CELEX: 62003CJ0276
Apelācija
Nelikumīgs valsts atbalsts
Regulas (EK) Nr. 659/1999 piemērošana laikā
Lēmums par atbalsta nesaderīgumu un atgūšanu
Noilguma termiņš
Pārtraukšana
Nepieciešamība informēt atbalsta saņēmēju par pārtraucošu darbību

1       Savā apelācijas sūdzībā
Scott SA
(turpmāk tekstā –
Scott
) prasa atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas 2003. gada 10. aprīļa spriedumu lietā T‑366/00
Scott
/Komisija (
Recueil
, II‑1763. lpp., turpmāk tekstā – “Pārsūdzētais spriedums”), ar kuru tika noraidīta tās prasība daļēji atcelt Komisijas 2000. gada
12. jūlija Lēmumu 2002/14/EK par valsts atbalstu, ko Francija sniedz
Scott Paper SA
/
Kimberly-Clark
(OV L 12, 1. lpp.; turpmāk tekstā – “Apstrīdētais lēmums”), ciktāl prasība bija pamatota ar to, ka Eiropas Kopienu Komisija
ir pārkāpusi 15. pantu Padomes 1999. gada 22. marta Regulā (EK) Nr. 659/1999, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus EK
līguma 93. panta piemērošanai (OV L 83, 1.lpp.).

Atbilstošās tiesību normas
2       Regulas Nr. 659/1999 15. pants paredz:
“1. Uz Komisijas tiesībām atgūt atbalstu attiecas desmit gadu noilguma periods [termiņš].
2. Noilguma termiņš sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts piešķirts saņēmējam vai nu kā individuāls atbalsts, vai arī kā
atbalsts saskaņā ar atbalsta shēmu. Visas darbības attiecībā uz nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc
Komisijas lūguma, pārtrauc noilguma termiņu. Pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna. Noilguma termiņu pārtrauc uz laiku,
kamēr Komisijas lēmumu izskata Eiropas Kopienu Tiesas procesā.
3. Jebkāds atbalsts, attiecībā uz kuru ir beidzies noilguma termiņš, uzskatāms par pastāvošu atbalstu.”

Prāvas rašanās fakti
3       No Apstrīdētā lēmuma 12. un 13. punkta, kā arī no Pārsūdzētā sprieduma 1.–10. un 13.–19. punkta izriet, ka prāvas rašanās
fakti būtībā ir šādi.
4       1969. gadā sabiedrība
Scott Paper Company
, ASV tiesību subjekts, nopirka sabiedrību
Bouton Brochard
, Francijas tiesību subjektu, un izveidoja atsevišķu sabiedrību
Bouton Brochard Scott SA
(turpmāk tekstā –
Bouton Brochard Scott
), kas pārņēma
Bouton Brochard
darbību.
5       1986. gadā
Bouton Brochard Scott
nolēma ierīkot rūpnīcu Francijā un izvēlējās šim nolūkam zemes gabalu Luarē [
Loiret
] departamentā Lasosē [
La Saussaye
] industriālajā zonā.
6       1987. gada 31. augustā Orleānas pilsēta un minētais departaments piešķīra
Bouton Brochard Scott
noteiktas priekšrocības. No vienas puses, šie vietējās valsts pārvaldes subjekti tai ar izdevīgākiem nosacījumiem pārdeva
48 hektāru lielu zemes gabalu minētajā industriālajā zonā. No otras puses, tie apņēmās aprēķināt maksu par notekūdeņiem pēc
izdevīgāka tarifa.
7       1987. gada novembrī
Bouton Brochard Scott
pārdēvēja par
Scott
.
8       1996. gada janvārī šīs sabiedrības akcijas pārpirka
Kimberly-Clark Corporation
.
9       1998. gada janvārī tā paziņoja par attiecīgās rūpnīcas slēgšanu, kuras aktīvus, proti, zemes gabalu un papīrfabriku, 1998. gada
jūnijā nopirka
Procter&Gamble
.
10     Pēc sūdzības Komisija ar 1997. gada 17. janvāra vēstuli lūdza Francijas Republiku sniegt informāciju par iepriekš minētajām
priekšrocībām. Tam sekoja korespondences apmaiņa ar šīs dalībvalsts iestādēm.
11     Ar 1998. gada 20. maija lēmumu Komisija nolēma uzsākt EK līguma 93. panta 2. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 88. panta 2. punkts)
paredzēto procedūru un informēja par to minēto dalībvalsti ar 1998. gada 10. jūlija vēstuli, kas
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēta 1998. gada 30. septembrī (OV C 301, 4. lpp.).
12     Minētās publikācijas dienā Francijas iestādes par procedūras uzsākšanas lēmumu pa tālruni informēja
Scott
.
13     2000. gada 12. jūlijā Komisija pieņēma Apstrīdēto lēmumu, saskaņā ar kuru valsts atbalsts izdevīgākas zemes gabala cenas un
maksas par notekūdeņiem izdevīgāka tarifa veidā, ko Francijas Republika ir piešķīrusi
Scott
, tika atzīts par nesaderīgu ar kopējo tirgu, un pieprasīja to atgūt.

Process Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
14     Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 2000. gada 30. novembrī,
Scott
cēla prasību, prasot daļēji atcelt Apstrīdēto lēmumu.
15     Francijas Republika iestājās šajā lietā
Scott
prasījumu atbalstam.
16     Pēc šīs sabiedrības lūguma Pirmās instances tiesa nolēma izskatīt pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta pārkāpumu,
pirms tā pārbauda citus prasības pamatus.
17     Šim
Scott
izvirzītajam pamatam bija divas daļas:
–       apgalvojums, ka Komisija ir pārkāpusi minēto 15. pantu, jo tā ir uzskatījusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību,
kas nav paziņota nelikumīgā valsts atbalsta saņēmējam, proti, ar 1997. gada 17. janvāra informācijas lūgumu, vai, alternatīvi,
–       apgalvojums, ka Komisija ir pārkāpusi minēto 15. pantu, jo tā ir uzskatījusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību,
kas veikta un paziņota pēc šī termiņa beigām, proti, ar 1998. gada 20. maija lēmumu par procedūras uzsākšanu.
18     Ar Pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasību, ciktāl tā ir pamatota ar Regulas Nr. 659/1999 15. panta
pārkāpumu, un nolēma turpināt tiesvedību pārējā daļā.
19     Gaidot šī sprieduma pasludināšanu, Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību lietā
Scott
/Komisija (T‑366/00), kā arī lietā
Département du Loiret
/Komisija (T‑369/00), kuras priekšmets arī ir Apstrīdētā lēmuma atcelšana.

Lietas dalībnieku prasījumi Tiesā
20
Scott
prasījumi Tiesai ir šādi:
–       atcelt Pārsūdzēto spriedumu;
–       atcelt Apstrīdētā lēmuma 2. pantu, ciktāl tas attiecas uz valsts atbalstu izdevīgākas zemes gabala cenas veidā, un
–       piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
21     Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–       noraidīt apelāciju kopumā vai, ja apelācijas daļa tiktu atzīta,
–       nodot lietu atpakaļ izskatīšanai Pirmās instances tiesā, vai, ja tas netiek darīts,
–       noraidīt prasību, kas celta Pirmās instances tiesā attiecībā uz pamatiem, kuri balstīti uz Regulas Nr. 659/1999 15. panta
pārkāpumu.

Par apelāciju

Lietas dalībnieku argumenti un Pārsūdzētais spriedums
22     Savai apelācijai
Scott
būtībā norāda tikai vienu pamatu, kas balstīts uz Pirmās instances tiesas Regulas Nr. 659/1999 15. panta kļūdainu interpretāciju,
jo minētā tiesa ir nospriedusi, ka noilguma termiņu var pārtraukt ar darbību, kas nav paziņota atbalsta saņēmējam, proti,
1997. gada 17. janvāra informācijas lūgumu.
23     Pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā Pirmās instances tiesa nosprieda – tas fakts vien, ka atbalsta saņēmējs nezina par Komisijas
attiecīgajai dalībvalstij izteiktā informācijas lūguma pastāvēšanu, neatspēko šī lūguma sekas attiecībā uz Regulas Nr. 659/1999
15. pantā paredzēto noilguma termiņu. Šis pants ievieš vienotu noilguma termiņu, kas vienādi ir piemērojams gan attiecīgajai
dalībvalstij, gan trešām personām. Turklāt EK līguma 93. panta 2. punktā ieviestā procedūra galvenokārt noris starp Komisiju
un attiecīgo dalībvalsti, savukārt trešām personām, tostarp atbalsta saņēmējām, ir tiesības tikt brīdinātām un tām jādod iespēja
izteikt savus argumentus, kam šajā gadījumā ir Komisijas “informācijas avota” loma. Tomēr Komisijai nav pienākuma brīdināt
potenciāli ieinteresētās personas, ieskatot atbalsta saņēmēju, par darbībām, ko tā veic attiecībā uz nelikumīgu atbalstu,
pirms EK līguma 93. panta 2. punktā paredzētās procedūras uzsākšanas.
24     Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka tāda nepaziņota atbalsta, kāds tas ir šajā lietā, saņēmējam
nevar būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta likumību. Turklāt tā paša sprieduma 62. punktā [Pirmās instances tiesa]
konstatēja, ka pirms Regulas Nr. 659/1999 stāšanās spēkā šāda atbalsta saņēmējs nevarēja atsaukties uz tiesisko drošību attiecībā
uz atbalsta atgūšanas iespējas noilgumu un ka līdz ar to noilguma termiņa pārtraukšana pirms Regulas stāšanās spēkā tam neliedza
šādu tiesisko drošību.
25     Tomēr, atbilstoši
Scott
uzskatam, gan no Regulas Nr. 659/1999 15. panta redakcijas, jo īpaši no teksta daļas “visas darbības [..], kuras veic dalībvalsts
pēc Komisijas lūguma”, gan arī šī panta mērķa izriet, ka tikai darbība, kas ir paziņota atbalsta saņēmējam, var attiecībā
uz viņu pārtraukt noilguma termiņu pat tad, ja tas nozīmētu atšķirīgus noilguma termiņus dažādām ieinteresētajām personām.
Šajā sakarā
Scott
uzsver – ir mazsvarīgi, ka atbilstoši EK līguma 93. panta 2. punktam uzsāktas procedūras ietvaros saņēmējs ir tikai vienkāršs
“informācijas avots”, ka Komisijai nav pienākuma brīdināt saņēmēju par pārtraucošas darbības veikšanu, ka saņēmējam nevarēja
būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz nelikumīga atbalsta likumību vai ka desmit gadus pēc atbalsta piešķiršanas minētā regula
vēl nebija stājusies spēkā.

Tiesas vērtējums
26     Ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 659/1999 15. pants paredz desmit gadu noilguma termiņu, kas sākas dienā, kad nelikumīgais atbalsts
piešķirts saņēmējam. Saskaņā ar šī paša panta 2. punkta otro teikumu noilgumu termiņu pārtrauc “visas darbības attiecībā uz
nelikumīgu atbalstu, kuras veic Komisija vai dalībvalsts pēc Komisijas lūguma”.
27     Tomēr, lai gan šī norma patiešām ietver dubultu atsauci uz “Komisijas veiktām darbībām” un uz “Komisijas lūgumiem”, tomēr
tas nenozīmē, ka šīs iestādes attiecīgai dalībvalstij adresētais informācijas lūgums var būt “Komisijas veikta darbība” tikai
tad, ja par to ir paziņots atbalsta saņēmējam. Kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 87.–90. punktā, dubultā atsauce
ir skaidrojama, no vienas puses, ar likumdevēja neuzmanību, kas, šķiet, ir atspoguļojis, nepievēršot uzmanību procesuālajām
atšķirībām, 2. pantu Padomes 1974. gada 26. novembra Regulā (EEK) Nr. 2988/74 attiecībā uz noilguma termiņiem procesuālās
darbībās un sankciju piemērošanā atbilstīgi Eiropas Ekonomikas kopienas transporta un konkurences noteikumiem (OV L 319, 1. lpp.).
No otras puses, nevar izslēgt, ka pastāv noteiktas situācijas, kurās “Komisijas lūgums” automātiski un simultāni neveido “Komisijas
veikto darbību”. Visbeidzot, kā to norāda arī ģenerāladvokāts savu secinājumu 91. punktā, Regula Nr. 659/1999 pieļauj vairāku
iespējamu pārtraucošu (secīgu) darbību pastāvēšanu, jo tā 15. pantā paredz, ka pēc katra pārtraukuma noilgums sākas no jauna.
28     Tāpat Regulas Nr. 659/1999 15. panta redakcija nesniedz nekādu norādi uz to, ka pastāv iespējams nosacījums, saskaņā ar kuru
darbība paziņojama atbalsta saņēmējam, lai pārtrauktu noilguma termiņu.
29     Tomēr ir jāpārbauda, vai šāds nosacījums neizriet no minētā 15. pantā izvirzītā mērķa.
30     Šajā sakarā no Regulas Nr. 659/1999 četrpadsmitā apsvēruma izriet, ka juridiskās skaidrības [tiesiskās drošības] nolūkā noilguma
termiņa mērķis ir liegt nelikumīga atbalsta atgūšanu, ko vairs nav iespējams prasīt. Tāpat noilguma termiņa mērķis ir jo īpaši
aizsargāt noteiktas ieinteresētās personas, tostarp attiecīgo dalībvalsti un atbalsta saņēmēju.
31     Tātad šīm ieinteresētajām personām patiešām ir praktiska interese tikt informētām par Komisijas veiktajām darbībām, kas pārtrauc
noilgumu.
32     Tomēr šīs praktiskās intereses dēļ Regulas Nr. 659/1999 15. panta 2. punkta otrā teikuma piemērošanu nevar pakļaut nosacījumam,
ka par minētajām darbībām ir jāpaziņo atbalsta saņēmējam.
33     EK līguma 93. panta 2. punktā ieviestā procedūra galvenokārt noris starp Komisiju un attiecīgo dalībvalsti. To uzsāk pret
šo dalībvalsti, nevis pret atbalsta saņēmēju (šajā sakarā skat. 2002. gada 24. septembra spriedumu apvienotajās lietās C‑74/00 P
un C‑75/00 P
Falck
un
Acciaierie di Bolzano
/Komisija,
Recueil
, I‑7869. lpp., 81. un 83. punkts).
34     Protams, judikatūrā ir atzītas atbalsta saņēmēja noteiktas procesuālās tiesības. Tomēr šo procesuālo tiesību mērķis ir ļaut
minētājam saņēmējam sniegt informāciju Komisijai un izteikt savus argumentus, bet nepiešķir tam procesa dalībnieka statusu.
35     Līdz ar to, pat pieņemot, ka procesa dalībnieka statuss var attaisnot paziņošanas nosacījumu, pietiek konstatēt, ka atbalsta
saņēmējam šāda statusa nav.
36     Ņemot vērā iepriekš minēto, Pirmās instances tiesa nav kļūdaini interpretējusi Regulas Nr. 659/1999 15. pantu, nospriežot,
ka noilguma termiņu var pārtraukt darbība, kas nav paziņota atbalsta saņēmējam, proti 1997. gada 17. janvāra informācijas
lūgums.
37     Ir tiesa – ne fakts, ka [atbalsta] saņēmējam nevarēja būt tiesiskās paļāvības attiecībā uz atbalsta likumību, ne fakts, ka
desmit gadus pēc attiecīgā atbalsta piešķiršanas Regula Nr. 659/1999 vēl nebija spēkā, neveido vajadzīgos argumentācijas posmus,
lai nonāktu pie šādas interpretācijas. Tomēr šie secinājumi neapstrīd interpretācijas pamatotību.
38     Līdz ar to pamats ir jānoraida kā nepamatots. Tātad ir jānoraida arī apelācija.

Par tiesāšanās izdevumiem
39     Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Saskaņā ar minētā reglamenta 69. panta 5. punkta trešo daļu, ja tiesāšanās izdevumu atlīdzināšana
netiek prasīta, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši. Tā kā Komisija nav prasījusi piespriest
Scott
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, jāpiespriež katrai lietas dalībniecei atlīdzināt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelāciju noraidīt;
2)
Scott SA
un Eiropas Kopienu Komisija sedz savus izdevumus pašas.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – angļu.