CELEX: 62008CJ0543
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 56 ir 43 straipsniai
Laisvas kapitalo judėjimas
Portugalijos valstybės turimos EDP
Energias de Portugal privilegijuotosios akcijos ("golden shares")
Apribojimai, susiję su kapitalo dalies įsigijimu, ir įsikišimas į privatizuotos bendrovės valdymą

Savo ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad išsaugodama bendrovėje EDP
– Energias de Portugal
(toliau – EDP) specialiąsias teises, kurias suteikia Portugalijos Respublikos turimos privilegijuotosios akcijos („golden shares“),
ši valstybė neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 56 ir 43 straipsnius.

Teisinis pagrindas

Nacionalinės teisės aktai
1990 m. balandžio 5 d. Pagrindų įstatymo dėl privatizavimo Nr. 11/90 (
Lei no. 11/90
,
Lei Quadro das Privatizaçoes
;
Diário da República I
, A serija, Nr. 80, 1990 m. balandžio 5 d.; toliau – PĮP) 13 straipsnio 2 dalyje numatyta:
„Per pakartotinį privatizavimą paskelbiant viešą konkursą, pateikiant akcijų pasiūlymą vertybinių popierių biržoje ar akcijas
pasirašant viešajam subjektui, joks asmuo (fizinis ar juridinis) negali įsigyti ar pasirašyti daugiau nei 4 straipsnio 1 dalyje
nustatytą pakartotinai privatizuojamo kapitalo dalį. Priešingu atveju gali būti taikomas priverstinis šią dalį viršijančių
akcijų pardavimas, šiomis akcijomis suteikiamų balsavimo teisių atėmimas arba negaliojimas.“
Šiuo aspektu, įgyvendinančių dekretų įstatymų, susijusių su EDP pakartotiniu privatizavimu, t. y. 1997 m. balandžio 7 d. Dekreto
įstatymo Nr. 78-A/97, patvirtinančio pirmąjį EDP
− Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą (
Diário da República
I, A serija, Nr. 81, 1997 m. balandžio 7 d.), 1998 m. balandžio 17 d. Dekreto įstatymo Nr. 94-C/98, patvirtinančio trečiąjį
EDP
− Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą (
Diário da República
I, A serija, Nr. 90, 1998 m. balandžio 17 d.) ir 2000 m. liepos 15 d. Dekreto įstatymo Nr. 141/2000, patvirtinančio ketvirtąjį
EDP
− Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą (
Diário da República
I, A serija, Nr. 162, 2000 m. liepos 15 d.), 9 straipsnio 1 dalyse atitinkamai numatyta:
„Joks asmuo (fizinis ar juridinis) šiame dekrete įstatyme nurodytais sandoriais negali įsigyti akcijų, kurios sudaro daugiau
kaip 5 % EDP įstatinio kapitalo dalį, ir iki šios ribos sumažinami ją viršijantys įsigijimo pasiūlymai.“
Pagal Portugalijos komercinių bendrovių kodekso (toliau − KBK) 384 straipsnio 2 dalį šių bendrovių įstatuose gali būti:
„a)      numatyta, kad toks akcijų skaičius suteikia tik vieną balsą, jei atsižvelgiama į visas bendrovės išleistas akcijas ir jei
kiekviena 1 000 eurų kapitalo dalis suteikia bent jau vieną balsą;
b)      numatyta, kad tokį skaičių viršijantys balsai neskaičiuojami, jeigu jie priklauso vienam akcininkui, kuris veikia savo vardu
arba kaip kito akcininko atstovas.“
To paties 384 straipsnio 3 dalyje numatyta:
„Ankstesnės dalies b punkte leidžiamo balsų skaičiaus ribojimas gali būti nustatytas visų akcijų arba tik vienos ar daugiau
akcijų rūšių atžvilgiu, bet ne tam tikriems akcininkams.“
PĮP 15 straipsnio 3 dalyje įtvirtinta galimybė išleisti privilegijuotąsias akcijas tokiomis sąlygomis:
„4 straipsnio 1 dalyje nurodytame teisės akte (kuriuo patvirtinami privatizuotinos ar į akcinę bendrovę pertvarkytinos įmonės
įstatai) gali, be kita ko, išimtiniais atvejais, kai to reikalauja nacionalinis interesas, būti numatytos privilegijuotosios
akcijos, kurios išlieka valstybės nuosavybė ir kurios, nesvarbu, koks jų skaičius, suteikia valstybei veto teisę keičiant
įstatus ir priimant kitus tinkamai įstatuose nurodytus sprendimus konkrečioje srityje.“
Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 1 dalyje dėl specialių valstybės galių nustatyta:
„Jei valstybė yra bendrovės akcininkė, nepaisant jos turimų akcijų skaičiaus ir tiesioginio ar netiesioginio, tarpininkaujant
viešiesiems subjektams 1988 m. gegužės 24 d. Įstatymo Nr. 71/88 1 straipsnio 2 dalies c punkto prasme, disponavimo jomis,
toliau nurodyti visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimai gali būti laikomi priimtais tik jei tam pritaria valstybė:
a)      sprendimai dėl įstatų keitimo, įskaitant sprendimus didinti kapitalą, susijungimo, atsiskyrimo ar veiklos nutraukimo;
b)      sprendimai dėl paritetinės ir pavaldžios grupės sutarčių sudarymo;
c)      sprendimai dėl akcininkų preferencinės teisės panaikinimo ar ribojimo didinant kapitalą.“
PĮP 15 straipsnio 1 dalyje numatyta:
„Dokumente, kuriuo patvirtinami pakartotinai privatizuojamos įmonės įstatai, išimtiniais atvejais, siekiant apsaugoti viešą
interesą, gali būti numatyta, kad sprendimus dėl nustatytų klausimų privalo patvirtinti valstybės paskirtas administratorius.“
Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 2 ir 3 dalyse dėl specialių valstybės galių numatyta:
„2.      Valstybė, jeigu ji yra bendrovės akcininkė ankstesnės dalies prasme ir jeigu ji balsavo prieš administratorių sąrašą, kuris
buvo patvirtintas, turi teisę paskirti administratorių, kuris automatiškai pakeičia mažiausiai balsų patvirtintame sąraše
gavusį asmenį arba, balsams pasidalijus po lygiai, asmenį, kuris yra paskutinėje to paties sąrašo vietoje.
3.      Ankstesnėje dalyje valstybei suteikta teisė panaikina pagal (KBK) 392 straipsnį mažumos akcininkams suteiktas panašias teises.“
2004 m. spalio 25 d. Dekreto įstatymo Nr. 218‑A/2004, patvirtinančio penktąjį EDP
− Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą (
Diário da República
I, A serija, Nr. 251, 2004 m. spalio 25 d.), 10 straipsnyje ir 2005 m. gruodžio 2 d. Dekreto įstatymo Nr. 209‑A/2005, patvirtinančio
šeštąjį EDP
− Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą (
Diário da República
I, A serija, Nr. 231, 2005 m. gruodžio 2 d.), 6 straipsnyje akivaizdžiai paliekamos galioti specialiosios Portugalijos valstybės
teisės.

„EDP“ įstatai
EDP įstatų 4 straipsnio 4 dalyje numatyta:
„B kategorijos akcijos yra pakartotinai privatizuotinos akcijos ir jų vienintelis privalumas tas, kad jas turintiems akcininkams
arba jų atstovams netaikytinas 14 straipsnio 3 ir paskesnėse dalyse tų pačių akcijų atžvilgiu numatytas balsų skaičiaus apribojimas.“
Šių įstatų 14 straipsnio 2 ir 3 dalyse skelbiama:
„2.      Kiekviena akcija suteikia balso teisę.
3.      Neatsižvelgiama į A kategorijai priskirtinus balsus, priklausančius akcininkui, kuris veikia savo vardu arba kaip kito akcininko
atstovas, kurie viršija 5 % visų įstatinio kapitalo suteikiamų balsų.“
Tų pačių įstatų 17 straipsnio 2 dalis suformuluota taip:
„Stebėtojų tarybos pritarimo reikia patvirtinant bendrovės strateginį planą ir tokiems toliau nurodytiems EDP kontroliuojamos
bendrovės ar bendrovių atliekamiems veiksmams:
a)      sandoriams dėl didelės ekonominės vertės turto, teisių ar kapitalo dalių įsigijimo ar perleidimo;
b)      sandoriams dėl didelės vertės finansavimo;
c)      įmonių arba didelių jų dalių atidarymui ar uždarymui ir žymiam veiklos išplėtimui ar susiaurinimui;
d)      kitoms didelės ekonominės ar strateginės reikšmės operacijoms ar sandoriams;
e)      strateginės partnerystės sudarymui ar nutraukimui arba kitoms ilgalaikio bendradarbiavimo formoms;
f)      skaidymo, jungimo arba reorganizavimo projektams;
g)      įstatų pakeitimui, įskaitant ir buveinės pakeitimą arba kapitalo padidinimą, jeigu juos inicijuoja valdyba.“

Ginčo aplinkybės ir ikiteisminė procedūra
Nuo 10-ojo dešimtmečio pradžios Portugalijos elektros sektoriuje vyko didelis pertvarkymo procesas. Vykstant šiam procesui
EDP, kuri 1976 m. birželio 30 d. Dekretu įstatymu Nr. 502/76 (
Diário da República
I, A serija, Nr. 151, 1976 m. birželio 30 d.) buvo įsteigta 1976 m. kaip viešoji įmonė, 1991 m. buvo reorganizuota į akcinę
bendrovę. Vėliau Portugalijos valstybė atliko pakartotinį šios įmonės privatizavimą vykstant procesui, kuris buvo įgyvendintas
keliais etapais. Šiuo metu, Portugalijos Respublikos teigimu, valstybė turi 25,73 % EDP įstatinio kapitalo tarpininkaujant
Parpública – Participações Públicas SGPS SA
ir
Caixa Geral de Depósitos SA
.
EDP yra pagrindinė elektros tiekimo veiklą Portugalijoje vykdanti bendrovė ir galutinė tiekėja. Ji taip pat veikia gamtinių
dujų platinimo ir tiekimo sektoriuje Grand Porto regione, tarpininkaujant jos dukterinei bendrovei
EDP Gás SA
.
2006 m. spalio 18 d. Komisija nusiuntė Portugalijos Respublikai oficialų pranešimą, kuriame kaltino ją neįvykdžius įsipareigojimų
pagal EB 56 ir 43 straipsnius dėl valstybės ir kitų viešosios teisės reglamentuojamų akcininkų turimų privilegijuotųjų akcijų
EDP įstatiniame kapitale, suteikiančių specialiąsias teises, būtent veto teisę kai kurių šios bendrovės visuotinio akcininkų
susirinkimo sprendimų atžvilgiu ir teisę skirti administratorių tuo atveju, jei valstybė balsavo prieš administratorių sąrašą,
kuris buvo patvirtintas, ir dėl 5 % balsų ribos netaikymo valstybei.
Kadangi Portugalijos Respublikos 2006 m. gruodžio 18 d. pateiktas atsakymas netenkino, Komisija 2007 m. liepos 29 d. išsiuntė
pagrįstą nuomonę, kurioje pakartojamas oficialus pranešimas ir kurioje ši valstybė narė raginama per du mėnesius nuo jos gavimo
imtis būtinų priemonių, kad į šią nuomonę būtų tinkamai atsižvelgta.
Portugalijos valdžios institucijos į šią pagrįstą nuomonę atsakė 2007 m. spalio 30 d. laišku. Kadangi šis atsakymas Komisijos
netenkino, ji nusprendė pateikti šį ieškinį.

Dėl ieškinio priimtinumo

Šalių argumentai
Savo triplike Portugalijos Respublika tvirtina, kad ieškinys yra iš dalies nepriimtinas, nes Komisija savo dublike nurodė
naują teisinį argumentą, jog Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 1 dalyje nurodytas administratorius remiantis PĮP
15 straipsniu turi teisę patvirtinti EDP visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimus, o tai reiškia, kad šiame vėlesniame
procedūros etape yra pateikiamas naujas kaltinimas dėl šios valstybės narės įsipareigojimų neįvykdymo, kuris turi būti pripažintas
nepriimtinu.

Teisingumo Teismo vertinimas
Šiuo atveju visų pirma reikia priminti, kad vykstant procesui bylos šalis negali pakeisti ginčo dalyko, o ieškinio pagrįstumas
turi būti vertinamas tik pagal ieškinyje, kuriuo pradėta ši byla, nurodytus reikalavimus (žr., be kita ko, 1979 m. rugsėjo
25 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, 232/78, Rink. p. 2729, 3 punktą; 2000 m. balandžio 6 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑256/98, Rink. p. I‑2487, 31 punktą ir 2006 m. gegužės 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑508/03, Rink. p. I‑3969, 61 punktą).
Be to, pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį ir jo Procedūros reglamento 38 straipsnio 1 dalies c punktą
Komisija ieškiniuose, pateiktuose pagal SESV 258 straipsnį, privalo nurodyti konkrečius kaltinimus, kuriais remdamasis Teisingumo
Teismas priima sprendimą, ir bent trumpai išdėstyti teisines ir faktines aplinkybes, kuriomis grindžiami šie kaltinimai (šiuo
klausimu žr. 1992 m. kovo 31 d. Sprendimo
Komisija prieš Daniją
, C‑52/90, Rink. p. I‑2187, 17 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
62 punktą ir 2010 m. birželio 3 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑487/08, Rink. p. I‑0000, 71 punktą).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad Komisija ieškinyje, kuriuo pradedama byla, aiškiai nurodė, kad kaltina Portugalijos Respubliką
dėl valstybės ir kitų viešosios teisės reglamentuojamų akcininkų turimų privilegijuotųjų akcijų EDP įstatiniame kapitale,
suteikiančių specialiąsias teises, būtent veto teisę kai kurių šios bendrovės visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimų atžvilgiu
ir teisę skirti administratorių tuo atveju, jei valstybė balsavo prieš administratorių sąrašą, kuris buvo patvirtintas, ir
dėl 5 % balsų ribos netaikymo. Komisija, nurodydama ir valstybių narių pareigas pagal EB 43 ir 56 straipsnius, kurių nesilaikė
Portugalijos Respublika, pakankamai konkrečiai apibrėžė ginčo dalyką.
Iš tikrųjų PĮP 15 straipsnio 1 dalimi ir šioje nuostatoje numatyta teise Komisija pirmą kartą pasirėmė tik dublike. Tačiau
iš bylos medžiagos matyti, kad, priešingai nei tvirtina Portugalijos Respublika, Komisija savo dublike nemanė, jog Portugalijos
valstybė turėjo naują specialią teisę, tačiau ji tik papildomu argumentu, siekdama įrodyti savo kaltinimo pagrįstumą, padarė
nuorodą į kitą teisę, kuria naudojasi ši valstybė. Todėl tai, kad Komisija detalizavo kaltinimą, kurį bendresniais bruožais
nurodė ieškinyje, nepakeitė nurodyto įsipareigojimų neįvykdymo dalyko ir todėl nepadarė jokios įtakos ginčo apimčiai (žr.
2003 m. lapkričio 27 d. Sprendimo
Komisija prieš Suomiją
, C‑185/00, Rink. p. I‑14189, 84–87 punktus ir 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑171/08, Rink. p. I‑0000, 29 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti Portugalijos Respublikos pateiktą prieštaravimą dėl priimtinumo.

Dėl esmės

Dėl apribojimų buvimo
Šalių argumentai
Komisija visų pirma tvirtina, kad privilegijuotosios akcijos EDP įstatiniame kapitale buvo išleistos ne taikant įprastą bendrovių
teisę ir todėl tai yra valstybės priemonė, patenkanti į EB 56 straipsnio ir 43 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Šiuo klausimu Komisija tvirtina, kad specialiosios teisės, kurias suteikia tokios akcijos, turi būti vertinamos kaip veiksmai,
atlikti įgyvendinant viešąją valdžią, bet ne kaip privataus pobūdžio veiksmai. Veto teisė ir teisė skirti administratorių
yra numatytos įstatyme ir tiesiogiai taikomos. Portugalijos valstybė, neatsižvelgiant į jos turimų akcijų skaičių, tiesiogiai
ar netiesiogiai gali įgyvendinti šias specialias teises, kurios yra viršesnės už mažumos akcininkų specialiąsias teises. Kalbant
apie balsų skaičiaus ribą, Komisijos teigimu, jos, kaip valstybės priemonės, pobūdį lemia tai, kad valstybė, pirma, į EDP
įstatus įtraukė nuostatą, nustatančią balsų skaičiaus ribą kiekvienam akcininkui, o savo atžvilgiu numatė išimtį ir, antra,
priimdama įstatymą, numatė specialią veto teisę sprendimų dėl šių įstatų keitimo atžvilgiu.
Kalbant apie apribojimus, kurie yra draudžiami EB 56 ir 43 straipsniais, Komisija dėl veto teisės mano, kad ji riboja akcininkų
teisę veiksmingai dalyvauti valdant ir kontroliuojant EDP proporcingai jų turimų akcijų vertei, atimant iš jų galimybę priimti
sprendimus, susijusius su įmonės strateginiu valdymu ir nuosavybės pasikeitimais. Be to, ši teisė riboja ir laisvą kapitalo
judėjimą, nes ji gali turėti įtakos investicijoms, atliktoms turint tikslą realizuoti finansinę investiciją, ir yra tokia,
kad gali atgrasyti kitų valstybių narių investuotojus nuo tokių investicijų.
Antra, Komisija tvirtina, kad veto teisė, kurią suteikia Portugalijos valstybės privilegijuotosios akcijos, gali būti traktuojama
kaip leidimo sistema ir todėl kaip  įsisteigimo laisvę ribojanti sistema. PĮP nėra jokios nuorodos apie veto teisės įgyvendinimą,
nors Komisija mano, kad tokia sistema turėtų būti pagrįsta objektyviais ir suinteresuotoms įmonėms iš anksto žinomais kriterijais.
Dėl valstybės teisės paskirti administratorių Komisija mano, kad tai taip pat yra apribojimas, kuris prieštarauja EB 56 ir
43 straipsniams, nes tai yra kliūtis tiesioginėms investicijoms, nes šia specialia teise nukrypstama nuo bendros bendrovių
teisės, turint omenyje tai, kad ji nustatyta nacionaliniu įstatymu ir naudinga tik viešosios teisės reglamentuojamiems akcininkams.
Komisija atmeta Portugalijos Respublikos argumentą, kad, remiantis atliktu KBK aiškinimu, valstybės teisė skirti administratorių
galiausiai turėtų būti suvokiama ne kaip tokia, tačiau kaip teisė skirti bendrosios stebėtojų tarybos (toliau − BST) narį,
t. y. stebėtoją. Šiuo klausimu ji remiasi EDP įstatų 17 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią svarbiems strateginiams sprendimams
ir šių įstatų keitimui bet kuriuo atveju turi iš anksto pritarti BST.
Dėl paprastų akcininkų turimų balsų skaičiaus ribojimo iki 5 % EDP įstatinio kapitalo, kuris netaikomas Portugalijos valstybės
turimoms privilegijuotoms akcijoms, Komisija mano, kad tokiu reglamentavimu ribojama galimybė veiksmingai dalyvauti valdant
ir kontroliuojant įmonę ir tai gali atgrasyti kitų valstybių narių investuotojus nuo atitinkamos įmonės akcijų įsigijimo.
Portugalijos Respublika ginčija visus kaltinimus dėl tariamo įsipareigojimų neįvykdymo ir visų pirma tvirtina, kad nagrinėjamos
nacionalinės teisės nuostatos nepatenka į EB 43 ir 56 straipsnių taikymo sritį, nes jos nesukuria ir jomis nesiekiama sukurti
tiesioginės ir esminės kliūties tiesioginiams ar portfeliniams investuotojams įsigyjant EDP įstatinio kapitalo. Specialios
teisės, kuriomis naudojasi Portugalijos valstybė, nei tiesiogiai, nei iš esmės neturi įtakos investicijoms į šią bendrovę
ir todėl jos neatgraso nei portfelinių, nei tiesioginių investicijų, kurias realizuoja nacionaliniai ar užsienio investuotojai
arba įmonės. Be to, kadangi Komisija nepateikė jokios tokių specialių teisių poveikio Europos Sąjungoje įsteigtų investuotojų
sprendimams ir jų paskatoms analizės, ši institucija nepateikė jokių įrodymų, kaip to reikalaujama EB 226 straipsniu.
Be to, Portugalijos valdžios institucijos mano, kad turi būti patikslinta sąvokos laisvo kapitalo judėjimą ir įsisteigimo
teisę „ribojanti priemonė“ apimtis, nes nacionalinės priemonės, kurios taikomos tiek nacionaliniams, tiek kitų valstybių narių
investuotojams, gali būti ribojančios priemonės EB 43 ir 56 straipsnių atžvilgiu tik jei daro tiesioginę ir esminę įtaką investuotojų
patekimui į rinką. Todėl ši valstybė narė prašo Teisingumo Teismo sąvoką laisvo kapitalo judėjimą ir įsisteigimo teisę „ribojanti
priemonė“ išaiškinti atsižvelgiant į 1993 m. lapkričio 24 d. Sprendimą
Keck ir Mithouard
(C‑267/91 ir C‑268/91, Rink. p. I‑6097) dėl pardavimo tvarkos atsižvelgiant į prekių judėjimo laisvę.
Dėl EDP įstatuose esančios nuostatos dėl 5 % balsų ribos, kaip valstybės priemonės pobūdžio, Portugalijos Respublika tvirtina,
kad ji yra ne valstybės priemonė, bet privatinės teisės nuostata, kuri nepriskirtina EB 43 ir 56 straipsnių taikymo sričiai.
Galiausiai Portugalijos Respublika ginčija Komisijos analizę dėl veto teisės, pagal kurią ši speciali teisė yra išankstinio
leidimo sistema, kuri trukdo ir riboja akcininkų teisę veiksmingai dalyvauti valdant ir kontroliuojant bendrovę proporcingai
jų turimų akcijų vertei arba priimti strateginio valdymo sprendimus. Nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos, griežtai
laikantis viešo intereso užtikrinti valstybės aprūpinimo energija saugumą, suteikia Portugalijos valstybei veto teisę dėl
visuotinio akcininkų susirinkimo sprendimų, kuriais iš esmės keičiama EDP struktūra ir kurie dėl šios priežasties kelia pavojų
minėtam saugumui. Todėl ši teisė neatima iš akcininkų teisės priimti sprendimus dėl strateginio valdymo.
Dėl Portugalijos valstybės teisės skirti administratorių Portugalijos Respublika pabrėžia tai, kad 2006 m. peržiūrėjus KBK
ši teisė turi būti traktuojama kaip galimybė paskirti BST narį, o ne administratorių, kaip tai klaidingai traktuoja Komisija.
Iš tikrųjų, kadangi vienas atstovas ir vienas balsas tokiame kolegialiame priežiūros organe, kaip antai BST, priklauso valstybei,
ji nesinaudoja jokia lemiama įtaka EDP valdymo organe ir todėl neriboja veiksmingo kitų akcininkų dalyvavimo valdant ar kontroliuojant
šią bendrovę. Bet kuriuo atveju, šios valstybės narės teigimu, ši teisė negali turėti kokios nors įtakos nacionalinių ar kitose
valstybėse narėse įsteigtų įmonių interesui įsigyti EDP įstatinio kapitalo finansines dalis.
Atsakydama į Portugalijos Respublikos atsiliepime į ieškinį pateiktus argumentus Komisija, remdamasi 2003 m. gegužės 13 d.
Sprendimu
Komisija prieš Ispaniją
(C‑463/00, Rink. p. I‑4581), tvirtina, kad negalima taikyti teismų praktikos, suformuotos minėtame Sprendime
Keck ir Mithouard
.
Be to, Portugalijos Respublika savo triplike teigia, kad šioje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos turi būti
vertinamos išimtinai tik atsižvelgiant į EB 43 straipsnį, bet ne EB 56 straipsnį. Remdamasi 2009 m. kovo 26 d. Sprendimu
Komisija prieš Italiją
(C‑326/07, Rink. p. I‑2291) ji mano, kad specialios teisės, kuriomis naudojasi valstybė, gali būti susijusios tik su akcininkais,
kurie turi dalį EDP įstatinio kapitalo, suteikiančia jiems galimybę daryti tam tikrą įtaką bendrovės valdymui. Darant prielaidą,
kad nagrinėjamos nuostatos gali riboti laisvą kapitalo judėjimą, o tai ginčija ši valstybė narė, ji tvirtina, kad šis poveikis
yra hipotetinis ir mažai tikėtinas ir kad bet kuriuo atveju tai yra tik neišvengiama galimo įsisteigimo laisvės ribojimo pasekmė
ir nepateisina savarankiško minėtų nacionalinių nuostatų nagrinėjamo EB 56 straipsnio atžvilgiu.
Be to, Portugalijos Respublika tvirtina, kad Komisija, neatlikdama minėtų nacionalinės teisės nuostatų analizės Portugalijos
valstybės pateiktų argumentų remiantis EB 86 straipsnio 2 dalimi atžvilgiu, akivaizdžiai nesilaikė pareigos dėl įrodinėjimo
naštos, kuri jai tenka pagal EB 226 straipsnį ir 86 straipsnio 2 dalį.
Teisingumo Teismo vertinimas
–       Dėl EB 56 ir 43 straipsnių taikymo
Komisija mano, kad nurodytas įsipareigojimų neįvykdymas turi būti nagrinėjamas atsižvelgiant tiek į EB 56 straipsnį, susijusį
su laisvu kapitalo judėjimu, tiek į EB 43 straipsnį, susijusį su įsisteigimo laisve. Portugalijos Respublika, priešingai,
mano, kad šioje byloje nagrinėjamos nacionalinės teisės nuostatos turi būti analizuojamos išimtinai atsižvelgiant į EB 43 straipsnį,
bet ne EB 56 straipsnį.
Dėl klausimo, ar nacionalinės teisės aktas patenka į vienos arba kitos šių pagrindinių laisvių sritį, iš nusistovėjusios Teisingumo
Teismo praktikos matyti, kad reikia atsižvelgti į nagrinėjamo teisės akto tikslą (žr., be kita ko, 2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo
Holböck
, C‑157/05, Rink. p. I‑4051, 22 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
33 punktą).
Į EB 43 straipsnio nuostatų, susijusių su įsisteigimo laisve, materialinio taikymo sritį patenka nacionalinės nuostatos, kurios
turi būti taikomos tuomet, kai atitinkamos valstybės narės pilietis dalyvauja kitoje valstybėje narėje įsteigtos bendrovės
kapitale ir toks dalyvavimas jam leidžia daryti aiškią įtaką šios bendrovės sprendimams bei nulemti jos veiklą (žr., be kita
ko, 2000 m. balandžio 13 d. Sprendimo
Baars
, C‑251/98, Rink. p. I‑2787, 22 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
34 punktą).
Prie EB 56 straipsnio nuostatų, susijusių su laisvu kapitalo judėjimu, be kita ko, priskiriamos tiesioginės investicijos,
t. y. bet kokios fizinių ar juridinių asmenų investicijos, kurios padeda užmegzti ar palaikyti ilgalaikius ir tiesioginius
santykius tarp finansuotojų ir bendrovės, į kurią investuojamos lėšos turint tikslą vykdyti ekonominę veiklą. Šis tikslas
reiškia, kad akcininko turimos akcijos suteikia jam teisę efektyviai dalyvauti bendrovę valdant ar ją kontroliuojant (žr.,
be kita ko, 2007 m. spalio 23 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑112/05, Rink. p. I‑8995, 18 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
35 punktą).
Nacionalinės teisės aktas, kuris taikomas ne tik toms turimoms akcijoms, kurios leidžia daryti konkrečią įtaką bendrovės sprendimams
ir nulemti jos veiklą, bet ir neatsižvelgiant į akcininko turimą dalį bendrovėje, gali patekti ir į EB 43 straipsnio, ir į
EB 56 straipsnio taikymo sritis (minėto Sprendimo
Komisija prieš Italiją
36 punktas).
Todėl reikia konstatuoti, kad šiame ieškinyje dėl įsipareigojimų neįvykdymo negali būti atmesta, kad nagrinėjamos nacionalinės
teisės aktų nuostatos daro įtaką visiems akcininkams ir potencialiems investuotojams, o ne vien akcininkams, galintiems daryti
tam tikrą įtaką EDP valdymui ir kontrolei. Todėl ginčijamas nuostatas reikia nagrinėti atsižvelgiant į EB 43 ir 56 straipsnius.
–       Dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 56 straipsnį
Visų pirma reikia priminti, kad pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką EB 56 straipsnio 1 dalimi apskritai draudžiami
kapitalo judėjimo tarp valstybių narių apribojimai (žr., be kita ko, 2006 m. rugsėjo 28 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑282/04 ir C‑83/04, Rink. p. I‑9141, 18 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
17 punktą ir minėto Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
48 punktą).
Kadangi EB sutartyje „kapitalo judėjimo“ sąvoka EB 56 straipsnio 1 dalies prasme yra neapibrėžta, Teisingumo Teismas pripažino
prie 1988 m. birželio 24 d. Tarybos direktyvos 88/361/EEB dėl Sutarties (67) straipsnio (straipsnis buvo panaikintas Amsterdamo
sutartimi) įgyvendinimo (OL L 178, p. 5; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 10 sk., 1 t., p. 10) pridėtos nomenklatūros
rekomendacinę galią. Teisingumo Teismas nusprendė, kad kapitalo judėjimą pagal EB 56 straipsnio 1 dalį, be kita ko, sudaro
vadinamosios „tiesioginės“ investicijos, t. y. investicijos įsigyjant įmonės akcijų, kurios suteikia galimybę veiksmingai
dalyvauti ją valdant ir kontroliuojant, ir vadinamosios „portfelinės“ investicijos, t. y. investicijos įsigyjant kapitalo
rinkoje vertybinių popierių, siekiant atlikti tik finansinę investiciją ir neketinant daryti įtakos įmonės valdymui bei kontrolei
(žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
19 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką; minėtų sprendimų
Komisija prieš Vokietiją
18 punktą ir
Komisija prieš Portugaliją
49 punktą).
Kalbėdamas apie šias dvi investicijų rūšis, Teisingumo Teismas patikslino, kad „apribojimais“ EB 56 straipsnio 1 dalies prasme
reikia laikyti nacionalines priemones, galinčias sukliudyti arba apriboti atitinkamų įmonių akcijų įgijimą arba atgrasyti
kitų valstybių narių investuotojus investuoti į jų kapitalą (žr. 2002 m. birželio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑367/98, Rink. p. I‑4731, 45 punktą; 2002 m. birželio 4 d. Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑483/99, Rink. p. I‑4781, 40 punktą; minėto 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
61 ir 62 punktus; 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Jungtinę Karalystę
, C‑98/01, Rink. p. I‑4641, 47 ir 49 punktus; 2005 m. birželio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑174/04, Rink. p. I‑4933, 30 ir 31 punktus; minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
20 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
19 punktą ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
50 punktą).
Portugalijos Respublika, kalbant apie 5 % balsų ribą, nesutinka, kad EDP įstatų 14 straipsnio 3 dalis yra nacionalinė priemonė
ankstesniame punkte nurodytos Teisingumo Teismo praktikos prasme, ir tvirtina, kad šie įstatai yra privatinės teisės reguliavimo
dalykas. Todėl, Portugalijos valdžios institucijų teigimu, nagrinėjama nuostata nėra valstybės priemonė ir nepriskirtina EB 43
ir 56 straipsnių taikymo sričiai.
Šiuo atveju reikia pažymėti, kad akivaizdu, jog KBK tik numatoma galimybė EDP steigimo sutartyje įtvirtinti balsų ribojimą
tam tikros kategorijos akcijų atžvilgiu ir kad būtent pagal šios bendrovės įstatus, priimtus taikant minėtus teisės aktus,
šios akcijos buvo išleistos ir atiteko Portugalijos valstybei.
Tačiau, kaip matyti ir iš bylos medžiagos, ši įstatų nuostata buvo priimta prieš užbaigiant pirmąjį EDP privatizavimo etapą,
t. y. laikotarpiu, per kurį Portugalijos valstybė turėjo didesnę jos įstatinio kapitalo dalį. Nustačius minėtą balsų ribą
ir tuo momentu, kai ši valstybė planavo įsigyti mažesnę šio kapitalo dalį, ji PĮP 15 straipsnio 3 dalimi savo naudai įtvirtino
specialią veto teisę, kuri taikytina, be kita ko, sprendimams dėl šios bendrovės įstatų pakeitimo. Todėl balsų ribos sąlyga
nebegali būti akcininkų panaikinta be valstybės sutikimo.
Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad pati Portugalijos Respublika, kuri, viena vertus, veikdama kaip teisės aktų leidėja,
leido išleisti EDP įstatiniame kapitale privilegijuotąsias akcijas ir, kita vertus, veikdama kaip viešosios valdžios subjektas,
nusprendė taikydama PĮP 15 straipsnio 3 dalį numatyti šiame kapitale privilegijuotąsias akcijas, suteikti jas valstybei ir
apibrėžti jomis suteikiamas specialiąsias teises.
Be to, taip pat reikia konstatuoti, kad minėtos privilegijuotosios akcijos išleistos ne įprastai taikant bendrovių teisę,
nes, nukrypstant nuo KBK, šios akcijos yra valstybės nuosavybė ir dėl to neperleistinos.
Todėl turi būti laikoma, kad išimtį dėl 5 % balsų ribos Portugalijos valstybės naudai nustatė valstybė ir todėl ji patenka
į EB 56 straipsnio 1 dalies taikymo sritį.
Kalbant apie tai, kad nacionalinėje teisėje ir iš dalies minėtos bendrovės įstatuose kartu numatyta privilegijuotųjų akcijų
EDP įstatiniame kapitale, suteikiančių specialiąsias teises, priklausymo valstybei sistema yra ribojamo pobūdžio, reikia konstatuoti,
kad tokios akcijos gali atgrasyti kitų valstybių narių ūkio subjektus investuoti į šios bendrovės kapitalą.
Kalbant apie veto teisę, iš Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 1 dalies matyti, kad daug svarbių sprendimų dėl EDP
priimami pritarus Portugalijos valstybei. Šiuo aspektu reikia patikslinti, kad jos pritarimo, be kita ko, reikia visiems sprendimams
dėl EDP įstatų keitimo, todėl Portugalijos valstybės įtaka šiai bendrovei gali būti sumažinta tik jei pati valstybė tam pritaria.
Todėl minėta veto teisė tiek, kiek ji suteikia šiai valstybei galimybę daryti įtaką EDP valdymui ir kontrolei, kuri nėra pateisinama
atsižvelgiant į valstybės turimo šios bendrovės kapitalo dalies dydį, gali atgrasyti kitų valstybių narių ūkio subjektus tiesiogiai
investuoti į šią bendrovę, nes jie negalėtų dalyvauti valdant ir kontroliuojant šią bendrovę proporcingai jų turimų kapitalo
dalių vertei (žr., be kita ko, minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
50–52 punktus ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
60 punktą).
Be to, nagrinėjama veto teisė gali turėti atgrasantį poveikį portfelinėms investicijoms į EDP bendrovę, nes tai, kad Portugalijos
valstybė gali atsisakyti patvirtinti svarbų atitinkamos bendrovės valdymo organų pateiktą jos interesus atitinkantį sprendimą,
iš tikrųjų gali daryti poveikį šios bendrovės akcijų vertei, o dėl to ir investicijų į tokias akcijas patrauklumui (šiuo klausimu
žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
27 punktą ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
61 punktą).
Dėl kiekvieno akcininko balsavimo teisių, kurias suteikia jų turimos paprastosios akcijos, ribojimo iki 5 %, išskyrus Portugalijos
valstybę, kuriai netaikomas šis apribojimas, reikia konstatuoti, kad akcijų suteikiamos balsavimo teisės yra vienas iš pagrindinių
priemonių akcininkams dalyvauti aktyviai įmonę valdant ar ją kontroliuojant. Todėl visos priemonės, kuriomis siekiama sutrukdyti
įgyvendinti šias teises arba jų įgyvendinimą sieti su sąlygomis, gali atgrasyti kitų valstybių narių investuotojus nuo atitinkamų
įmonių dalių įsigijimo ir yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas (žr. 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑274/06, 24 punktą). Be to, balsų riba yra instrumentas, kuris gali apriboti galimybę tiesioginiams investuotojams dalyvauti
bendrovėje turint tikslą sukurti ar išlaikyti ilgalaikius ir tiesioginius ekonominius ryšius su ja, kurie leistų veiksmingai
dalyvauti ją valdant arba kontroliuojant, o tai sumažina interesą įsigyti bendrovės kapitalo dalį (minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
54 punktas).
Kalbant apie teisę paskirti administratorių, Portugalijos Respublika visų pirma tvirtina, kad, remiantis atliktu KBK aiškinimu,
PĮP 15 straipsnio 1 dalyje ir Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatytą teisę reikia suvokti kaip
galimybę paskirti BST narį, t. y. stebėtoją. Komisija nesutinka su tokiu aiškinimu.
Portugalijos Respublikos argumentams negalima pritarti. Net jei toks „atliktas“ aiškinimas yra teisingas, ši valstybė narė
vis dėlto nepateikė įrodymų dėl tokio aiškinimo, kurį ginčija Komisija. Viena vertus, jis neturi jokio pagrindimo prieš tai
einančiame punkte nurodytuose teisės aktuose. Tiek PĮP 15 straipsnio 1 dalyje, tiek Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio
2 ir 3 dalyse aiškiai numatytas administratoriaus, o ne stebėtojo paskyrimas. Kita vertus, ši valstybė narė neįrodė, dėl kokių
priežasčių tam tikrų KBK taisyklių, reglamentuojančių Portugalijos komercinių bendrovių teisę, pakeitimas konkrečiai lėmė,
kad šiose nuostatose numatyta galimybė paskirti „administratorių“ turi būti suvokiama kaip galimybė paskirti „stebėtoją“,
turint omenyje tai, kad šios nuostatos susijusios su privatizavimu, be kita ko, energijos sektoriuje ir todėl yra priskirtinos
viešajai teisei, o šių nuostatų tekstas nebuvo akivaizdžiai pakeistas.
Be to, tai, kad BST yra ne sprendimus priimantis, o kontrolės organas, neleidžia abejoti dėl aptariamų viešųjų subjektų padėties
ir įtakos. Iš tiesų, nors Portugalijos bendrovių teisė įpareigoja šį organą kontroliuoti bendrovės valdymą, ji toms užduotims
vykdyti šiam organui suteikia svarbią kompetenciją. Be to, kaip pažymi Komisija, remiantis EDP įstatų 17 straipsnio 2 dalimi,
BST pritarimo reikia tam tikriems veiksmams, tarp kurių, be didelės ekonominės vertės turto, teisių ar kapitalo dalių įsigijimo
ar perleidimo, yra įmonių arba didelių jų dalių atidarymas ar uždarymas, strateginės partnerystės sudarymas ar nutraukimas
arba kitos ilgalaikio bendradarbiavimo formos, bendrovės skaidymas, jungimas arba reorganizavimas ir jos įstatų pakeitimas,
įskaitant ir buveinės pakeitimą arba kapitalo padidinimą (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
65 punktą).
Tai patikslinus reikia konstatuoti, kad teisė skirti administratorių yra laisvo kapitalo judėjimo ribojimas, todėl tai yra
specifinė nuo bendrosios bendrovių teisės nukrypstanti teisė, nustatyta nacionaliniu įstatymu ir naudinga tik viešiesiems
subjektams (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
61 punktą). Nors ši galimybė iš tiesų gali būti numatyta įstatyme kaip kvalifikuotos mažumos teisė, reikia konstatuoti, kad
tokiu atveju ji turi būti prieinama visiems akcininkams ir neturi būti rezervuota išimtinai valstybei.
Ribodama kitų akcininkų, ne Portugalijos valstybės, galimybę dalyvauti bendrovėje turint tikslą su ja užmegzti ar palaikyti
ilgalaikius tiesioginius ekonominius santykius, sudarančius sąlygas efektyviai dalyvauti ją valdant ir kontroliuojant, PĮP
15 straipsnio 1 dalyje ir Dekreto įstatymo Nr. 141/2000 13 straipsnio 2 ir 3 dalyse numatyta teisė paskirti administratorių
gali atgrasyti kitų valstybių narių tiesioginius investuotojus nuo investavimo į šios bendrovės kapitalą.
Iš to darytina išvada, kad veto teisė tam tikrų EDP visuotinio akcininkų susirinkimo spendimų atžvilgiu, Portugalijos valstybės
naudai numatyta išimtis dėl 5 % balsų ribos ir teisė skirti administratorių tuo atveju, kai valstybė balsavo prieš administratorių
sąrašą, kuris buvo patvirtintas, yra judėjimo laisvės apribojimas EB 56 straipsnio 1 dalies prasme.
Be to, tokios išvados negali paneigti Portugalijos Respublikos nurodyti argumentai su tariama minėtą Sprendimą
Keck ir Mithouard
pagrindžiančia logika.
Šiuo atžvilgiu reikia pažymėti, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra analogiškos prekybos būdus reglamentuojančioms
nuostatoms, kurios Teisingumo Teismo minėtame Sprendime
Keck ir Mithouard
buvo pripažintos kaip nepatenkančios į EB 28 straipsnio taikymo sritį.
Iš tikrųjų pagal minėtą sprendimą nacionalinių nuostatų, ribojančių ar draudžiančių kai kuriuos prekybos būdus importuojančios
valstybės narės teritorijoje, taikymas gaminiams iš kitų valstybių narių nesudaro kliūčių Bendrijos vidaus prekybai, jei,
pirma, jos taikomos visiems atitinkamiems ūkio subjektams, vykdantiems veiklą nacionalinėje teritorijoje, ir, antra, jos teisiškai
ir faktiškai vienodai veikia prekybą nacionaliniais gaminiais ir gaminiais iš kitų valstybių narių. Taip yra todėl, kad jų
taikymas negali sudaryti kliūčių pastariesiems patekti į importuojančios valstybės narės rinką ar tą patekimą apsunkinti labiau
nei nacionalinių gaminių atveju (1995 m. gegužės 10 d. Sprendimo
Alpine Investments
, C‑384/93, Rink. p. I‑1141, 37 punktas).
Nors šioje byloje nagrinėjamos nacionalinės nuostatos tikrai taikomos vienodai ir rezidentams, ir ne rezidentams, vis dėlto
reikia konstatuoti, kad jos paveikia pačią kapitalo dalis įsigyjančio asmens padėtį, taigi gali atgrasyti kitų valstybių narių
investuotojus taip investuoti ir todėl sąlygoti patekimą į rinką (žr. minėto 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
61 punktą ir jame nurodytą teismų praktiką bei minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
67 punktą).
Be to, konstatavimas, kad minėtos nacionalinės nuostatos riboja laisvą kapitalo judėjimą, neturėtų būti kvestionuojamas Portugalijos
Respublikos argumentu, jog ginčijamos specialios teisės neturi jokios įtakos nei tiesioginėms, nei portfelinėms investicijoms
į EDP, kadangi jos akcijos yra tarp tų, kurios Lisabonos vertybinių popierių biržoje yra labiausiai perkamos, o didelė jų
dalis priklauso užsienio investuotojams.
Todėl reikia konstatuoti, kaip buvo minėta šio sprendimo 56 ir 58 punktuose, kad ginčijamos nacionalinės nuostatos sumažina
interesą įsigyti EDP įstatinio kapitalo dalį tiek, kiek jomis sukuriami instrumentai, galintys apriboti galimybę investuotojams
dalyvauti šios bendrovės įstatiniame kapitale turint tikslą sukurti ar išlaikyti ilgalaikius ir tiesioginius ekonominius ryšius
su ja, kurie leistų veiksmingai dalyvauti ją valdant arba kontroliuojant (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
54 punktą).
Šiam teiginiui neturi įtakos tai, kad tarp EDP akcininkų yra tiesioginių investuotojų. Iš tikrųjų ši aplinkybė nepaneigia
to, kad kitų valstybių narių realūs ar potencialūs tiesioginiai investuotojai dėl ginčijamų nacionalinių nuostatų gali būti
atgrasyti nuo šios bendrovės kapitalo įsigijimo siekiant dalyvauti jame turint tikslą su ja užmegzti ar išlaikyti ilgalaikius
tiesioginius ekonominius santykius, sudarančius sąlygas efektyviai dalyvauti ją valdant ar kontroliuojant, net jeigu jie galėtų
pasinaudoti laisvo kapitalo judėjimo teise ir jų apsauga, kurią jis suteikia (šiuo klausimu žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
55 punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad tai, jog Portugalijos valstybei priklauso privilegijuotosios akcijos
ir specialiosios teisės, kurias tokios akcijos suteikia jų turėtojui, yra laisvo kapitalo judėjimo apribojimas pagal EB 56 straipsnio
1 dalį.

Dėl apribojimų pateisinimo
Šalių argumentai
Komisija mano, kad tokie apribojimai, kokie įtvirtinti nagrinėjamose nacionalinės teisės nuostatose, neturėtų būti pateisinami
jokiais Portugalijos Respublikos nurodytais bendro intereso tikslais ir kad bet kuriuo atveju jie prieštarauja proporcingumo
principui.
Dėl būtinybės užtikrinti Portugalijos Respublikos energijos tiekimo saugumą Komisija pažymi, kad toks saugumas nepriskirtinas
viešajam saugumui Sutarties prasme, kaip tai tvirtina ši valstybė narė. Šiuo klausimu Komisija mano, kad, priešingai nei reikalaujama
teismų praktikoje, būtent minėto 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
71 ir 72 punktuose, minėta valstybė neįrodė, kad yra „realus ir pakankamai rimtas pavojus pagrindiniam visuomenės interesui“,
kuris galėtų pateisinti nagrinėjamas teises viešojo saugumo ar viešosios tvarkos tikslais.
Komisija mano, kad Portugalijos Respublika gali reaguoti į realų pavojų energijos tiekimo saugumui savo administracinėje teisėje
įtvirtinta reguliavimo sistema, bet ne specialiomis teisėmis, kurias suteikia privilegijuotosios akcijos EDP įstatiniame kapitale,
ir todėl nedarant kliūčių laisvam kapitalo judėjimui arba įsisteigimo teisei.
Komisija taip pat ginčija tai, kad EDP veikla susijusi su viešosiomis paslaugomis. Ji mano, kad elektros energijos ir dujų
tiekimas yra paslaugos, kuriomis tenkinamas bendrasis interesas, tačiau tai nėra viešosios paslaugos. Kalbant apie tokias
bendro intereso paslaugas, valstybė yra laiduotojas, t. y. šias paslaugas gali teikti privatūs subjektai. Kalbant apie EDP
veiklą, t. y. apie platinimą ir galutinį pardavimą, ją privalo užtikrinti valstybė, kurios pagrindinis instrumentas yra jos
aprūpinimo energija reguliavimo sistemos gero funkcionavimo užtikrinimas, bet ne valstybės specialių dalių atitinkamose bendrovėse
turėjimas.
Be to, Komisija tvirtina, kad bet kuriuo atveju nagrinėjamomis nacionalinėmis nuostatomis pažeidžiamas proporcingumo principas.
Nagrinėjamoms specialioms teisėms netaikomi jokie objektyvūs ir konkretūs kriterijai, kurie apibrėžtų sukurtos sistemos taikymo
gaires, išskyrus tai, kad tokios teisės turi būti taikomos tik jei to reikalauja nacionalinis interesas. Netgi darant prielaidą,
jog tikslai, kurias remiasi Portugalijos Respublika, yra teisėti, tokia diskrecija būtų viršijama tai, kas būtina jiems pasiekti.
Galiausiai Komisija nepritaria Portugalijos Respublikos argumentams dėl EB 86 straipsnio 2 dalies taikymo ir tvirtina, kad
šiais argumentais neatsižvelgiama į šią nuostatą.
Portugalijos Respublika pažymi, kad netgi darant prielaidą, jog valstybės turimos specialios teisės EDP įstatiniame kapitale
yra Komisijos nurodytų laisvių apribojimas, toks apribojimas yra pateisinamas privalomais bendrojo intereso pagrindais. Ši
valstybė narė, remdamasi 1984 m. liepos 10 d. Sprendimu
Campus Oil ir kt.
(72/83, Rink. p. 2727), visų pirma pažymi, kad nagrinėjamomis nacionalinėmis priemonėmis siekiama užtikrinti valstybės aprūpinimo
energija saugumą, o tai yra viešojo saugumo interesas. Kaip pateisinimą ji taip pat nurodo tai, kad Portugalijos valstybės
turimos specialiosios teisės susijusios su veikla, kurios atžvilgiu taikomos pareigos dėl viešųjų paslaugų teikimo, ir todėl
bet kuriuo atveju yra pateisinamos pagal EB 58 straipsnio 1 dalies b punktą ir 46 straipsnio 1 dalį.
Be to, Portugalijos Respublika patikslina: kadangi dabartinėje Sąjungos teisėje nėra pakankamai valstybių narių aprūpinimo
energija saugumą užtikrinančių taisyklių ir priemonių, ji išsaugo teisę ir atitinkamą pareigą, kurias jai numato tiek nacionalinė,
tiek Sąjungos teisė, laikantis Sutarties nuostatų imtis adekvačių nacionalinių priemonių, kurios užtikrintų šio pagrindinio
visuomenės intereso apsaugą, kaip tai nurodyta ir minėtame Sprendime
Campus Oil ir kt
.
Be to, Portugalijos Respublika tvirtina, kad šios specialiosios teisės yra adekvatūs, proporcingumo principą atitinkantys
instrumentai siekiant užtikrinti Portugalijos energijos sektoriaus saugumą, kadangi nėra kitų mažiau ribojančių priemonių,
kurios leistų išvengti, kad tokios bendrovės, kaip antai EDP, valdymo organai priimtų sprendimus, galinčius turėti įtakos
aprūpinimo energija tvarkai, saugumui ir tęstinumui.
Be to, Portugalijos Respublikos teigimu, nagrinėjamos nacionalinės nuostatos yra būtinos tam, kad EDP galėtų užtikrinti bendros
ekonominės svarbos paslaugų, kurias jai patikėjo Portugalijos valstybė pagal EB 86 straipsnio 2 dalį, teikimą. Jei būtų pripažinta,
kad šios nuostatos prieštarauja EB 43 ir 56 straipsniams, taikant šiuos straipsnius būtų trukdoma teikti EDP patikėtas bendros
ekonominės svarbos paslaugas EB 86 straipsnio 2 dalies prasme. Bet kuriuo atveju tai, kad paliekamos galioti minėtos nacionalinės
nuostatos, suteikiančios Portugalijos valstybei specialias teises, neturi jokios įtakos prekybai Sąjungoje ir jos interesui.
Be to, Komisija privalo nurodyti Sąjungos interesą, į kurį atsižvelgiant reikia vertinti galimą įtaką prekybai, kurią gali
lemti Portugalijos valstybės turimos teisės bendrovėje EDP, ir todėl Komisija nesilaikė įrodinėjimo pareigos, kuri jai tenka
pagal EB 226 straipsnį.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pagal nusistovėjusią teismų praktiką laisvą kapitalo judėjimą ribojančios nacionalinės priemonės gali būti pateisinamos EB 58 straipsnyje
nurodytais pagrindais arba privalomaisiais bendrojo intereso pagrindais su sąlyga, kad jos tinkamos įgyvendinti jomis siekiamą
tikslą ir neviršija to, kas būtina norint jį pasiekti (žr. minėto Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
72 ir 73 punktus ir jame nurodytą teismų praktiką bei minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
69 punktą).
Kalbant apie EB 58 straipsniu leidžiamus nukrypimus, negalima paneigti, kad Portugalijos Respublikos nurodytas tikslas užtikrinti
šios valstybės narės aprūpinimo energija saugumą krizės, karo ar terorizmo atvejais gali būti visuomenės saugumo pagrindas
(žr. minėto 2008 m. vasario 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
38 punktą ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
72 punktą) ir galbūt pateisinti laisvo kapitalo judėjimo apribojimą. Be to, valstybių narių ir Sąjungos suteikiama aprūpinimo
energija saugumo svarba yra, be kita ko, įtvirtinta 2009 m. liepos 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2009/72/EB
dėl elektros energijos vidaus rinkos bendrųjų taisyklių, panaikinančioje Direktyvą 2003/54/EB (OL L 211, p. 55).
Vis dėlto neginčijama, jog visuomenės saugumo reikalavimai, ypač kaip leidimas nukrypti nuo pagrindinio laisvo kapitalo judėjimo
principo, turi būti suprantami siaurai, t. y. taip, kad kiekviena valstybė narė be Sąjungos institucijų kontrolės negali vienašališkai
nustatyti jų apimties. Todėl visuomenės saugumu galima remtis tik kai pagrindiniam visuomenės interesui kyla reali ir pakankamai
didelė grėsmė (žr., be kita ko, 2000 m. kovo 14 d. Sprendimo
Église de scientologie
, C‑54/99, Rink. p. I‑1335, 17 punktą ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
73 punktą).
Šiuo klausimu Portugalijos Respublika tvirtina, kad nebūtina, jog tokia grėsmė ypatingos svarbos elektros ir gamtinių dujų
formos energijos atžvilgiu kiltų nedelsiant. Atsižvelgiant į valstybės narės pareigą užtikrinti nuolatinio ir nepertraukiamo
aprūpinimo elektra ir gamtinėmis dujomis apsaugą ši valstybė gali numatyti sau priemones, būtinas užtikrinti pagrindinį aprūpinimo
saugumo interesą, net jei nėra jokios neišvengiamos grėsmės. Šiuo atveju, kadangi negali būti atmestas rimtos grėsmės aprūpinimo
energija saugumui pavojus ir kadangi tokia grėsmė paprastai atsiranda staigiai ir daugeliu atveju netikėtai, atitinkama valstybė
narė privalo užtikrinti, kad būtų imtasi adekvačių priemonių, kurios leistų greitai ir veiksmingai reaguoti bei užtikrinti
šio aprūpinimo tęstinumą.
Šis argumentas nėra visiškai nepagrįstas. Tačiau kadangi Portugalijos Respublika tik nurodė pagrindą dėl aprūpinimo energija
saugumo, tačiau nenurodė konkrečių priežasčių, kodėl mano, kad kiekviena ginčijama speciali teisė ar jos visos leidžia išvengti
tokios pagrindiniam visuomenės interesui kylančios grėsmės, visuomenės saugumu grindžiamas pateisinimas šioje byloje negali
būti pripažintas pagrįstu.
Be to, Portugalijos Respublikos argumentas, kad dabartinė Sąjungos teisė nepakankamai užtikrina valstybių narių aprūpinimo
energija saugumą, o tai įpareigoja ją imtis adekvačių nacionalinių priemonių, kurios leistų užtikrinti šį pagrindinį visuomenės
interesą, neturi jokios reikšmės.
Net darant prielaidą, kad, remiantis antrinės Sąjungos teisės nuostatomis, valstybė narė turi pareigą užtikrinti aprūpinimą
energija savo nacionalinėje teritorijoje, kaip tvirtina Portugalijos Respublika, tokios pareigos laikymusi negalima remtis
siekiant pateisinti kokios nors priemonės, kuri iš esmės pažeidžia pagrindinę laisvę, buvimą.
Be to, kalbant apie nagrinėjamų nacionalinių nuostatų proporcingumą, reikia pažymėti, kaip teisingai tvirtina Komisija, kad
naudojimusi specialiosiomis teisėmis, kurias Portugalijos valstybei suteikia turimos EDP privilegijuotosios akcijos, priešingai
nei tvirtina valstybė narė atsakovė, nėra taikoma jokia sąlyga ar speciali ir objektyvi aplinkybė.
Iš tikrųjų, nors PĮP 15 straipsnio 3 dalyje numatyta, jog išleidžiant EDP privilegijuotąsias akcijas, kurios suteikia Portugalijos
valstybei specialias teises, taikoma sąlyga (beje, suformuluota gana abstrakčiai ir netiksliai), kad to reikia dėl nacionalinio
intereso pagrindų, vis dėl to reikia pripažinti, kad nei šiame įstatyme, nei EDP įstatuose nėra nustatyti kriterijai dėl specialių
aplinkybių, kurioms esant būtų galima pasinaudoti šiomis specialiosiomis teisėmis (žr. minėto 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
51 punktą). Tai taikytina ir PĮP 15 straipsnio 1 daliai tiek, kiek šioje nuostatoje valstybės skiriamam administratoriui
taikoma sąlyga (taip pat suformuluota gana abstrakčiai ir netiksliai) dėl bendrojo intereso apsaugos.
Taigi toks netikrumas sukelia didelę grėsmę kapitalo judėjimo laisvei, nes jos nacionalinėms valdžios institucijoms, kiek
tai susiję su tokių teisių pasinaudojimu, suteikia tokią didelę diskreciją, kad ji negali būti laikoma proporcinga siekiamiems
tikslams (šiuo klausimu žr. minėto 2009 m. kovo 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
52 punktą).
Galiausiai, kalbant apie pateisinimą pagal EB 86 straipsnio 2 dalį, reikia pažymėti, kad pagal šią nuostatą, skaitomą kartu
su šio straipsnio 1 dalimi, galima pateisinti tai, kad valstybė narė suteikia Sutarties nuostatoms prieštaraujančias specialias
ar išskirtines teises įmonei, kuriai patikėta teikti bendros ekonominės svarbos paslaugas, jeigu jai pavestos užduoties vykdymas
gali būti užtikrinamas tik suteikiant tokias teises ir jeigu prekybos plėtojimui nedaromas toks poveikis, kuris prieštarautų
Sąjungos interesams (2001 m. gegužės 17 d. Sprendimo
TNT Traco
, C‑340/99, Rink. p. I‑4109, 52 punktas; 2007 m. gruodžio 18 d. Sprendimo
Asociación Profesional de Empresas de Reparto y Manipulado de Correspondencia
, C‑220/06, Rink. p. I‑12175, 78 punktas ir 2009 m. spalio 1 d. Sprendimo
Woningstichting Sint Servatius
, C‑567/07, Rink. p. I‑9021, 44 punktas).
Tačiau šioje byloje dėl Portugalijos Respublikos įsipareigojimų neįvykdymo reikia konstatuoti, kad tokio tikslo nesiekiama
nagrinėjamoje nacionalinėje teisėje įtvirtintomis nuostatomis.
Kaip teisingai tvirtina Komisija šis procesas nėra susijęs nei su specialių ar išimtinių teisių suteikimu EDP, nei su jos
veiklos kvalifikavimu kaip bendros ekonominės svarbos paslaugos, tačiau yra susijęs su Portugalijos valstybei, kaip šios bendrovės
akcininkei, specialių teisių, kurias suteikia jos turimos EDP privilegijuotosios akcijos („golden shares“), suteikimo teisėtumu.
Iš to darytina išvada, kad EB 86 straipsnio 2 dalis netaikytina tokiai situacijai, kaip antai nagrinėjama šioje byloje, ir
todėl Portugalijos Respublika neturėtų ja remtis siekdama pateisinti nagrinėjamas nacionalines nuostatas, nes jos riboja Sutarties
garantuojamą laisvą kapitalo judėjimą.
Todėl reikia konstatuoti, kad išsaugodama bendrovėje EDP tokias specialiąsias teises, kokios šiuo atveju Portugalijos valstybei
ir kitiems viešiesiems subjektams numatytos PĮP, Dekrete įstatyme Nr. 141/2000 ir šios bendrovės įstatuose, kurias suteikia
šiai valstybei priklausančios minėtos bendrovės privilegijuotosios akcijos, Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal EB 56 straipsnį.

Dėl įsipareigojimų neįvykdymo pagal EB 43 straipsnį
Komisija taip pat prašo pripažinti, kad Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 43 straipsnį tiek, kiek Portugalijos
valstybei numatant specialias teises, kurias suteikia jos turimos privilegijuotosios akcijos, gali būti trukdoma kitiems akcininkams
daryti realią įtaką EDP sprendimams ir todėl nulemti jos veiklą.
Šiuo klausimu pakanka pažymėti, jog pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką tuo atveju, kai nagrinėjamos nacionalinės
priemonės sukelia įsisteigimo laisvės apribojimus, tokie apribojimai yra tiesioginė šio sprendimo 45−72 punktuose nagrinėtų
laisvo kapitalo judėjimo kliūčių, nuo kurių jie neatsiejami, pasekmė. Todėl pripažinus EB 56 straipsnio 1 dalies pažeidimą,
nagrinėjamų priemonių nereikia atskirai įvertinti pagal su įsisteigimo laisve susijusias Sutarties normas (žr., be kita ko,
minėto 2003 m. gegužės 13 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
86 punktą; minėto Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
43 punktą ir minėto 2010 m. liepos 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
80 punktą).

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to reikalavo. Kadangi Komisija reikalavo priteisti bylinėjimosi išlaidas iš Portugalijos Respublikos, o ši pralaimėjo
bylą, ji turi jas padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:
1.
Išsaugodama bendrovėje
EDP − Energias de Portugal
tokias specialiąsias teises, kokios šiuo atveju Portugalijos valstybei ir kitiems viešiesiems subjektams numatytos 1990 m.
balandžio 5 d. Pagrindų įstatyme dėl privatizavimo Nr. 11/90 (
Lei no. 11/90, Lei Quadro das Privatizaçoes
), 2000 m. liepos 15 d. Dekrete įstatyme Nr. 141/2000, patvirtinančiame ketvirtąjį
EDP − Electricidade de Portugal SA
įstatinio kapitalo pakartotinio privatizavimo proceso etapą, ir šios bendrovės įstatuose, kurias suteikia šiai valstybei
priklausančios minėtos bendrovės privilegijuotosios akcijos („golden shares“), Portugalijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų
pagal EB 56 straipsnį.
2.
Priteisti iš Portugalijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: portugalų.