CELEX: 62009CJ0152
Kopējā lauksaimniecības politika
Integrēta pārvaldīšanas un kontroles sistēma noteiktām atbalsta shēmām
Vienreizējo maksājumu shēma
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Tiesību uz maksājumu aprēķins
40. panta 5. punkts
Lauksaimnieki, kas pārskata periodā ir pakļauti lauksaimniecības un vides saistībām
59. panta 3. punkts
Vienotā maksājuma shēmas īstenošana reģionāli
61. pants
Dažādas vienības vērtības par pastāvīgo ganību hektāriem un par jebkuru citu hektāru, par ko ir tiesības pretendēt uz atbalstu

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 40. panta 5. punktu Padomes 2003. gada 29. septembra Regulā
(EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido
dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001,
(EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (OV
L 270, 1. lpp., un grozījums – OV 2004, L 94, 70. lpp.), kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. februāra Regulu (EK) Nr. 319/2006
(OV L 58, 32. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 1782/2003”).
Šis lūgums tika iesniegts sakarā ar tiesvedību starp A. Grotesu un
Amt für Landwirtschaft Parchim
(Parhimas Lauksaimniecības pārvalde) par statusu, kas piešķirams noteiktam zemes gabalam (turpmāk tekstā – “platība, par
kuru ir strīds”), lai aprēķinātu tiesības uz maksājumu, proti, vai tā ir aramzeme vai ganības.

Atbilstošās tiesību normas

Savienības tiesības
Regula Nr. 1782/2003
Īstenojot kopējās lauksaimniecības politikas reformu, Eiropas Savienības Padome pieņēma Regulu Nr. 1782/2003, ar ko izveido
kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku, kā arī kopīgus noteikumus dažām atbalsta
shēmām lauksaimniekiem.
Ar Regulu Nr. 1782/2003 ir izveidota ieņēmumu atbalsta lauksaimniekiem shēma. Šīs regulas 1. panta otrajā ievilkumā šī shēma
ir apzīmēta kā “vienreizējo maksājumu shēma”. Šī shēma ir reglamentēta minētās regulas III sadaļā.
Saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 34. panta 2. punkta pirmo daļu:
“Lauksaimnieki iesniedz pieteikumus attiecībā uz vienreizējā maksājuma shēmu līdz datumam, ko nosaka dalībvalstis, bet ne
vēlāk kā līdz 15. maijam.”
Saskaņā ar šīs regulas 37. panta 1. punktu:
“Pamatsumma ir lauksaimniekam saskaņā ar VI pielikumā minētajām atbalsta shēmām katrā 38. pantā minētā pārskata perioda kalendārajā
gadā piešķirto maksājumu kopējo summu vidējais rādītājs trijos gados, kas aprēķināts un koriģēts saskaņā ar VII pielikumu.
[..]”
Saskaņā ar šīs regulas 38. pantu pārskata laikposms ietver 2000., 2001. un 2002. kalendāro gadu.
Šīs pašas regulas 40. pantā ar nosaukumu “Ārkārtas apstākļi” ir noteikts:
“1.      Atkāpjoties no 37. panta, lauksaimniekam, kura ražošanu pārskata periodā [laikposmā] negatīvi ietekmēja
force majeure
gadījums vai ārkārtas apstākļi, kas notika pirms pārskata perioda [laikposma] vai tā laikā, ir tiesības pieprasīt, lai pamatsummu
aprēķinātu, pamatojoties uz to kalendāro gadu vai gadiem pārskata periodā [laikposmā], kurus neietekmēja
force majeure
gadījums vai ārkārtas apstākļi.
2.      Ja
force majeure
vai ārkārtas apstākļi ietekmējuši visu pārskata periodu [laikposmu], dalībvalsts aprēķina pamatsummu, pamatojoties uz periodu
no 1997. līdz 1999. gadam vai – attiecībā uz cukurbietēm, cukurniedrēm un cigoriņiem – pamatojoties uz tuvāko tirdzniecības
gadu pirms pārskata perioda, kas noteikts atbilstīgi VII pielikuma K punktam. Šādā gadījumā 1. punktu piemēro
mutatis mutandis
.
3.      Par
force majeure
gadījumu vai ārkārtas apstākļiem, kompetentajai iestādei iesniedzot attiecīgos pierādījumus, attiecīgais lauksaimnieks rakstiski
informē iestādi, to darot termiņā, kas jānosaka katrai dalībvalstij.
4.      Par
force majeure
vai ārkārtas apstākļiem kompetentā iestāde atzīst, piemēram, šādus gadījumus:
a)      lauksaimnieka nāve;
b)      lauksaimnieka ilgstoša darbnespēja;
c)      nopietna dabas katastrofa, kas būtiski ietekmē saimniecības lauksaimniecības zemi;
d)      lauksaimniecības dzīvnieku audzēšanai paredzēto ēku nejauša nopostīšana saimniecībā;
e)      epizootija, kas ietekmē visus lauksaimniekam piederošos lauksaimniecības dzīvniekus vai daļu no tiem.
5.      Šā panta 1., 2. un 3. punktu piemēro
mutatis mutandis
tiem lauksaimniekiem, kuriem pārskata perioda laikā [laikposmā] ir bijušas lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības saskaņā
ar [Padomes 1992. gada 30. jūnija] Regulu (EEK) Nr. 2078/92 par lauksaimniecības ražošanas metodēm, kas atbilst vides aizsardzības
un lauku apvidu saglabāšanas prasībām (OV L 215, 85. lpp.)] un [Padomes 1999. gada 17. maija] Regulu (EK) Nr. 1257/1999 [par
Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) atbalstu lauku attīstībai un dažu regulu grozīšanu un atcelšanu
(OV L 160, 80. lpp.)], tiem apiņu audzētājiem, kuriem minētajā periodā ir bijušas apiņu izrakšanas saistības saskaņā ar Padomes
[1998. gada 25. maija] Regulu (EK) Nr. 1098/98[, ar kuru ievieš īpašus pagaidu pasākumus attiecībā uz apiņiem (OV L 157, 7. lpp.)],
kā arī tiem tabakas audzētājiem, kuri ir piedalījušies kvotu atpirkšanas programmā saskaņā ar [Padomes 1992. gada 30. jūnija]
Regulu (EEK) Nr. 2075/92 [par jēltabakas tirgus kopīgo organizāciju (OV L 215, 70. lpp.)].
Gadījumā, kad šā punkta pirmajā daļā minētās saistības attiecas gan uz pārskata periodu [laikposmu], gan uz šā panta 2. punktā
minēto periodu [laikposmu], dalībvalstis atbilstīgi objektīviem kritērijiem un tā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret
lauksaimniekiem un novērstu tirgus un konkurences izkropļošanu, nosaka pamatsummu saskaņā ar sīki izstrādātiem noteikumiem,
kas jāparedz Komisijai saskaņā ar 144. panta 2. punktā minēto procedūru.”
Regulas Nr. 1782/2003 III sadaļas 5. nodaļas 1. iedaļā ar nosaukumu “Reģionālā izpilde” ir paredzēta iespēja dalībvalstīm
piemērot vienreizējo maksājumu shēmu, kas paredzēta 1.–4. nodaļā, reģionālā līmenī.
Saskaņā ar šīs regulas 58. panta 1. un 3. punktu dalībvalsts var izvēlēties piemērot vienreizējo maksājumu shēmu reģionālā
līmenī, pārsniedzot tās valsts maksimālo pieļaujamo līmeni, nevis individuāli starp visiem šīs valsts lauksaimniekiem, pamatojoties
uz viņu attiecīgajiem atskaites daudzumiem, bet tās teritorijas dažādo reģionu starpā.
Šīs regulas 59. panta 1., 3. un 4. punktā ir noteikts:
“1.      Attiecīgi pamatotos gadījumos un atbilstīgi objektīviem kritērijiem dalībvalsts var sadalīt reģionālo maksimāli pieļaujamo
daudzumu kopējo apjomu, kas noteikts saskaņā ar 58. pantu, vai tā daļu starp visiem lauksaimniekiem, kuru saimniecības atrodas
attiecīgajā reģionā, ieskaitot tos, kas neatbilst 33. pantā minētajam atbilstības kritērijam.
[..]
3.      Reģionālā maksimāli pieļaujamā daudzuma kopējā apjoma daļējas sadales gadījumā lauksaimnieki saņem tiesības, kur vienības
vērtību aprēķina, dalot atbilstošo reģionālā maksimāli pieļaujamā daudzuma daļu, kas noteikta saskaņā ar 58. pantu, ar hektāru,
par kuriem 44. panta 2. punkta nozīmē ir tiesības pretendēt uz atbalstu, skaitu, kas noteikts reģionālā līmenī.
Gadījumā, ja lauksaimnieks ir tiesīgs saņemt arī tiesības, kas aprēķinātas par reģionālā maksimāli pieļaujamā daudzuma atlikušo
daļu, katras tādu tiesību reģionālās vienības vērtību, izņemot tiesības atstāt zemi atmatā, palielina par summu, kura atbilst
pamatsummai, kas dalīta ar viņa tiesību skaitu, kuras noteiktas saskaņā ar 4. punktu.
[..]
4.      Tiesību skaits uz lauksaimnieku ir vienāds ar hektāru skaitu, ko viņš deklarē saskaņā ar 44. panta 2. punktu par vienreizējo
maksājumu shēmas piemērošanas pirmo gadu, izņemot
force majeure
gadījumu vai ārkārtas apstākļus 40. panta 4. punkta nozīmē.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 60. panta 3. punktu:
“Robežās, kas attiecīgam reģionam noteiktas atbilstīgi 2. punktam, lauksaimniekam atļauj izmantot 1. punktā minēto iespēju:
[..]
b)      ja,
mutatis mutandis
, piemēro 40. pantu un 42. panta 4. punktu, to hektāru skaita robežās, kas jānosaka atbilstīgi objektīviem kritērijiem un
tādā veidā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi pret lauksaimniekiem un novērstu tirgus un konkurences izkropļojumus.”
Saskaņā ar šīs regulas 61. pantu:
“Gadījumā, ja piemēro 59. pantu, dalībvalstis atbilstīgi objektīviem kritērijiem var reģionālā maksimāli pieļaujamā daudzuma
vai tā daļas robežās noteikt arī dažādas vienības vērtības tām tiesībām, kas jāpiešķir 59. panta 1. punktā minētajiem lauksaimniekiem,
par hektāriem, kuros atrodas zālaugu platības datumā, kas paredzēts platībatkarīgā atbalsta pieteikumiem par 2003. gadu, un
par jebkuru citu hektāru, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, vai alternatīvi par hektāriem, kuros atrodas pastāvīgās
ganības datumā, kas paredzēts platībatkarīgā atbalsta pieteikumiem par 2003. gadu, un par jebkuru citu hektāru, par kuru ir
tiesības pretendēt uz atbalstu.”
Regula (EK) Nr. 795/2004
Komisijas 2004. gada 21. aprīļa Regulas (EK) Nr. 795/2004, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā īstenot vienreizējo
maksājumu shēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (OV L 141, 1. lpp.), kas grozīta ar Komisijas 2004. gada
29. oktobra Regulu (EK) Nr. 1974/2004 (OV L 345, 85. lpp.; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 795/2004”), 16. pantā ir paredzēts:
“1.      Regulas (EK) Nr. 1782/2003 40. panta 5. punktā minētajos gadījumos, kad minētajā pantā minētās lauksaimnieciskās un ekoloģiskās
saistības izbeidzas pēc pēdējās dienas, kad var iesniegt pieteikumu par maksājumu saskaņā ar vienreizējo maksājumu shēmu tās
pirmajā piemērošanas gadā, dalībvalsts vienreizējo maksājumu shēmas pirmajā piemērošanas gadā saskaņā ar minētās regulas 40. panta
1., 2., 3. punktu vai 5. punkta otro daļu nosaka pamatsummas katram attiecīgajam lauksaimniekam, ja netiek veikti divkārši
maksājumi saskaņā ar minētajām lauksaimnieciskajām un ekoloģiskām saistībām.
[..]
2.      Regulas (EK) Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta otrajā daļā minētajā gadījumā lauksaimnieks saņem tiesības uz maksājumu, ko
aprēķina, dalot pamatsummu, ko dalībvalsts nosaka saskaņā ar objektīviem kritērijiem un tā, lai nodrošinātu vienlīdzīgu attieksmi
pret lauksaimniekiem un novērstu tirgus un konkurences izkropļošanu, ar hektāru skaitu, kas nepārsniedz hektāru skaitu, ko
viņš deklarē vienreizējo maksājumu shēmas pirmajā piemērošanas gadā.
3.      Regulas (EK) Nr. 1782/2003 40. pantu piemēro, balstoties uz katru tiešo maksājumu, kas noteikts šīs Regulas VI pielikumā.”
Regulas Nr. 795/2004 6. nodaļā ir 1. iedaļa ar nosaukumu “Reģionālā izpilde”.
Regulas Nr. 795/2004 38. panta, kas ietilpst šajā iedaļā, 1.–3. punktā ir paredzēta virkne nosacījumu Regulas Nr. 1782/2003
59. panta 1. un 2. punkta piemērošanai.
Regulas Nr. 795/2004 38. panta 4. punktā ir paredzēts:
“Regulas (EK) Nr 1782/2003 40. pantu un šīs Regulas 16. pantu piemēro
mutatis mutandis
.”

Valsts tiesiskais regulējums
Saskaņā ar Vienotā maksājuma shēmas ieviešanas likuma (
Betriebsprämiendurchführungsgesetz
,
BGBl
. 2006 I, 1298. lpp.; turpmāk tekstā – “
BetrPrämDurchfG
”) 2. panta 1. punktu vienreizējs maksājums ir piešķirams reģionālā līmenī no 2005. gada 1. janvāra saskaņā ar likumā un vienreizējā
maksājuma shēmu piemērojošā regulējumā noteikto kārtību.

BetrPrämDurchfG
5. panta 1. punktā ir noteikts, ka vienreizējā maksājuma pamatsummu saskaņā ar regulas 59. panta 1. un 3. punktu, lasot tos
kopsakarā, katram lauksaimniekam veido saimniecības individuālā summa un platībatkarīgā summa.
Saimniecības individuālā summa tiek aprēķināta, pamatojoties uz iepriekšējiem tiešiem maksājumiem, kas uzskaitīti
BetrPrämDurchfG
5. panta 2. punkta 1. apakšpunktā, kam pieskaita piena ražošanas piemaksu un piena ražošanas piemaksu papildmaksājumus.
Platībatkarīgā summa tiek aprēķināta, izdalot atlikušo reģionālo maksimāli pieļaujamo apjomu ar hektāru skaitu, par kuru ir
tiesības pretendēt uz atbalstu.
Šajā ziņā
BetrPrämDurchfG
5. panta 3. punktā ir noteikts:
“Platībatkarīgo summu 2005. finanšu gadam aprēķina šādi:
1.      Individuālo summu summa, kas definēta 2. pantā katram reģionam, tiek atskaitīta no katra 4. panta 1. punktā definētā reģionālā
maksimāli pieejamā daudzuma.
2.      Atlikušo reģionālā maksimāli pieejamā daudzuma daļu, kas iegūta pēc atskaitīšanas atbilstoši 1. punktā definētajām normām,
sadala saskaņā ar Regulas (EK) Nr. 1782/2003 59. panta 3. punkta pirmo daļu starp tajā minētajām platībām, pamatojoties uz
hektāru skaitu, ar nosacījumu, ka katrā reģionā tiek ievērots 2. pielikumā noteiktais samērīgums starp summu, kas pamatota
ar lielumu uz hektāru, par kuru var saņemt maksājumu, kurš 2003. gada 15. maijā tika izmantots kā pastāvīgas ganības, un summu,
kas pamatota ar lielumu uz hektāru, par kuru var saņemt maksājumu, par citiem apgabaliem.
[..]”

BetrPrämDurchfG
2. pielikumā ir tabula ar vienību vērtībām pastāvīgo ganību hektāriem un pārējiem hektāriem, par kuriem var pretendēt uz atbalstu,
kurā attiecībā uz Meklenburgas–Priekšpomerānijas zemi paredzēta proporcija 0,194 pastāvīgajām ganībām un 1 – pārējiem hektāriem.
Pamata lietas faktu rašanās laikā Vienotā maksājuma shēmas piemērošanas noteikumu (
Betriebsprämiendurchführungsverordnung
,
BGBl.
2006 I, 2376. lpp.) 13. panta 2. punktā bija tostarp paredzēts:
“Regulas (EK) Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētajos gadījumos, nosakot pamatsummu, saimniecības individuālā
summa un platībatkarīgā summa jāaprēķina, pamatojoties uz kalendāro gadu pirms dalības lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā
[..].”

Pamata lieta un prejudiciālie jautājumi
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka 1994. gadā platība, par kuru ir strīds, kas pirms tam bija aramzeme, tika
pārvērsta ganībās pēc līguma noslēgšanas starp
Staatliches Amt für Umwelt und Natur Lübz
(Lībcas Valsts vides un dabas pārvalde) un uzņēmumu, kas tajā laikā izmantoja platību, par kuru ir strīds, lai to izmantotu
atbilstoši dabas aizsardzībai.
Pamatojoties uz Regulu Nr. 2078/92, 1999. gadā tika noslēgts jauns līgums ar šo iestādi. Saskaņā ar to laikposmā no 1999. gada
janvāra līdz 2003. gada decembrim attiecīgais zemes gabals bija jāizmanto kā pastāvīgas ganības. 2002. gada 1. oktobrī A. Grotesa
un viņa tēva izveidotā civiltiesību sabiedrība iegādājās platību, par kuru ir strīds, un saskaņā ar 2003. gada 3. marta papildlīgumu
līgumsabiedrība no 2002. gada 31. decembra pārņēma no 1999. gada līguma izrietošās tiesības un pienākumus. Pēc tam A. Grotess
vadīja saimniecību pats.
Platība, par kuru ir strīds, tika pārvērsta aramzemē un 2004. gada pavasarī tika apsēta.
Ar 2005. gada 6. maija vēstuli A. Grotess savu maksājuma prasījumu aprēķināšanai iesniedza pieteikumu, lai platībai, par kuru
ir strīds, tiktu piešķirts aramzemes statuss.
Ar 2006. gada 27. februāra lēmumu kompetentā iestāde, proti,
Amt für Landwirtschaft Parchim
, atzina A. Grotesam tikai tiesības uz maksājumu, kas pamatotas uz pastāvīgajām ganībām.
A. Grotess 2006. gada 15. martā iesniedza sūdzību par šo lēmumu; tā tika noraidīta ar 2006. gada 3. jūlija lēmumu par vienlaicīgi
tiesību atsaukšanu un sūdzības noraidīšanu.
Amt für Landwirtschaft Parchim
uzskatīja, ka attiecībā uz platību, par kuru ir strīds, nav atzīstami
force majeure
apstākļi, jo tās izmantošana par ganībām valsts programmas ietvaros neizriet no lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākuma Regulas
Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta un Vienotā maksājuma shēmas piemērošanas noteikumu 13. panta, aplūkojot tos kopsakarā, izpratnē.
A. Grotess iesniedza prasību par šo lēmumu un lūdza noteikt pienākumu
Amt für Landwirtschaft Parchim
atzīt viņa uz aramzemi pamatotās tiesības uz maksājumu.
Iesniedzējtiesa norāda, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 61. panta un
BetrPrämDurchfG
5. panta 3. punkta 2. apakšpunkta noteikumiem, aplūkojot tos kopsakarā, jautājums par to, vai tiesības uz maksājumu par platību
nosakāmas, pamatojoties uz aramzemes vērtību vai ganību vērtību, ir nosakāms Vācijā saskaņā ar atbilstīgo izmantošanas veidu
2003. gada 15. maijā. Šajā datumā platība, par kurām ir strīds, bija ganības. Tādēļ atzīt tiesības uz maksājumu, pamatojoties
uz aramzemi, neesot iespējams, ja vien neesot “
force majeure
apstākļu” Regulas Nr. 1782/2003 40. panta izpratnē.
Uzskatot, ka strīda atrisinājums ir atkarīgs no attiecīgo Savienības tiesību interpretācijas,
Verwaltungsgericht Schwerin
[Švērinas Administratīvā tiesa] nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)      Vai
force majeure
apstākļu atzīšana [..] Regulas [..] Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta izpratnē attiecībā uz platībatkarīga maksājuma summu
ir jāņem vērā arī tad, ja lauksaimnieciskais un ekoloģiskais pasākums, kas turpinās 2003. gada 15. maijā, ir vienīgi (pastāvīgo)
ganību izmantošanas saglabāšana, taču hronoloģiski vai katrā ziņā “nekavējoties” tā seko pasākumam, uz kura pamata aramzeme
ir pārveidota par pastāvīgām ganībām?
2)      Ja uz pirmo jautājumu atbilde ir apstiprinoša:
vai
force majeure
apstākļu atzīšana [..] Regulas [..] Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta izpratnē attiecībā uz platībatkarīga maksājuma summu
jāņem vērā tikai tad, ja zemesgabala izmantošanas izmaiņas, pārveidojot aramzemi par pastāvīgām ganībām, ir veiktas, pamatojoties
(tieši) uz dalību lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā minētās tiesību normas izpratnē?
3)      Vai uz
force majeure
apstākļu atzīšanu [..] Regulas [..] Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta izpratnē attiecas prasība, lai lauksaimnieks, kurš
iesniedz pieteikumu, būtu arī persona, kas ir veikusi izmantošanas izmaiņas, vai arī uz
force majeure
apstākļiem šīs tiesību normas izpratnē sekmīgi var atsaukties arī lauksaimnieks, kurš lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā
ir “iestājies” vēlāk?”

Par prejudiciālajiem jautājumiem

Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi,
ka, ja attiecīgajā dalībvalstī ir noteiktas dažādas vienības vērtības ganību hektāram un jebkuram citam hektāram, par kuru
ir tiesības pretendēt uz atbalstu, piemērojot šīs regulas 61. pantu, lauksaimniekam, kuram šajā pantā norādītajā atsauces
datumā ir lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības, kas ietilpst hronoloģiski turpinātos lauksaimnieciskos un ekoloģiskos
pasākumos, kuru mērķis ir pārvērst aramzemi pastāvīgās ganībās, ir tiesības lūgt, lai šīs regulas 59. panta 3. punkta pirmajā
daļā paredzētie prasījumi tiktu aprēķināti, pamatojoties uz vienības vērtībām, kas noteiktas hektāriem, par kuriem ir tiesības
pretendēt uz atbalstu, kas nav ganību hektāri.
Vispirms ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. pantā ir atkāpe, kas paredzēta, lai pielāgotu tā sauktā “vēsturiskā”
modeļa ietvaros paredzēto pamatsummas aprēķina noteikumu, saskaņā ar kuru lauksaimniekiem, kas ir saņēmuši atsauces laikposmā
no 2000. līdz 2002. kalendārajam gadam maksājumu vismaz no vienas no šīs regulas VI pielikumā paredzētajām atbalsta shēmām,
ir tiesības uz atbalstu, kas aprēķināts, pamatojoties uz katra lauksaimnieka saņemto pamatsummu, ņemot vērā gada vidējā, šajā
laikposmā no saskaņā ar šīm shēmām kopā piešķirtajiem maksājumiem.
Konkrētāk, Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punktā ir ļauts lauksaimniekiem, kuri ir uzņēmušies lauksaimnieciskās un ekoloģiskās
saistības, netikt sodītiem vienota maksājuma shēmas ietvaros tādēļ, ka atsauces laikposmā viņiem bijušas šādas saistības.
Turklāt Regulas Nr. 1782/2003 61. pantā dalībvalstīm ir ļauts noteikt dažādas vienības vērtības pastāvīgo ganību hektāriem
datumā, kas paredzēts platībatkarīgā atbalsta pieteikumiem par 2003. gadu, un par jebkuru citu hektāru, par kuru ir tiesības
pretendēt uz atbalstu, izpildot vienotā maksājuma shēmu reģionālā līmenī.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa ievēro principu, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts ir piemērojams arī attiecībā
uz šīs regulas 61. pantā paredzēto atsauces datumu.
Ir skaidrs, ka zemes gabala izmantošana par pastāvīgām ganībām Regulas Nr. 1782/2003 61. pantā paredzētajā atsauces datumā
var, kā tas šķietami ir gadījumā ar platību, par kuru ir strīds, izrietēt no lauksaimniecisko un ekoloģisko saistību uzņemšanās.
Tomēr, ja nav skaidru noteikumu, kas nosaka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta piemērošanu, kā tas ir attiecībā uz
šīs regulas 59. panta 4. punktu un 60. pantu, vispirms ir jāpārbauda, vai šis noteikums ir piemērojams pēc analoģijas šīs
regulas 61. panta kontekstā.
Tāda noteikuma piemērošana pēc analoģijas attiecībā uz tirgus dalībnieku ir iespējama, ja tiesiskais režīms, no kura tas izriet,
pirmkārt, ir ļoti līdzīgs tam režīmam, kuru ir lūgts piemērot pēc analoģijas, un, otrkārt, ja tajā ir trūkums, kas nav saderīgs
ar Savienības tiesību vispārēju principu un ko šī piemērošana pēc analoģijas ļauj novērst (1985. gada 12. decembra spriedums
lietā 165/84
Krohn
,
Recueil
, 3997. lpp., 14. punkts).
Šajā gadījumā, pirmkārt, abi tiesiskie režīmi ir ļoti līdzīgi, ciktāl platības izmantošana par pastāvīgām ganībām Regulas
Nr. 1782/2003 61. pantā paredzētajā atsauces datumā balstās uz tā paša veida lauksaimnieciskajām un ekoloģiskajām saistībām,
kādas ir paredzētas šīs regulas 40. panta 5. punktā.
Otrkārt, ir jākonstatē, ka atšķirībā no Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta šīs regulas 61. pantā nav regulēts to lauksaimnieku
juridiskais stāvoklis, kuriem minētajā 61. pantā norādītajā atsauces datumā bijušas lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības,
kādēļ šie lauksaimnieki, tādēļ ka bija uzņēmušies šādas saistības, riskēja tikt sodīti vēlāk pieņemta vienotā maksājuma režīma
ietvaros. Tiesiskās drošības princips, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips, prasa, lai Savienības tiesiskais regulējums,
kas ir saistošs indivīdam, būtu skaidrs un precīzs, lai tas varētu nepārprotami zināt savas tiesības un pienākumus un varētu
arī atbilstoši rīkoties (skat. 2009. gada 11. jūnija spriedumu lietā C‑170/08
Nijemeisland
, Krājums, I‑5127. lpp., 44. punkts).
No tā izriet, ka lauksaimnieks, kurš ir uzņēmies lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības saskaņā ar Regulu Nr. 2078/92
un Nr. 1257/1999, nebūtu jāsoda vēlākas Savienības atbalsta shēmas ietvaros tieši šādu saistību dēļ, jo viņš nespēja paredzēt,
ka viņa lēmums ietekmēs tiešos maksājumus nākotnē saskaņā ar vēlāk pieņemtu tiesisko regulējumu (šajā ziņā skat. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Nijemeisland
, 45. punkts).
Šajā gadījumā ir jāatgādina, ka platība, par kuru ir strīds, par pastāvīgām ganībām tika pārveidota 1994. gadā pēc lauksaimniecisko
un ekoloģisko saistību uzņemšanās, kuras pēc tam 2003. gada 3. martā pārņēma A. Grotess, kamēr Regula Nr. 1782/2003 tika pieņemta
2003. gada 29. septembrī.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts ir piemērojams
mutatis mutandis
šīs regulas 61. panta kontekstā.
No iesniedzējtiesas lēmuma izriet, ka atbilstoši Vācijas tiesiskajam regulējumam tiesības uz maksājumu Regulas Nr. 1782/2003
40. panta 5. punkta otrajā daļā paredzētajos gadījumos tiek aprēķinātas, pamatojoties uz kalendāro gadu pirms dalības lauksaimnieciskā
un ekoloģiskā pasākumā. Šajā kontekstā iesniedzējtiesa cenšas noskaidrot, vai lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības,
kuru uzņemšanās pamata lietā ir notikusi hronoloģiski, ir [saistību] kopums šī noteikuma nolūkiem, aplūkojot to kopsakarā
ar šīs regulas 61. pantu.
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka no Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta formulējuma neizriet, ka tajā paredzētajiem
pasākumiem būtu jārodas no vienām un tām pašām līgumsaistībām.
Otrkārt, ņemot vērā šī noteikuma mērķi izvairīties no tā, ka lauksaimnieki, kuri atsauces laikposmā ir uzņēmušies lauksaimnieciskās
un ekoloģiskās saistības, tiek sodīti vienotā maksājuma shēmas ietvaros, ir mazsvarīgi zināt, vai platības izmantošana izriet
no viena lauksaimniekam saistoša līguma noteikt lauksaimnieciskus un ekoloģiskus pasākumus vai šādas saistības izriet no vairākiem
līgumiem, kuri hronoloģiski atbilst šim pašam laikposmam.
Savukārt pēdējā minētajā gadījumā ir nepieciešams, ka hronoloģiskie līgumi nosaka katru no lauksaimnieciskajām un ekoloģiskajām
saistībām atbilstoši Regulai Nr. 2078/92 vai Regulai Nr. 1257/1999 un ka tās hronoloģiski turpinās.
Tāpat ir tad, ja runa ir par Regulas Nr. 1782/2003 61. pantā paredzēto atsauces datumu, pēc analoģijas piemērojot šīs regulas
40. panta 5. punktu.
Tādējādi uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja attiecīgajā
dalībvalstī ir noteiktas dažādas vienības vērtības ganību hektāriem un visiem pārējiem hektāriem, par kuriem var pretendēt
uz atbalstu, piemērojot šīs regulas 61. pantu, lauksaimnieks, kuram šajā pantā paredzētajā atsauces datumā bijušas lauksaimnieciskas
un ekoloģiskas saistības saskaņā ar Regulu Nr. 2078/92, kuras ietilpst hronoloģiskā lauksaimniecisko un ekoloģisko pasākumu
virknē, kuru mērķis ir pārveidot aramzemi pastāvīgās ganībās, ir tiesīgs lūgt, lai Regulas Nr. 1782/2003 59. panta 3. punkta
pirmajā daļā paredzētie prasījumi tiktu aprēķināti, pamatojoties uz vienības vērtību, kas noteikta hektāriem, kuri nav ganību
hektāri un par kuriem var pretendēt uz atbalstu.

Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs
regulas 61. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai tad, ja pastāv cēloņsakarība starp aramzemes platības izmantošanas veida
maiņu uz pastāvīgām ganībām un dalību lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā, tas ļauj – maksājuma prasījumu aprēķina kontekstā
– neņemt vērā faktu, ka regulas 61. panta paredzētajā atsauces datumā šis zemes gabals ticis izmantots kā pastāvīgas ganības.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, ir jānorāda, ka ir skaidrs, ka no Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta formulējuma neizriet,
ka labuma gūšana no šajā noteikumā paredzētā izņēmuma būtu pakārtota nosacījumam, ka attiecīgās lauksaimniecības platības
ir pārvērstas pastāvīgās ganībās uzņemto lauksaimniecisko un ekoloģisko saistību dēļ.
Tomēr ir jāatgādina, ka pamata lietas kontekstā Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts ir piemērojams pēc analoģijas šīs
regulas 61. pantā regulētajai situācijai.
Kā izriet no šī sprieduma 42. punkta, šāda piemērošana balstās uz apsvērumu, ka attiecīgā zemes gabala izmantošanas maiņa
notikusi tieši to saistību dēļ, kuras lauksaimnieks bija uzņēmies saskaņā ar Regulām Nr. 2078/92 un Nr. 1257/1999.
No tā izriet, ka – ja attiecīgais zemes gabals ticis izmantots kā ganības pirms lauksaimnieka saistību uzņemšanās īstenot
lauksaimnieciskos un ekoloģiskos pasākumus, kā arī neatkarīgi no šīs apņemšanās – saskaņā ar Regulas Nr. 1782/2003 61. panta
nolūkiem arī var tikt uzskatīts, ka tas ir ticis izmantots kā ganības.
Tādējādi uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas
61. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai tad, ja pastāv cēloņsakarība starp aramzemes platības izmantošanas veida maiņu
uz pastāvīgām ganībām un dalību lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā, tas ļauj – maksājuma prasījumu aprēķina kontekstā
– neņemt vērā faktu, ka regulas 61. pantā paredzētajā atsauces datumā šis zemes gabals ticis izmantots kā pastāvīgas ganības.

Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā cenšas noskaidrot, vai Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā
ar šīs regulas 61. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošana ir pakārtota tam, vai lauksaimnieks, kurš ir iesniedzis
lūgumu par vienoto maksājumu, ir tas pats, kurš ir mainījis attiecīgās platības izmantošanas veidu.
Vispirms ir jāatgādina, kā tas izriet no Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkta, aplūkojot to kopsakarā ar šī panta 1. punktu,
ka lauksaimnieks, kuram atsauces laikposmā bijušas lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības, var lūgt, lai pamatsumma tiktu
aprēķināta, pamatojoties uz atsauces laikposma kalendāro gadu vai kalendārajiem gadiem, kuros šādu saistību nav bijis.
Kad Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts tiek piemērots pēc analoģijas situācijā, kura regulēta šīs regulas 61. pantā,
tā uzdevums tomēr ir pielāgot nevis šīs regulas 38. pantā paredzēto atsauces laikposmu pamatsummas aprēķinam, bet gan šīs
pašas regulas 61. pantā paredzēto atsauces datumu.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka Regulas Nr. 1782/2003 61. pants ļauj dalībvalstīm noteikt dažādas vienības vērtības pastāvīgo
ganību hektāriem un visiem pārējiem hektāriem, kas ļauj pretendēt uz atbalstu noteiktā datumā.
Noteicošais kritērijs Regulas Nr. 1782/2003 61. panta kontekstā ir attiecīgo zemes gabalu izmantošana šajā pantā paredzētajā
atsauces datumā. Savukārt tam, vai lauksaimnieks, kurš iesniedzis lūgumu par tiesībām uz maksājumu un kuram platības piederējušas
šajā pantā paredzētajā atsauces datumā, ir viens un tas pats, nav nozīmes šajā sakarā.
Pēc analoģijas piemērojot Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punktu šīs regulas 61. pantā regulētajai situācijai, nevar tikt
noteikts nekāds papildnosacījums.
No tā izriet, ka lauksaimnieka, kuram platības pieder atsauces datumā, kas grozīts, piemērojot Regulas Nr. 1782/2003 40. panta
5. punktu, identitātei nav nozīmes, pēc analoģijas piemērojot šo noteikumu šīs regulas 61. pantā regulētajai situācijai. Tāpat
nav būtiska tā lauksaimnieka identitāte, kurš sākotnēji mainījis šo platību izmantošanas veidu.
Turklāt ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru vienlīdzīgas attieksmes vai nediskriminācijas princips paredz, ka
līdzīgas situācijas nevar tikt risinātas atšķirīgi un dažādas situācijas savukārt nevar tikt risinātas vienādi, ja vien šādai
pieejai nav objektīva pamata (it īpaši skat. 2010. gada 8. jūlija spriedumu lietā C‑343/09
Afton Chemical
, Krājums, I‑0000. lpp., 74. punkts).
Šajā gadījumā lauksaimnieks, kurš sākotnēji uzņēmies lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības, un lauksaimnieks, kurš tikai
pārņēmis šādas saistības, nododot [īpašumā] lauksaimniecības platības, ir līdzīgā situācijā attiecībā uz Regulas Nr. 1782/2003
61. pantu, iesniedzot pieteikumu dalībai vienota maksājuma shēmā.
Šajos apstākļos būtu acīmredzami pretēji vienlīdzīgas attieksmes principam, ja viņi tiktu aplūkoti dažādi un ja tikai lauksaimniekam,
kurš ir sākotnēji uzņēmies lauksaimnieciskās un ekoloģiskās saistības, būtu tiesības lūgt piemērot Regulas Nr. 1782/2003 40. panta
5. punktu, aplūkojot to kopsakarā ar tās 61. pantu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1782/2003 40. panta 5. punkts, aplūkojot
to kopsakarā ar šīs regulas 61. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošana nav pakārtota tam, vai lauksaimnieks, kurš
ir iesniedzis lūgumu par vienoto maksājumu, ir tas pats, kurš ir mainījis attiecīgās platības izmantošanas veidu.

Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz lietas dalībniekiem šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās
izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto lietas dalībnieku tiesāšanās izdevumi,
nav atlīdzināmi.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
Padomes 2003. gada 29. septembra Regulas (EK) Nr. 1782/2003, ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā
ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93,
(EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK)
Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001, kas grozīta ar Padomes 2006. gada 20. februāra Regulu (EK) Nr. 319/2006,
40. panta 5. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka, ja attiecīgajā dalībvalstī ir noteiktas dažādas vienības vērtības ganību
hektāriem un visiem pārējiem hektāriem, par kuriem var pretendēt uz atbalstu, piemērojot šīs regulas 61. pantu, lauksaimnieks,
kuram šajā pantā paredzētajā atsauces datumā bijušas lauksaimnieciskas un ekoloģiskas saistības saskaņā ar Padomes 1992. gada
30. jūnija Regulu (EEK) Nr. 2078/92 par lauksaimniecības ražošanas metodēm, kas atbilst vides aizsardzības un lauku apvidu
saglabāšanas prasībām, kuras ietilpst hronoloģiskā lauksaimniecisko un ekoloģisko pasākumu virknē, kuru mērķis ir pārveidot
aramzemi pastāvīgās ganībās, ir tiesīgs lūgt, lai Regulas Nr. 1782/2003, kas grozīta ar Regulu Nr. 319/2006, 59. panta 3. punkta
pirmajā daļā paredzētie prasījumi tiktu aprēķināti, pamatojoties uz vienības vērtību, kas noteikta hektāriem, kuri nav ganību
hektāri un par kuriem var pretendēt uz atbalstu;
2)
Regulas Nr. 1782/2003, kas grozīta ar Regulu Nr. 319/2006, 40. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 61. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka tikai tad, ja pastāv cēloņsakarība starp aramzemes platības izmantošanas veida maiņu uz pastāvīgām
ganībām un dalību lauksaimnieciskā un ekoloģiskā pasākumā, tas ļauj – maksājuma prasījumu aprēķina kontekstā – neņemt vērā
faktu, ka regulas 61. pantā paredzētajā atsauces datumā šis zemes gabals ticis izmantots kā pastāvīgas ganības;
3)
Regulas Nr. 1782/2003, kas grozīta ar Regulu Nr. 319/2006, 40. panta 5. punkts, aplūkojot to kopsakarā ar šīs regulas 61. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka tā piemērošana nav pakārtota tam, vai lauksaimnieks, kurš ir iesniedzis lūgumu par vienoto maksājumu,
ir tas pats, kurš ir mainījis attiecīgās platības izmantošanas veidu.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – vācu.