kvotu tirdzniecības sistēmā attiecīgajiem operatoriem nozīmē, pirmkārt, pienākumu saņemt
atļauju siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijai un, otrkārt, pienākumu nodot kvotu skaitu, kas atbilst viņu iekārtu kopējo
emisiju apmēram konkrētā laika posmā, neizpildes gadījumā par to draudot naudas sodam. Ja iekārtas emisijas pārsniedz atbilstoši
valsts kvotu sadales plānam attiecīgajam operatoram piešķirto kvotu daudzumu, tā pienākums ir iesniegt papildu kvotas, izmantojot
kvotu tirdzniecības sistēmu.
43      Savukārt Kopienu līmenī šādi juridiski pienākumi, kas skar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanu, iekārtu
operatoriem, uz kuriem neattiecas [apstrīdētās direktīvas] I pielikums, nepastāv. Tā rezultātā saimnieciskas darbības ietveršana
[apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomā attiecīgajiem operatoriem rada nelabvēlīgāku stāvokli nekā tiem, kas veic tajā
neietvertas darbības.
44      Pat pieņemot, [..] ka ietveršana šādā sistēmā ne vienmēr un ne sistemātiski rada nelabvēlīgas ekonomiskas sekas, tikai šī
viena iemesla dēļ nav noliedzama nelabvēlīga stāvokļa esamība, jo vērā ņemamais nelabvēlīgais stāvoklis saistībā ar vienlīdzīgas
attieksmes principu var būt arī tāds, kas ietekmē attiecīgās ar atšķirīgo attieksmi skartās personas juridisko stāvokli.
45      Turklāt [..] iekārtu, kas saistītas ar nozarēm, uz kurām attiecas [apstrīdētā direktīva], operatoru nelabvēlīgais stāvoklis
nav kompensējams ar Kopienu tiesībās nenoteiktiem valsts pasākumiem.
Par atšķirīgās attieksmes pamatojumu
46      Tomēr šķiet, ka vienlīdzīgas attieksmes princips nav pārkāpts, ar nosacījumu, ka atšķirīgā attieksme pret metalurģijas nozari,
no vienas puses, un ķīmijas rūpniecības un metālu, kas nav melnie metāli, nozari, no otras puses, ir pamatota.
47      Atšķirīga attieksme ir pamatota, ja tā ir balstīta uz objektīvu un saprātīgu kritēriju, proti, ja tā atbilst leģitīmi pieņemamam
mērķim, ko izvirza aplūkojamie tiesību akti, un ja šī atšķirība ir samērīga ar mērķi, ko ar šo attiecīgo attieksmi ir vēlme
sasniegt (šajā sakarā skat. 1977. gada 5. jūlija spriedumu lietā 114/76
Bela‑Mühle Bergmann
,
Recueil
, 1211. lpp., 7. punkts; 1982. gada 15. jūlija spriedumu lietā 245/81
Edeka Zentrale
,
Recueil
, 2745. lpp., 11. un 13. punkts; 1998. gada 10. marta spriedumu lietā C‑122/95 Vācija/Padome,
Recueil
, I‑973. lpp., 68. un 71. punkts, kā arī 2006. gada 23. marta spriedumu lietā C‑535/03
Unitymark
un
North Sea Fishermen’s Organisation
, Krājums, I‑2689. lpp., 53., 63., 68. un 71. punkts).
48      Ņemot vērā, ka runa ir par Kopienu tiesību aktu, Kopienu likumdevējam ir jāpierāda objektīvu kritēriju, kas ir norādīti pamatojumā,
esamība un jāiesniedz Tiesai šie nepieciešamie elementi pārbaudei par to, vai minētie kritēriji pastāv (skat. šajā nozīmē
[Tiesas] 1977. gada 19. oktobra spriedumu apvienotajās lietās 124/76 un 20/77
Moulins et Huileries de Pont‑à‑Mousson
un
Providence agricole de la Champagne
,
Recueil
, 1795. lpp., 22. punkts, kā arī iepriekš minēto 1998. gada 10. marta spriedumu lietā Vācija/Padome, 71. punkts).
[..]
57      Tiesa ir atzinusi plašu Kopienu likumdevēja rīcības brīvību tam uzticētās kompetences īstenošanas ietvaros, ja tā darbība
pieprasa veikt politiskas, ekonomiskas un sociālas dabas izvēli un ja tam ir jāveic sarežģīti vērtējumi un novērtējumi (skat.
2006. gada 10. janvāra spriedumu lietā C‑344/04
IATA
un
ELFAA
, Krājums, I‑403. lpp., 80. punkts). Turklāt, ja tam ir jāpārveido vai jāizveido sarežģīta sistēma, tas drīkst to veikt vairākās
stadijās (šajā sakarā skat. [Tiesas] 1984. gada 29. februāra spriedumu lietā 37/83
Rewe-Zentrale
,
Recueil
, 1229. lpp., 20. punkts; 1991. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C‑63/89
Assurances du crédit
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑1799. lpp., 11. punkts, kā arī 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome,
Recueil
, I‑2405. lpp., 43. punkts) un to darīt uz jau iegūtās pieredzes pamata.
58      Tomēr pat esot šādai rīcības brīvībai, Kopienu likumdevēja pienākums ir pamatot savu izvēli ar objektīviem un atbilstošiem
kritērijiem attiecībā uz aplūkojamo tiesību aktu izvirzīto mērķi (šajā sakarā skat. [Tiesas] 1982. gada 15. septembra spriedumu
lietā 106/81
Kind
/EEK,
Recueil
, 2885. lpp., 22. un 23. punkts, kā arī iepriekš minēto spriedumu lietā
Sermide
, 28. punkts), ņemot vērā visus faktus, kā arī šī akta pieņemšanas brīdī pieejamos tehniskos un zinātniskos datus (šajā sakarā
skat. [Tiesas] 1998. gada 14. jūlija spriedumu lietā C‑284/95
Safety Hi‑Tech
,
Recueil
, I‑4301. lpp., 51. punkts).
59      Īstenojot savu rīcības brīvību, Kopienu likumdevējam papildus galvenajam vides aizsardzības mērķim ir pilnībā jāņem vērā pastāvošās
intereses (attiecībā uz pasākumiem lauksaimniecības jomā skat. [Tiesas] 2005. gada 10. marta spriedumu apvienotajās lietās
C‑96/03 un C‑97/03
Tempelman
un
van Schaijk
, Krājums, I‑1895. lpp., 48. punkts, kā arī 2006. gada 12. janvāra spriedumu lietā C‑504/04
Agrarproduktion Staebelow
, Krājums, I‑679. lpp., 37. punkts). Pārbaudot ierobežojumus saistībā ar dažādiem iespējamiem pasākumiem, ir jāuzskata, ka,
ja izvirzīto mērķu nozīmīgums var pamatot saimnieciski negatīvas sekas, pat būtiskas sekas, kas rodas konkrētiem uzņēmējiem
(šajā sakarā skat. [Tiesas] 1990. gada 13. novembra spriedumu lietā C‑331/88
Fedesa
u.c.,
Recueil
, I‑4023. lpp., 15.–17. punkts, kā arī 2005. gada 15. decembra spriedumu lietā C‑86/03 Grieķija/Komisija, Krājums, I‑10979. lpp.,
96. punkts), tad Kopienu likumdevēja rīcības brīvības īstenošana nevar radīt acīmredzami mazāk piemērotus rezultātus, nekā
izriet no citiem pasākumiem, kuri arī ir vienlīdz piemēroti šiem mērķiem.
60      Šajā lietā nav strīda par to, ka, pirmkārt, ar [apstrīdēto direktīvu] izveidotā kvotu tirdzniecības sistēma ir jauna un sarežģīta
sistēma, kuras ieviešanu un darbību varētu traucēt tas, ka tajā ir iesaistīts pārāk liels skaits dalībnieku, un, otrkārt,
ka sākotnējo [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomas noteikšanu vadīja mērķis sasniegt konkrētu nozīmīgu dalībnieku skaitu,
kas nepieciešams, lai ieviestu šo sistēmu.
61      Ņemot vērā minētās sistēmas jaunumu un sarežģītību, Kopienu likumdevējam esošajā rīcības brīvībā ietilpst gan sākotnējā [apstrīdētās
direktīvas] piemērošanas jomas noteikšana, gan izvēlētā progresīvā pieeja, kas balstās it īpaši uz iegūto pieredzi pirmajā
tās īstenošanas stadijā, lai netraucētu šīs sistēmas ieviešanu.
62      Šajā sakarā ir jānorāda, ka, lai arī tas leģitīmi varēja pamatoties uz šādu progresīvu pieeju kvotu tirdzniecības sistēmas
ieviešanai, tā pienākums it īpaši attiecībā uz [apstrīdētās direktīvas] mērķiem un Kopienu politiku vides jomā ir veikt atkārtotu
ieviesto pasākumi pārbaudi, cita starpā attiecībā uz [apstrīdētajā direktīvā] ietvertajām nozarēm, ar saprātīgiem intervāliem,
kā tas turklāt ir paredzēts šīs direktīvas 30. pantā.
63      Tomēr [..] Kopienu likumdevējam esošā rīcības brīvība attiecībā uz progresīvo pieeju neļauj tam, atbilstoši vienlīdzīgas attieksmes
principam nosakot nozares, kuras tas atzīst par piemērotām iekļaušanai no paša sākuma [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas
jomā, izvairīties no objektīvu kritēriju piemērošanas, kas balstās uz akta pieņemšanas brīdī pieejamiem tehniskiem un zinātniskiem
datiem.
64      Pirmkārt, runājot par ķīmijas rūpniecības nozari, no [apstrīdētās direktīvas] sagatavošanas izriet, ka tā ietver diezgan palielu
skaitu iekārtu, proti, apmēram 34 000, ne tikai salīdzinājumā ar to radīto emisiju, bet arī salīdzinājumā ar pašreiz [apstrīdētās
direktīvas] piemērošanas jomā ietverto iekārtu skaitu, kas ir apmēram 10 000.
65      Šīs nozares ietveršana [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomā apgrūtinātu kvotu tirdzniecības sistēmas vadību un palielinātu
tās administratīvo slogu tādā veidā, ka, ietverot šo nozari, nevarētu izslēgt šīs sistēmas darbības traucējumus tās ieviešanas
stadijā. Turklāt Kopienu likumdevējs varēja uzskatīt, ka priekšrocības no visas nozares neietveršanas kvotu tirdzniecības
sistēmas ieviešanas sākumā pārsniegtu tās ietveršanas priekšrocības [apstrīdētās direktīvas] mērķa īstenošanai. No tā izriet,
ka Kopienu likumdevējs ir tiesiski pietiekami pierādījis, ka tas ir balstījies uz objektīviem kritērijiem, lai izslēgtu visu
ķīmijas nozari no [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomas jau pirmajā kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas stadijā.
66      [..] arguments, ka minētās nozares, kura emitē par konkrēti noteiktu maksimālo robežu lielāku CO
daudzumu, ietveršana apstrīdētās direktīvas piemērošanas jomā nevarēja radīt problēmas administratīvā jomā, nevar atspēkot
iepriekš minēto vērtējumu.
[..]
69      Attiecībā uz iepriekš minēto un ņemot vērā progresīvo pieeju, uz kādu ir balstīta [apstrīdētā direktīva], pirmajā kvotu tirdzniecības
sistēmas ieviešanas stadijā atšķirīgu attieksmi pret ķīmijas rūpniecības nozari salīdzinājumā ar metalurģijas nozari var uzskatīt
par pamatotu.
70      Otrkārt, runājot par metālu, kas nav melnie metāli, nozari, [..] [apstrīdētās direktīvas] izstrādes un pieņemšanas laikā,
ir jānorāda, ka tiešās šīs nozares CO
emisijas 1990. gadā bija 16,2 miljoni tonnu, bet metalurģijas nozare emitēja 174,8 miljonus tonnu.
71      Ņemot vērā tās mērķi ierobežot [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomu tādā veidā, kas netraucētu kvotu tirdzniecības sistēmas
administrēšanas iespējas sākotnējā stadijā, iesaistot pārāk daudz dalībnieku, Kopienu likumdevējam nebija pienākuma izmantot
vienīgo līdzekli – ieviest katrai ekonomikas nozarei, kura emitē CO
, maksimālo emisiju robežu, lai sasniegtu izvirzīto mērķi. Tādējādi tādos apstākļos, kādi bija pirms [apstrīdētās direktīvas]
pieņemšanas, šīs sistēmas ieviešanas laikā varēja likumīgi ierobežot tās piemērošanas jomu, izvēloties nozaru pieeju un nepārsniedzot
esošo rīcības brīvību.
72      Tiešo emisiju atšķirīgais līmenis divās attiecīgajās nozarēs ir tik būtisks, ka atšķirīgo attieksmi pret šīm nozarēm pirmajā
emisijas kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas stadijā, ņemot vērā progresīvo pieeju, uz kuru balstās [apstrīdētā direktīva],
var uzskatīt par pamatotu, Kopienu likumdevējam nepastāvot vajadzībai ņemt vērā netiešo šo dažādo nozaru radīto emisiju.
73      Līdz ar to ir jāatzīst, ka Kopienu likumdevējs nav pārkāpis vienlīdzīgas attieksmes principu, atšķirīgi aplūkojot līdzīgas
situācijas un neietverot [apstrīdētās direktīvas] piemērošanas jomā ķīmijas rūpniecības un metālu, kas nav melnie metāli,
nozari.”
Ņemot vērā, ka ar saviem argumentiem iepriekš minētajā spriedumā Tiesa sniedz pilnu atbildi uz pirmo pamatu par prettiesiskumu,
ar kuru tiek apgalvots, ka nav sniegts pamatojums atšķirīgai attieksmei starp tērauda nozari un metālu, kas nav melnie metāli,
nozari un ķīmijas produktu nozari, šī pamata daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Saistībā ar [pamata] otro daļu, ar kuru tiek apgalvots, ka netika sniegts pamatojums vienlīdzīgai attieksmei starp tērauda
nozari un citām nozarēm, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums, kaut gan atšķirībā no šīm citām nozarēm tērauda
nozare būtu “dabisks zaudētājs” “unikālā norobežošanās situācijā”, ir pietiekami norādīt, ka no kopējā vides aizsardzības,
kas tiek veikta ar siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanu, skatupunkta un “piesārņotājs maksā” principa, visas
šīs nozares ir līdzīgā situācijā (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 29.–38. punkts). Turklāt no šī sprieduma 112.–116. punkta izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka tērauda nozare bija
īpašā situācijā, kas to nošķir no pārējām nozarēm, kuras aptver apstrīdētās direktīvas I pielikums (šajā ziņā skat. arī iepriekš
157. punktā minētos ģenerāladvokāta Pojareša Maduru secinājumus spriedumam lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 57. punkts).
Līdz ar to pamats saistībā ar prettiesiskumu, ar kuru tiek apgalvots pietiekami būtisks vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpums,
ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.
D –
Par pietiekami būtiska brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpuma esamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiek smagi pārkāpta tās brīvība veikt uzņēmējdarbību saskaņā ar EKL
43. panta pirmo daļu.
Aizliegums ierobežot brīvību veikt uzņēmējdarbību neattiecas vienīgi uz valsts pasākumiem, bet arī kā tiesību princips ir
saistošs Kopienai. Ar EKL 39. un 43. pantu tiek īstenots EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā noteiktais princips, saskaņā
ar kuru EKL 2. pantā noteikto mērķu sasniegšanai Kopienu darbība ietver dalībvalstu starpā pastāvošo šķēršļu personu pārvietošanās
brīvībai likvidēšanu. Turklāt arī pašām Kopienu iestādēm ir jāievēro tirdzniecības brīvība, kura ir kopējā tirgus pamatprincips
un kura izriet no brīvības veikt uzņēmējdarbību. Prasītāja norāda, ka EKL 43. pants garantē, ka uzņēmumi var brīvi izvēlēties
saskaņā ar ekonomiskiem kritērijiem ražošanas vietu kopējā tirgus teritorijā. Tāpat šī pamatbrīvība aizliedz izcelsmes dalībvalstij
radīt šķēršļus, kas vērsti, lai iestātos pret to, ka uzņēmumi tiek pārnesti uz citu dalībvalsti, jo pretējā gadījumā EKL 43. pantā
garantētajām tiesībām zustu jēga.
Ar apstrīdētajām tiesību normām tiek aizskartas prasītājas tiesības pārcelt savu ražošanu no neefektīvākas iekārtas vienā
dalībvalstī uz efektīvāko iekārtu citā dalībvalstī tādā ziņā, ka netiek garantēta attiecīgo kvotu, kuras bija piešķirtas saistībā
ražošanas jaudu, kuras tiks slēgtas un pārnestas, pārnešana (skat. šī sprieduma 149. un nākamos punktus). Tas liek prasītājai
bez objektīva iemesla turpināt ekspluatēt mazāk efektīvas ražošanas jaudas viena vienīga iemesla dēļ, – lai nezaudētu attiecīgās
kvotas. Tās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums ir nesamērīgs, ņemot vērā apstrīdētās direktīvas neatbilstību nospraustā
vides aizsardzības mērķa sasniegšanai (skat. šī sprieduma 149. punktu) un lielo nozīmi nodrošināt brīvību veikt uzņēmējdarbību,
lai tiktu pabeigts iekšējais tirgus.
Parlaments un Padome lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Ar šo pamatu prasītāja būtībā norāda, ka, ņemot vērā brīvību veikt uzņēmējdarbību EKL 43. panta nozīmē, to aplūkojot kopsakarā
ar EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktu, Kopienu likumdevēja plašā rīcības brīvība saskaņā ar EKL 174. un 175. pantu (skat.
šī sprieduma 143. punktu) ir ierobežota tādā ziņā saistībā ar saskaņā ar EKL 175. panta 1. punktu pieņemto apstrīdēto direktīvu,
ka tas nav likumīgi varējis atteikties pats atrisināt problēmu par brīvību veikt kvotu pārrobežu pārnešanu uzņēmumu grupas
ietvaros; tā vietā dalībvalstīm ir atstāta plaša rīcības brīvība saistībā ar minētās direktīvas transponēšanu, kuras rezultātā
tiktu pieņemtas atšķirīgas valsts tiesību normas, kuru rezultātā var tikt pieļauti brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpumi.
Šajā sakarā ir jānorāda, ka no pastāvīgās judikatūras izriet, ka Kopienu iestādēm tāpat kā dalībvalstīm ir jāievēro pamatbrīvības,
tādas kā brīvība veikt uzņēmējdarbību, kas kalpo, lai sasniegtu Kopienas būtiskos mērķus, tostarp EKL 3. panta 1. punkta c) apakšpunktā
paredzētā iekšējā tirgus izveides pabeigšanu (šajā ziņā skat. Tiesas 1984. gada 29. februāra spriedumu lietā 37/83
Rewe-Zentrale
,
Recueil
, 1229. lpp., 18. punkts).
Tomēr no šī vispārīgā pienākuma neizriet, ka Kopienu likumdevējam ir jāregulē attiecīgā joma tādējādi, ka Kopienu tiesību
aktos, it īpaši gadījumā, ja šāds tiesību akts ir pieņemts direktīvas formā EKL 249. panta trešās daļas nozīmē, tiek paredzēts
izsmeļošs un galīgs risinājums noteiktām problēmām, kas izriet no iekšējā tirgus pabeigšanas perspektīvām, ka tiek vai veikta
pilnīga valsts tiesību aktu saskaņošana, lai izslēgtu jebkādus iespējamos šķēršļus tirdzniecībai Kopienā. Ja Kopienu likumdevējam
ir jārestrukturē vai jānosaka kompleksa sistēma, tāda kā kvotu tirdzniecības sistēma, tam ir tiesības to veikt soli pa solim
(šajā ziņā skat. iepriekš 42. punktā minēto spriedumu lietā
Arcelor Atlantique
un
Lorraine
u.c., 57. punkts) un veikt tikai pakāpenisku attiecīgo valsts tiesību aktu saskaņošanu, jo šādu pasākumu īstenošana parasti
ir sarežģīta, jo tā nozīmē, ka kompetentās Kopienu iestādes, par pamatu ņemot dažādas un sarežģītas valsts tiesību normas,
izstrādā kopējus noteikumus, kas ir saderīgi ar EK līgumā noteiktajiem mērķiem un par kuru tiek saņemta Padomes locekļu kvalificētā
vairākuma piekrišana (šajā ziņā skat. iepriekš 177. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Rewe‑Zentrale
, 20. punkts; 1991. gada 18. aprīļa spriedumu lietā C‑63/89
Assurances du crédit
/Padome un Komisija,
Recueil
, I‑1799. lpp., 11. punkts; 1997. gada 13. maija spriedumu lietā C‑233/94 Vācija/Parlaments un Padome,
Recueil
, I‑2405. lpp., 43. punkts; 1999. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑166/98
Socridis
,
Recueil
, I‑3791. lpp., 26. punkts, un 2006. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑221/05
Sam Mc Cauley Chemists
(Blackpool)
un
Sadja
, Krājums, I‑6869. lpp., 26. punkts). Tā tas arī ir gadījumā ar Kopienu tiesību aktiem vides aizsardzības jomā saskaņā ar
EKL 174. un 175. pantu.
Turklāt ir jāatgādina, ka, pirmkārt, saskaņā ar EKL 249. panta trešo daļu direktīvas tām dalībvalstīm, kurām tās adresētas,
uzliek saistības vienīgi attiecībā uz sasniedzamo rezultātu, bet ļauj šo valstu iestādēm noteikt to īstenošanas formas un
metodes, kas loģiski nozīmē šīs dalībvalsts rīcības brīvību, lai tā noteiktu transponēšanas pasākumus (šajā ziņā skat. Tiesas
2008. gada 29. janvāra spriedumu lietā C‑275/06
Promusicae
, Krājums, I‑271. lpp., 67. punkts), un ka, otrkārt, apstrīdētās direktīvas preambulas 30. apsvērumā ir norādīts uz subsidiaritātes
principu, kurš ir nostiprināts EKL 5. panta otrajā daļā. Saskaņā ar šo principu jomās, kuras nav Kopienas ekskluzīvā kompetencē,
Kopiena rīkojas tikai tad, ja un ciktāl dalībvalstis nespēj pilnībā sasniegt paredzētās darbības mērķus un ja paredzētās darbības
apjoma vai sekuu dēļ tos var labāk sasniegt Kopienas līmenī. No EKL 174.–176. panta izriet, ka vides aizsardzības jomā Kopienai
un dalībvalstīm ir dalīta kompetence. Tādēļ Kopienu tiesību normas šajā jomā neparedz pilnīgu saskaņošanu un EKL 176. pantā
dalībvalstīm ir noteikta iespēja veikt stingrākus aizsardzības pasākumus, kuru ir pakļauti tikai nosacījumiem, ka tie ir saderīgi
ar EK līgumu un ka tie ir paziņoti Komisijai (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 14. aprīļa spriedumu lietā C‑6/03
Deponiezweckverband Eiterköpfe
, Krājums, I‑2753. lpp., 27. punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar šiem principiem apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts Kopienu līmenī pilnībā saskaņot nosacījumus kvotu tirdzniecības
sistēmas izveidei un funkcionēšanai. Ievērojot EK līguma noteikumus, dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība saistībā ar šīs
sistēmas īstenošanu, tostarp saistībā ar to VSP izstrādāšanu un šo valstu autonomajiem lēmumiem par emisijas kvotu piešķiršanu
atbilstoši apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punktam un 11. panta 1. punktam (iepriekš 114. punktā minētais spriedums lietā
Vācija/Komisija, 102.–106. punkts). Tādēļ tikai fakts, ka Kopienu likumdevējs ir atstājis neatbildētu konkrētu jautājumu,
kas ietilpst apstrīdētās direktīvas un pamatbrīvības piemērošanas jomā, tādā veidā, ka dalībvalstij ir jānoregulē šis jautājums,
izmantojot savu rīcības brīvību, protams, saskaņā ar augstāka juridiska spēka Kopienu tiesību normām, pats par sevi neļauj
kvalificēt šo nenoregulēto gadījumu par tādu, kas ir pretrunā EK līguma noteikumiem (šajā ziņā skat. ģenerāladvokāta Džeikobsa
[
Jacobs
] secinājumus 2001. gada 9. oktobra spriedumam lietā C‑377/98 Nīderlande/Parlaments un Komisija,
Recueil
, I‑7079., I‑7084. lpp., 87. un 88. punkts). Par to vēl jo vairāk liecina tas, ka dalībvalstīm saskaņā ar lojālas sadarbības
pienākumu atbilstoši EKL 10. pantam ir jānodrošina direktīvu lietderīga iedarbība (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 8. septembra
spriedumu lietā C‑40/04
Yonemoto
, Krājums, I‑7755. lpp., 58. punkts), kas nozīmē arī to, ka tām ir jāinterpretē valsts tiesības saskaņā ar attiecīgās direktīvas
mērķiem un principiem (skat. saistībā ar interpretēšanas principu direktīvas kontekstā Tiesas 2007. gada 5. jūlija spriedumu
lietā C‑321/05
Kofoed
, Krājums, I‑5795. lpp., 45. punkts).
Turklāt gan Kopienu likumdevējam, pieņemot direktīvu, gan dalībvalstīm, transponējot šo direktīvu valsts tiesībās, ir jānodrošina,
ka tiek ievēroti Kopienu tiesību vispārējie principi. No pastāvīgās judikatūras izriet, ka prasības, kas izriet no vispārējo
principu, kas atzīti Kopienas tiesību sistēmā, tostarp pamattiesību, aizsardzības, ir saistošas arī dalībvalstīm, kad tās
ievieš Kopienu tiesisko regulējumu, un ka tādēļ to pienākums ir, ciktāl tas ir iespējams, piemērot šo tiesisko regulējumu,
ievērojot minētās prasības (skat. Tiesas 2006. gada 27. jūnija spriedumu lietā C‑540/03 Parlaments/Padome, Krājums, I‑5769. lpp.,
105. punkts un tajā minētā judikatūra; šajā ziņā skat. arī Tiesas 2003. gada 6. novembra spriedumu lietā C‑101/01
Lindqvist
,
Recueil
, I‑12971. lpp., 84.–87. punkts).
Vispārējā tiesa uzskata, ka šie principi pēc analoģijas attiecas arī uz EK līguma pamatbrīvībām. Apstrīdētā direktīva, it
īpaši tās 9. panta 1. punkts un 11. panta 1. punkts, piešķir dalībvalstīm rīcības brīvību, kas principā ir pietiekami plaša,
lai tās piemērotu šīs direktīvas tiesību normas saskaņā ar prasībām, kas izriet no EK līguma pamatbrīvību un pamattiesību
aizsardzības. Turklāt tā kā apstrīdētās direktīvas īstenošana ir pakļauta pārbaudei valsts tiesās, tad šo tiesu ziņā ir uzdot
prejudiciālus jautājumus Tiesai saskaņā ar EKL 234. pantā paredzētajiem nosacījumiem, ja tās sastopas ar grūtībām saistībā
ar šīs direktīvas interpretāciju vai spēkā esamību (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 181. punktā minēto spriedumu
lietā Parlaments/Padome, 104. un 106. punkts).
Līdz ar to dalībvalstu iestādēm un tiesām ir ne tikai jāinterpretē valsts tiesības saderīgi ar apstrīdēto direktīvu, bet arī
jānodrošina, ka minētā direktīva netiek interpretēta pretrunā pamattiesībām, kuras aizsargā Kopienu tiesību sistēma, citiem
Kopienu tiesību vispārējiem principiem vai EK līguma pamatbrīvībām, tādām kā brīvība veikt uzņēmējdarbību (šajā ziņā un pēc
analoģijas skat. iepriekš 181. punktā minēto Tiesas spriedumu lietā
Lindqvist
, 87. punkts; 2007. gada 26. jūnija spriedumu lietā C‑305/05
Ordre des barreaux francophones
un
germanophone
u.c., Krājums, I‑5305. lpp., 28. punkts, un iepriekš 179. punktā minēto spriedumu lietā
Promusicae
, 68. punkts).
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Kopienu likumdevējam nevar pārmest, ka tas nav pilnīgi un galīgi direktīvas
ietvaros atrisinājis noteiktu problemātiku, kas ietilpst brīvības veikt uzņēmējdarbību piemērošanas jomā, ja šī direktīva
paredz dalībvalstīm rīcības brīvību, kas tām ļauj pilnībā ievērot EK līguma noteikumus un Kopienu tiesību vispārējos principus.
Šajā lietā, ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu izvērtēt, vai apstrīdētā direktīva
var tikt interpretēta un transponēta no dalībvalstu puses saskaņā ar brīvību veikt uzņēmējdarbību atbilstoši EKL 43. pantam
(šajā ziņā skat. Tiesas 2003. gada 20. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑465/00, C‑138/01 un C‑139/01
Österreichischer Rundfunk
u.c.,
Recueil
, I‑4989. lpp., 68. un 91. punkts, un 2004. gada 29. aprīļa spriedumu apvienotajās lietās C‑482/01 un C‑493/01
Orfanopoulos
un
Oliveri
,
Recueil
, I‑5257. lpp., 109. un 110. punkts).
Kā to norāda prasītāja, apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts īpašs noteikums, saskaņā ar kuru iekārtu, uz kurām attiecas kvotu
tirdzniecības sistēma, operatoriem iespēju pārnest kvotu kopumu, kas piešķirta iekārtai, kura tiek slēgta, uz citā dalībvalstī
esošu iekārtu, kas pieder pie tās pašas uzņēmumu grupas.
Tomēr no apstrīdētās direktīvas 12. panta 1. punkta, to lasot kopsakarā ar 3. panta a) un g) punktu, izriet, ka “dalībvalstis
nodrošina, ka kvotas var pārskaitīt starp [..] [fiziskajām un juridiskajām personām] Kopienā”. Turklāt apstrīdētās direktīvas
12. panta 2. punktā ir noteikts, ka “dalībvalstis nodrošina, ka citu dalībvalstu kompetento iestāžu piešķirtās kvotas tiek
atzītas, lai varētu izpildīt operatora pienākumus [nodot neizlietotās kvotas] saskaņā ar 3. punktu” tajā pašā pantā. No tā,
pirmkārt, izriet, ka saskaņā ar mērķi, kurš izklāstīts apstrīdētās direktīvas preambulas 5. apsvērumā un saskaņā ar kuru tiek
paredzēts izveidot “efektīvu Eiropas tirgu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju kvotām”, kvotu tirdzniecības tirgus,
kas ir izveidots ar apstrīdēto direktīvu, ir Kopienu līmeņa tirgus un ka, otrkārt, šis tirgus ir balstīts uz emisijas kvotu
brīvu pārrobežu pārnešanu starp fiziskām un juridiskām personām.
Ja nebūtu emisijas kvotu brīvas pārrobežu pārnešanas apstrīdētās direktīvas 12. panta 2. un 3. punkta nozīmē, to lasot kopsakarā
ar 3. panta a) punktu, tad kvotu tirdzniecības sistēmas efektivitāte un veiktspēja būtu nopietni kavēta. Tieši šī iemesla
dēļ apstrīdētās direktīvas 12. panta 2. punktā dalībvalstīm ir noteikts vispārējs pienākums “nodrošināt”, ka šī brīvība ir
padarīta par efektīvu ar attiecīgajiem valsts tiesību aktiem. Taču ir jānorāda, ka apstrīdētajā direktīvā nav noteikti nekādi
ierobežojumi kvotu pārrobežu pārnešanai starp juridiskajām personām, kuras ietilpst vienā un tajā pašā sabiedrību grupā, neatkarīgi
no tā, kur iekšējā tirgū atrodas tās juridiskā adrese vai galvenā komercdarbības vieta. Ņemot vērā iepriekš minētās apstrīdētās
direktīvas tiesību normas, tātad nevar secināt, ka šajā direktīvā ir iekļauts prettiesisks EK līguma pamatbrīvību, ieskaitot
brīvības veikt uzņēmējdarbību, ierobežojums vai ka tā motivē dalībvalstis neievērot šīs brīvības.
Tieši otrādi, kā to savos procesuālajos rakstos norāda pati prasītāja, tās minētā problemātika izriet no daļēji atšķirīgiem
tiesību aktiem, kurus dalībvalstis ir pieņēmušas, lai transponētu apstrīdēto direktīvu, un šo problemātiku nevar attiecināt
tikai uz kādu no šīs direktīvas tiesību normām vai pat apstrīdētajām tiesību normām. Šajā sakarā ir jānorāda, ka dalībvalstīm
saskaņā ar EKL 249. panta trešajā daļā noteiktajām rīcības brīvības robežām ir jāizvēlas visatbilstošākais veids un formas,
lai nodrošinātu direktīvu lietderīgo iedarbību (iepriekš 180. punktā minētais spriedums lietā
Yonemoto
, 58. punkts) un piemērotu valsts tiesības atbilstošā veidā šīm direktīvām un EK līguma pamatbrīvībām, tādām kā brīvība veikt
uzņēmējdarbību (šajā ziņā un pēc analoģijas skat. iepriekš 181. punktā minēto spriedumu lietā
Lindqvist
, 87. punkts, un iepriekš 179. punktā minēto spriedumu lietā
Promusicae
, 68. punkts).
Tādēļ, tā kā nav jālemj par to, vai attiecīgie valsts tiesību akti, no kuriem izriet, ka prasītājai nav iespējas brīvi pārnest
savas kvotas savu dažādās dalībvalstīs esošo iekārtu ietvaros, ir saderīgi ar brīvību veikt uzņēmējdarbību atbilstoši EKL
43. pantam, ir jāsecina, ka šādu šīs brīvības ierobežojumu nevar attiecināt uz apstrīdēto direktīvu vienīgi tāpēc, ka tajā
nav tieši aizliegta šāda prakse dalībvalstu starpā.
A fortiori
nevar uzskatīt, ka Kopienu likumdevējs ir atbildīgs par to, ka tas šajā ziņā acīmredzami un smagi ir pārkāpis savas rīcības
brīvības robežas saskaņā ar EKL 174. pantu, to lasot kopsakarā ar EKL 43. pantu.
Šajos apstākļos nav jāizvērtē lietas dalībnieku izvirzītie argumenti saistībā ar prasītājas paredzamo iespēju gūt labumu no
valsts tiesību normām, kuras paredz, ka visām jaunajām iekārtām tiek piešķirtas bezmaksas kvotas no rezerves. Kaut gan apstrīdētās
direktīvas 11. panta 3. punktā, to lasot kopsakarā ar III pielikuma 6. kritēriju, dalībvalstīm ir noteikts pienākums ņemt
vērā nepieciešamību sniegt pieeju pie kvotām jaunajām iekārtām, apstrīdētā direktīva pati par sevi nenosaka šādas rezerves
izveidošanu. Tādēļ šīs piekļuves iespējamo neatbilstību, lai kompensētu iekārtas slēgšanas dēļ zaudētās kvotas, nevar attiecināt
uz Kopienu likumdevēju.
Līdz ar to pamats par prettiesiskumu, kurā tiek apgalvots pietiekami būtisks brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpums, ir jānoraida
kā nepamatots.
E –
Par pietiekami būtiska tiesiskās drošības principa pārkāpuma esamību
1.     Lietas dalībnieku argumenti
Prasītāja apgalvo, ka ar apstrīdētajām tiesību normām esot pārkāpts tiesiskās drošības princips. Kopienu tiesību aktiem, ieskaitot
direktīvas, ir jābūt noteiktiem, skaidriem un precīziem un attiecīgajām personām ir jāspēj paredzēt to piemērošanu, lai tās
spētu nepārprotami saprast savas tiesības un pienākumus un attiecīgi rīkoties. Šīs prasības ir it īpaši stingras gadījumā,
ja runa ir par tiesību aktiem, kuriem var būt finansiālas sekas.
Prasītāja uzskata, ka ar apstrīdētajām tiesību normām tiesiskās drošības princips tiek pārkāpts divu iemeslu dēļ. Pirmkārt,
tā kā apstrīdētajā direktīvā nav paredzēts ne maksimālais lielums, ne emisijas kvotu cenu kontroles mehānisms, tad prasītāja
kā “kvotu neto pircēja” tādēļ, ka tā nevar samazināt savas CO
emisijas, ir spiesta pirkt kvotas par “pilnībā neparedzamām cenām”, kuru apjoms tiek lēsts no EUR 20 līdz EUR 60 par kvotu
(skat. šī sprieduma 80. un nākamos punktus). Otrkārt, apstrīdētajā direktīvā nebija paredzēts noteikums, kas garantētu kvotu,
kuras sākotnēji tika piešķirtas iekārtai, kas tiek slēgta, pārnešanu uz šīs pašas grupas citā dalībvalstī esošo iekārtu. Tomēr
dalībvalstis ir ieinteresētas atcelt kvotas, kas piešķirtas iekārtām, kuras ir paredzēts slēgt, jo šie iekārtu slēgšanas gadījumi
dalībvalstīm ļautu vēl vairāk samazināt CO
emisijas, lai sasniegtu emisiju samazināšanas mērķi saskaņā ar Lēmumu 2002/358. Juridiskā nedrošība, kas no tā izriet, liedz
prasītājai plānot savu ilgtermiņa darbību un progresēt saistībā ar savu restrukturēšanas stratēģiju, kurā ietilpst ražošanas
pārnešana uz rentablākām iekārtām. Tā kā šī restrukturēšanas stratēģija bija galvenais iemesls 2001. gada [uzņēmuma] koncentrācijas
īstenošanai (skat. šī sprieduma 30. punktu), ar apstrīdēto direktīvu tika pārkāpts arī tiesiskās paļāvības princips. Replikā
prasītāja precizēja, ka jebkāda ieguldījumu vai investīciju projektu ilgtermiņa plānošana tika padarīta par neiespējamu it
īpaši tādēļ, ka dažādās dalībvalstīs ir atšķirīgi emisiju samazināšanas mērķi un pasākumi. Šo nenoteiktību apstiprina CO
kvotu cenas ievērojamā palielināšanās. Tādējādi no 2005. gada februāra līdz 2006. gada martam CO
kvotu cenas palielinās aptuveni par EUR 6, sasniedzot EUR 26. Turklāt emisiju kvotu piešķiršana nākotnē, it īpaši saistībā
ar otro piešķiršanas periodu un nākamajiem periodiem, nebija paredzēta.
Parlaments un Padome lūdz noraidīt šo pamatu.
2.     Vispārējās tiesas vērtējums
Ar šo pamatu prasītāja būtībā apgalvo, ka apstrīdētās tiesību normas nav pietiekami skaidras un precīzas, jo tās uzliek prasītājai
ievērojamu finanšu nastu, kas tai liedz iespēju plānot savus ekonomiskos lēmumus. Šajā sakarā Kopienu likumdevējam būtu bijis,
pirmkārt, jāparedz emisijas kvotu cenu maksimālais lielums vai kontroles mehānisms un, otrkārt, īpašs noteikums, kas garantētu
kvotu pārrobežu pārnešanu starp dažādām vienas un tās pašas uzņēmumu grupas iekārtām.
Tā kā prasītāja otrās pamata daļas ietvaros atkārto savu argumentu saistībā ar apgalvoto brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpumu,
no apsvērumiem, kas izklāstīti šī sprieduma 176.–192. punktā, izriet, ka šo argumentāciju arī nevar atbalstīt attiecībā uz
pietiekami būtisku tiesiskās drošības principa pārkāpumu. Tādēļ šī pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Saistībā ar šī pamata pirmo daļu vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru tiesiskās drošības principa pamatā it īpaši
ir prasība, lai noteikumi būtu skaidri, precīzi un to sekas būtu paredzamas īpaši tad, ja tie var negatīvi ietekmēt personas
vai uzņēmumus (šajā ziņā skat. Tiesas 2005. gada 7. jūnija spriedumu lietā C‑17/03
VEMW
u.c., Krājums, I‑4983. lpp., 80. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā sakarā ir jānorāda, ka apstrīdētajā direktīvā nav ietverta neviena tiesību norma, kurā būtu noteikts finansiālo seku
apjoms, kas varētu rasties gan iespējamā iekārtai piešķirto emisijas kvotu trūkuma dēļ, gan no šo kvotu cenām, jo šo cenu
nosaka vienīgi procesi tirgū, kurš radies pēc kvotu tirdzniecības sistēmas ieviešanas, kas saskaņā ar apstrīdētās direktīvas
1. pantu ir vērsta, “lai veicinātu siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanos rentablā un ekonomiski efektīvā
veidā”. Ņemot vērā šī sprieduma 178.–184. punktā izklāstītos apsvērumus, Kopienu likumdevējam nebija jāpieņem īpašas tiesību
normas šajā sakarā un tādējādi jāierobežo dalībvalstu rīcības brīvība saistībā ar apstrīdētās direktīvas transponēšanu.
Tieši otrādi, kvotu cenu regulēšana Kopienu līmenī varētu vājināt apstrīdētās direktīvas galveno mērķi, proti, siltumnīcas
efektu izraisošo gāzu emisiju samazināšanu ar efektīvas kvotu tirdzniecības sistēmas palīdzību, kurā emisiju izmaksas un ieguldījumus,
kas veikti, lai samazinātu šādas emisijas, galvenokārt nosaka tirgus procesi (apstrīdētās direktīvas preambulas 5. apsvērums).
Līdz ar to kvotu trūkuma gadījumā operatoru stimuls samazināt vai nesamazināt siltumnīcas efektu izraisošo gāzu emisijas ir
atkarīgs no sarežģītiem ekonomiskiem lēmumiem, kas tiek pieņemti, ņemot vērā, pirmkārt, tirgū pieejamo emisijas kvotu cenu
un, otrkārt, tādu iespējamo emisijas samazināšanas pasākumu izmaksas, kuri var būt vērsti vai nu samazināt ražošanu, vai nu
ieguldīt izdevīgākās ražošanas metodēs enerģētiskās veiktspējas ziņā (apstrīdētās direktīvas preambulas 20. apsvērums; šajā
ziņā skat. arī iepriekš 114. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija, 132. un nākamie punkti).
Šādā sistēmā emisijas izmaksu palielināšanos un līdz ar to kvotu cenu, kuras ir atkarīgas no virknes ekonomisko parametru,
palielināšanos Kopienu likumdevējs nevar iepriekš noregulēt, jo pretējā gadījumā tiks samazināti vai pat grauti ekonomiskie
stimuli, kas ir tās funkcionēšanas pamatā, un tādējādi tiks traucēta kvotu tirdzniecības sistēmas efektivitāte. Turklāt šādas
sistēmas izveidošana, ieskaitot tās ekonomiskos priekšnosacījumus, lai izpildītu Kioto protokolā noteiktos pienākumus, ietilpst
plašajā rīcības brīvībā, kas pieder Kopienu likumdevējam saskaņā ar EKL 174. pantu (skat. šī sprieduma 143. punktu), un pati
par sevi ir šī likumdevēja leģitīma un pienācīga izvēle, kuras kā tādas pamatotību prasītāja nav apstrīdējusi.
Turklāt, tieši pamatojoties uz šo leģitīmo lēmumu, Kopienu likumdevējs balstīja kvotu tirdzniecības sistēmu uz priekšnosacījumu,
saskaņā ar kuru atbilstoši apstrīdētās direktīvas 9. panta 1. punktam un 11. panta 1. punktam dalībvalstu ziņā ir noteikt,
pamatojoties uz saviem VSP un izmantojot tām piešķirto rīcības brīvību šajā sakarā, kopējo piešķiramo kvotu skaitu un individuālo
kvotu piešķiršanu iekārtām, kas atrodas to teritorijā (šajā ziņā skat. iepriekš 114. punktā minēto spriedumu lietā Vācija/Komisija,
102.–106. punkts). Turklāt šis lēmums ir pakļauts vienīgi Komisijas ierobežotai iepriekšējai kontrolei saskaņā ar apstrīdētās
direktīvas 9. panta 3. punktu, it īpaši ņemot vērā apstrīdētās direktīvas III pielikumā izklāstītos kritērijus (Pirmās instances
tiesas 2007. gada 30. aprīļa rīkojums lietā T‑387/04
EnBW Energie Baden‑Württemberg
/Komisija, Krājums, II‑1195. lpp., 104. un nākamie punkti). Tādēļ dažādo dalībvalstu emisiju samazināšanas mērķu un pasākumu,
kas izriet no to pienākumiem saskaņā ar Kioto protokolu, atšķirības, kā to atspoguļo Lēmumā 2002/358 minētā vienošanās par
pienākumu sadali un līdz ar to nenoteiktību par kopējo daudzumu un individuālajiem daudzumiem, kas tiek piešķirti dažādajām
rūpniecības nozarēm un operatoriem, pamatojoties uz dažādiem VSP, nevar attiecināt uz apstrīdētajām normām kā tādām.
Visbeidzot, prasītāja nav īpaši apstrīdējusi citu apstrīdēto tiesību normu skaidrību un precizitāti, lai pierādītu, ka tā
nevarēja nepārprotami noteikt savas no tām izrietošās tiesības un pienākumus. Prasība par kvotu emisijas atļaujas esamību
saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 4. pantu, kvotu nodošanas pienākums saskaņā ar tās 6. panta 2. punkta e) apakšpunktu, to
lasot kopsakarā ar tās 12. panta 3. punktu, kā arī sankcijas, kas ir paredzētas apstrīdētās direktīvas 16. panta 2.–4. punktā,
ir tiesību normas, kuras ir pietiekami skaidras, precīzas un paredzamas saistībā ar to iedarbību un kuru efektīvā iedarbība
ir atkarīga vienīgi no operatoriem piešķirto bezmaksas kvotu daudzuma vai tirgū pieejamo kvotu cenas. Saistībā ar šo pēdējo
minēto aspektu ir jānorāda, ka tirgus attīstības neparedzamība ir elements, kas ir ekonomiskajam mehānismam piederīgs un no
tā nenošķirams elements, kas raksturo kvotu tirdzniecības sistēmu, kura ir atkarīga no klasiskajiem piedāvājuma un pieprasījuma
noteikumiem, kuri ir raksturīgi brīvam konkurences tirgum saskaņā ar apstrīdētās direktīvas 1. pantā kopā ar tās preambulas
7. apsvērumu, kā arī EKL 2. pantā un 3. panta 1. punkta c) un g) apakšpunktā minētajiem principiem. Šis aspekts tādēļ nevar
tikt kvalificēts kā pretrunā tiesiskās drošības principam esošs, jo citādāk tiktu apstrīdēti pašas kvotu tirdzniecības sistēmas
ekonomiskie pamati, kas ir minēti apstrīdētajā direktīvā atbilstīgi EK līguma noteikumiem.
Šajos apstākļos to, ka apstrīdētajā direktīvā nav īpašas normas par kvotu cenu maksimālo lielumu vai kontroles mehānismu,
nevar kvalificēt kā smagu un acīmredzamu Kopienu likumdevēja rīcības brīvības robežu pārkāpšanu.
Līdz ar to šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams.
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka prasītāja nav pierādījusi, ka, Kopienu likumdevējs, pieņemot apstrīdēto direktīvu,
būtu pieļāvis prettiesisku rīcību, vai pat pietiekami būtisku tiesību normas, ar kuru tai tiek piešķirtas tiesības, pārkāpumu.
No tā izriet, ka prasība par zaudējumu atlīdzināšanu ir jānoraida bez vajadzības spriest ne par citiem nosacījumiem, kas ir
Kopienas ārpuslīgumiskās atbildības pamatā, ne arī par Padomes minēto absolūto šķērsli tiesas procesam saistībā ar dažiem
replikas pielikumiem.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 2. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai
jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Parlamenta un Padomes prasījumiem.
Atbilstoši Reglamenta 87. panta 4. punkta pirmajai daļai dalībvalstis un iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās
izdevumus pašas. Līdz ar to Komisija, kas ir iestājusies lietā Parlamenta un Padomes atbalstam, sedz savus tiesāšanās izdevumus
pati.
Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (trešā palāta)
nospriež:
1)
prasību noraidīt;
2)
Arcelor SA
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Parlamenta un Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.
3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.
Azizi
Cremona
Frimodt Nielsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2010. gada 2. martā.
[Paraksti]
Satura rādītājs
Atbilstošās tiesību normas
I –  EK līguma noteikumi
II –  Apstrīdētā direktīva
Fakti un process
Juridiskais pamatojums
I –  Par prasības atcelt tiesību aktu pieņemamību
A –  Lietas dalībnieku argumenti
1.  Parlamenta, Padomes un Komisijas argumenti
2.  Prasītājas argumenti
B –  Vispārējās tiesas vērtējums
II –  Par prasības atlīdzināt zaudējumus pieņemamību
A –  Lietas dalībnieku argumenti
B –  Vispārējās tiesas vērtējums
III –  Par prasības par zaudējumu atlīdzību pamatotību
A –  Par Kopienu ārpuslīgumiskās atbildības pamatā esošajiem nosacījumiem
B –  Par pietiekami būtiska īpašumtiesību, brīvības veikt saimniecisku darbību un samērīguma principa pārkāpuma esamību
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
C –  Par pietiekami būtiska vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpuma esamību
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
D –  Par pietiekami būtiska brīvības veikt uzņēmējdarbību pārkāpuma esamību
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
E –  Par pietiekami būtiska tiesiskās drošības principa pārkāpuma esamību
1.  Lietas dalībnieku argumenti
2.  Vispārējās tiesas vērtējums
Par tiesāšanās izdevumiem
*
Tiesvedības valoda – angļu.