CELEX: 61993CJ0415
Darba ņēmēju brīva pārvietošanās
Uzņēmumiem piemērojamie konkurences noteikumi
Profesionālie futbolisti
Tādi sporta noteikumi attiecībā uz spēlētāju pārcelšanu, kas iepriekšējam klubam paredz maksāt atlīdzību jaunajam klubam
To spēlētāju skaita ierobežošana futbola spēlē, kas ir citas dalībvalsts pilsoņi

Ar
1993. gada 1. oktobra spriedumu, kas Tiesā saņemts
1993. gada 6. oktobrī,
Cour d'appel de Liège
[Ljēžas
Apelācijas instances tiesa] atbilstoši EEK līguma 177. pantam
uzdeva Tiesai prejudiciālos jautājumus par to, kā interpretēt Līguma
48., 85. un 86. pantu.
Šie jautājumi radās vairākās tiesvedībās starp, pirmkārt,
Union royale belge des sociétés de football association ASBL
(turpmāk tekstā – “
URBSFA
”) un Ž. M. Bosmānu, otrkārt, starp
Royal club liégeois SA
(turpmāk tekstā – “
RC Liege
”) un Ž. M. Bosmānu,
SA d'Économie Mixte Sportive de l'Union Sportive du Littoral de Dunkerque
(turpmāk tekstā – Dunkerkas klubs),
URBSFA
un
Union des associations européennes de football
(
UEFA
) (turpmāk tekstā – “
UEFA
”) un, treškārt, starp
UEFA
un Ž. M. Bosmānu.

Futbola organizācijas noteikumi
Asociāciju
futbols, parasti saukts par “futbolu”, profesionālais vai amatieru,
organizētā formā tiek spēlēts klubos, kas katrā dalībvalstī ir apvienoti
nacionālās asociācijās vai federācijās. Apvienotajā Karalistē vien ir
vairāk nekā viena nacionālā asociācija (pašlaik četras), kuras attiecīgi
pārstāv Angliju, Velsu, Skotiju un Ziemeļīriju.
URBSFA
ir
Beļģijas nacionālā asociācija. No nacionālajām asociācijām ir atkarīgas
papildu asociācijas vai asociāciju filiāles, kas ir atbildīgas par
futbola organizēšanu noteiktos sektoros vai reģionos. Asociācijas
organizē nacionālos čempionātus, kas ir iedalīti vairākās līgās pēc
spēlējošo sporta klubu statusa.
Nacionālās asociācijas ir
Fédération internationale de football association
[Starptautiskā Futbola asociāciju federācijas] (turpmāk tekstā –
FIFA
) locekles, kas darbojas saskaņā ar Šveices likumiem un organizē futbolu pasaules līmenī.
FIFA
tiek iedalīta kontinentālajās konfederācijās, kuru noteikumus apstiprina
FIFA
. Eiropas konfederācija ir
UEFA
,
kas arī darbojas saskaņā ar Šveices likumiem. Tās locekļi ir aptuveni
piecdesmit asociācijas, starp kurām ir dalībvalstu nacionālās
asociācijas, kas saskaņā ar
UEFA
statūtiem ir apņēmušās izpildīt gan
UEFA
statūtu, gan noteikumu un lēmumu prasības.
Katrai
futbola spēlei, kuru organizē nacionālā asociācija, ir jānotiek starp
diviem klubiem, kas ir šīs asociācijas vai papildu asociāciju, vai
asociāciju filiāļu locekļi. Katra kluba komandai ir jāsastāv no
spēlētājiem, kas ir reģistrēti šajā nacionālās asociācijas klubā. Katram
profesionālajam spēlētājam ir jābūt reģistrētam savā nacionālajā
asociācijā un jābūt kāda noteikta kluba pašreizējam vai bijušajam
darbiniekam.

Pārcelšanas noteikumi
Saskaņā ar
URBSFA
1983. gada reglamentu, kas bija spēkā pamata lietās izskatīto
notikumu laikā, ir jāizšķir triju veidu attiecības – spēlētāja piederība
federācijai, piederība kādam klubam un reģistrācija, kas ir
nepieciešams nosacījums, lai spēlētājs varētu piedalīties oficiālās
sacensībās. Pārcelšana tiek definēta kā darbība, ar kuru spēlētājs, kas
piederīgs asociācijai, maina savu piederību klubam. Pagaidu pārcelšanas
gadījumā spēlētājs paliek piederīgs savam klubam, bet tiek reģistrēts
spēlēm citā klubā.
Saskaņā
ar šo reglamentu visu profesionālo spēlētāju līgumi, kuru termiņš var
būt no viena līdz pieciem gadiem, beidzas 30. jūnijā. Pirms līguma
izbeigšanās un ne vēlāk par 26. aprīli klubam ir jāpiedāvā
spēlētājam jauns līgums; ja tas nenotiek, spēlētājs attiecībā uz
pārcelšanu tiek uzskatīts par amatieri, un līdz ar to uz viņu attiecas
citi noteikumi. Spēlētājs var izvēlēties, vai pieņemt šo piedāvājumu.
Atteikuma
gadījumā spēlētājs tiek iekļauts sarakstā, uz kuru no 1. līdz
31. maijam var attiecināt tā saukto “piespiedu” pārcelšanu, t.i. –
bez tā kluba piekrišanas, kuram spēlētājs piederīgs, bet jaunajam klubam
ir jāpārskaita iepriekšējam klubam tā sauktā “apmācības” atlīdzība, kas
tiek aprēķināta, spēlētāja gada bruto ienākumus reizinot ar koeficientu
no 14 līdz 2 atkarībā no viņa vecuma.
No
1. jūnija sākas tā sauktās “brīvās” pārcelšanas periods, kas
notiek saskaņā ar abu klubu un spēlētāja piekrišanu, it īpaši attiecībā
uz pārcelšanas atlīdzību, kas jaunajam klubam ir jāiemaksā iepriekšējam,
pretējā gadījumā var tikt piemērots sods, kas var būt pat jaunā kluba
izslēgšana parādu dēļ.
Ja
pārcelšana nenotiek, spēlētāja piederības klubam ir jāpiedāvā jauns
līgums uz vienu sezonu ar tādiem pašiem noteikumiem, kādi tikuši
piedāvāti pirms 26. aprīļa. Ja spēlētājs no tā atsakās, klubam līdz
1. augustam ir tiesības viņu atstādināt, bet ja tas nenotiek,
spēlētājs tiek pārkvalificēts par amatieri. Spēlētājs, kas turpina
atteikties no viņa kluba piedāvātā līguma parakstīšanas, pēc divām
neaktīvām sezonām var tikt pārcelts kā amatieris bez viņa kluba
piekrišanas.

UEFA
un
FIFA
reglamenti nav tieši piemērojami spēlētājiem, bet ir iekļauti nacionālo
asociāciju noteikumos, kurām vienīgajām ir pilnvaras tos piemērot un
regulēt attiecības starp klubiem un spēlētājiem.

UEFA
,
URBSFA
un
RC Liege
valsts tiesai norādīja, ka tie pārcelšanas noteikumi dažādu dalībvalstu
klubu starpā vai starp tās pašas valsts dažādām nacionālajām
asociācijām, kas bija spēkā notikumu brīdī, bija ietverti dokumentā “
UEFA
asociācijas locekļu un to klubu sadarbības principi”, kuru 1990. gada 24. maijā apstiprināja
UEFA
Izpildkomiteja un kas stājās spēkā 1990. gada 1. jūlijā.
Šajā
dokumentā paredzēts, ka pēc līguma beigām spēlētājs var slēgt jaunu
līgumu ar klubu pēc savas izvēles. Šim klubam uzreiz par to ir jāinformē
iepriekšējais klubs, kas savukārt par to informē nacionālo asociāciju,
kurai ir jāizsniedz starptautisks pārcelšanas sertifikāts. Tomēr
iepriekšējam klubam ir tiesības no jaunā kluba saņemt apmācības un
pilnveidošanās atlīdzību, kuras apjomu nesaskaņu gadījumā nosaka
UEFA
ekspertu komisija, izmantojot koeficientu tabulu no 12 līdz 1
atkarībā no spēlētāja vecuma, un kura nepārsniedz
SFR 5 000 000.
Dokumentā
precizēts, ka darījumu attiecības starp abiem klubiem apmācības un
pilnveidošanās atlīdzības kārtošanā nevar ietekmēt spēlētāja darbību,
kas var brīvi spēlēt sava jaunā kluba sastāvā. Tomēr, ja jaunais klubs
nepārskaita iepriekšējam klubam minēto apmācības un pilnveidošanās
atlīdzību,
UEFA
kontroles un disciplinārā komisija pārņem lietu
un savu lēmumu dara zināmu attiecīgajai nacionālajai asociācijai, kura
klubam, kas nepilda noteikumus, arī var uzlikt sankcijas.
Valsts tiesa uzskata, ka pamattiesvedībā izskatāmajā gadījumā
URBSFA
un
RC Liege
nav piemērojušas vis
UEFA
reglamentu, bet gan
FIFA
reglamentu.
Notikumu laikā
FIFA
noteikumi cita starpā paredzēja, ka profesionāls spēlētājs nevar aiziet
no nacionālās asociācijas, kurai tas ir piederīgs, tikmēr, kamēr viņu
saista līgums un kluba noteikumi, kā arī nacionālās asociācijas
noteikumi, lai cik stingri tie būtu. Starptautiska pārcelšana nevar
notikt, pirms nacionālā asociācija nav izsniegusi pārcelšanas
sertifikātu, kurš apliecina, ka ir nokārtotas visas finansiālās
saistības, tostarp pārcelšanas atlīdzība.
Pēc pamattiesvedībā izskatāmajiem notikumiem
UEFA
uzsāka sarunas ar Eiropas Kopienu Komisiju. 1991. gada aprīlī tā
apņēmās visu profesionālo spēlētāju līgumos iekļaut noteikumu, kas ļauj
tiem pēc līguma izbeigšanās noslēgt jaunu līgumu ar klubu pēc savas
izvēles un uzreiz spēlēt tā sastāvā. Šādi noteikumi tika iekļauti “
UEFA
locekļu asociāciju un to klubu sadarbības principos”, kas tika pieņemti
1991. gada decembrī un stājās spēkā 1992. gada
1. jūlijā.
1991. gada aprīlī arī
FIFA
pieņēma jaunu Reglamentu par futbola spēlētāju statusu un pārcelšanu.
Šis dokuments, kurā jaunākie grozījumi izdarīti 1991. gada decembrī
un 1993. gada decembrī, paredz, ka spēlētājs var noslēgt līgumu ar
jaunu klubu, kad līgums, kas viņu saista ar iepriekšējo klubu, ir
beidzies, anulēts vai beigsies tuvāko sešu mēnešu laikā.
Ir
izdoti īpaši noteikumi spēlētājiem “neamatieriem”, proti, spēlētājiem,
kuri par piedalīšanos futbolā vai kādās ar to saistītās darbībās ir
saņēmuši atlīdzību, kas ir lielāka par šīs nodarbes veikšanas
faktiskajiem izdevumiem, izņemot gadījumus, kad tie ir atguvuši amatiera
statusu.
Pārceļot
“neamatieri” spēlētāju vai spēlētāju, kas par “neamatieri” kļuvis trīs
gadu laikā pēc pārcelšanas, iepriekšējam klubam ir tiesības saņemt
apmācības un pilnveidošanās atlīdzību, par kuru abiem klubiem ir
jāvienojas. Nesaskaņu gadījumā strīda jautājums ir jānodod
FIFA
vai attiecīgajai konfederācijai.
Šie noteikumi tika papildināti ar
UEFA
reglamentu “par pārcelšanas atlīdzības noteikšanu”, kas tika pieņemts
1993. gada jūnijā un stājās spēkā 1993. gada 1. augustā,
un aizstāja 1991. gada “
UEFA
locekļu asociāciju un to klubu
sadarbības principus”. Šis jaunais reglaments saglabā principu, ka abu
klubu darījumu attiecības nevar ietekmēt spēlētāja darbību sportā, kurš
var brīvi spēlēt tā kluba sastāvā, ar kuru viņš ir noslēdzis jauno
līgumu. Tie paredz, ka nesaskaņu gadījumā starp attiecīgajiem klubiem
UEFA
attiecīgajai ekspertu komisijai ir jānosaka apmācības un pilnveidošanās
atlīdzība. Tās aprēķina pamatā spēlētājiem, kas nav amatieri, ir bruto
ienākumi, kurus spēlētājs ir saņēmis pēdējo divpadsmit mēnešu laikā, vai
jaunajā līgumā noteiktie gada ienākumi, kas tiek palielināti par
20 % tiem spēlētājiem, kas vismaz divas reizes ir spēlējuši valsti
pārstāvošajā pirmajā izlasē, un reizināti ar koeficientu no 12
līdz 0 atkarībā no sportista vecuma.
No
UEFA
Tiesai iesniegtajiem dokumentiem izriet, ka arī citās dalībvalstīs
spēkā esošie noteikumi paredz, ka jaunajam klubam, pārceļot spēlētājus
no viena nacionālās asociācijas kluba uz otru, jāmaksā iepriekšējam
klubam apmācības un pilnveidošanās atlīdzība saskaņā ar attiecīgo
noteikumu nosacījumiem.
Spānijā
un Francijā atlīdzību var pieprasīt tikai tad, ja pārceltajam
spēlētājam ir mazāk par 25 gadiem vai ja iepriekšējais klubs ir
pirmais, ar kuru attiecīgais spēlētājs ir noslēdzis profesionāla
spēlētāja līgumu. Grieķijā nekāda atlīdzība nav skaidri noteikta, tomēr
līgumā starp klubu un spēlētāju spēlētāja aiziešanas gadījumā var
iekļaut atlīdzības maksājumu, kuru, kā norāda
UEFA
, faktiski visbiežāk sedz jaunais klubs.
Šādā
gadījumā piemērojamie noteikumi var būt noteikti valsts tiesību aktos,
futbola nacionālo asociāciju noteikumos vai arī koplīgumos.

Pilsonības klauzula
Pēc
1960. gada daudzas nacionālās futbola asociācijas ir pieņēmušas
noteikumus, kas ierobežo ārvalstu spēlētāju pieņemšanu darbā vai
piedalīšanos sacensībās (turpmāk tekstā – “pilsonības klauzulas”). Šo
klauzulu piemērošanai pilsonība tiek definēta attiecībā uz spēlētāja
iespēju tikt kvalificētam valsts izlasē vai komandā, kas pārstāv valsti.

UEFA
1978. gadā Daviņonam [
Davignon
],
Eiropas Kopienu Komisijas loceklim, izteica apņemšanos, pirmkārt,
atcelt skaita ierobežojumus līgumiem, ko klubi var noslēgt ar citu
dalībvalstu spēlētājiem un, otrkārt, šo spēlētāju skaitu, kas var
piedalīties katrā spēlē, noteikt līdz divi, šo ierobežojumu neattiecinot
uz spēlētājiem, kas attiecīgajā valstī uzturas jau ilgāk par pieciem
gadiem.
Pēc turpmākām sarunām ar Komisijas viceprezidentu Bangemanu [
Bangemann
]
UEFA
1991. gadā pieņēma tā saukto “3 + 2” noteikumu, ar ko
nacionālajām asociācijām paredz iespēju ļaut piedalīties to klubu pirmās
līgas nacionālajos čempionātos trīs ārvalstu spēlētājiem un diviem
spēlētājiem, kas pēdējo piecu gadu laikā nepārtraukti ir spēlējuši
attiecīgās nacionālās asociācijas valstī, no kuriem trīs gadus ir
spēlēts junioru grupā. Šis ierobežojums tāpat attiecas uz
UEFA
organizētajām klubu komandu sacensību spēlēm.

Pamata lietu fakti
Ž. M. Bosmāns,
profesionāls beļģu futbolists ar Beļģijas pilsonību, 1988. gadā
tika pieņemts darbā Beļģijas pirmās līgas klubā
RC Liege
saskaņā
ar līgumu, kas bija noslēgts līdz 1990. gada 30. jūnijam un
kas viņam nodrošināja vidējo mēneša algu BFR 120 000 apmērā,
ieskaitot prēmijas.

RC Liege
1990. gada 21. aprīlī Ž. M. Bosmānam piedāvāja
jaunu līgumu uz vienu sezonu, mēneša atalgojumu samazinot līdz
BFR 30 000, kas ir
URBSFA
noteikumos atļautais
minimums. Atsakoties parakstīt līgumu, Ž. M. Bosmāns tika
ierakstīts pārcelšanas sarakstā. Saskaņā ar minētajiem noteikumiem
apmācības un pilnveidošanās atlīdzība tika noteikta
BFR 11 743 000 apjomā.
Nevienam
klubam neizrādot interesi par piespiedu pārcelšanu,
Ž. M. Bosmāns nodibināja kontaktus ar Francijas otrās līgas
Dunkerkas klubu, kur viņš tika pieņemts darbā ar mēneša algu
BFR 100 000 apmērā un līguma parakstīšanas prēmiju aptuveni
BFR 900 000 apmērā.
1990. gada 27. jūlijā tika noslēgts līgums arī starp
RC Liege
un Dunkerkas klubu, kas paredzēja Ž. M. Bosmāna pagaidu
pārcelšanu uz vienu gadu, Dunkerkas klubam iemaksājot atlīdzību
RC Liege
BFR 1 200 000 apmērā, kas jāsamaksā, tiklīdz Francijas Futbola federācija (turpmāk tekstā – “
FFF
”) saņem
URBSFA
izsniegto pārcelšanas sertifikātu. Cita starpā šis līgums paredzēja
Dunkerkas kluba neatsaucamas izvēles tiesības par spēlētāja galīgu
pārcelšanu ar BFR 4 800 000 lielu atlīdzību.
Uz abiem līgumiem – starp Dunkerkas klubu un
RC Liege
un starp Dunkerkas klubu un Ž. M. Bosmānu – attiecās atliekošs nosacījums par to, ka
URBSFA
pārcelšanas sertifikāts jānodod
FFF
līdz sezonas pirmajai spēlei, kurai bija jānotiek 1990. gada 2. augustā.
Šauboties par Dunkerkas kluba maksātspēju,
RC Liege
neprasīja
URBSFA
nodot minēto sertifikātu
FFF
. Līdz ar to abi līgumi nestājās spēkā. 1990. gada 31. jūlijā
RC Liege
arī atstādināja Ž. M. Bosmānu, tādējādi neļaujot viņam spēlēt visu sezonu.
1990. gada 8. augustā Ž. M. Bosmāns iesniedza
Tribunal de premiere instance de Liège
[Ljēžas Pirmās instances tiesā] prasību pret
RC Liege
. Vienlaicīgi ar prasību pēc būtības viņš iesniedza lūgumu par pagaidu noregulējumu, lai, pirmkārt, uzliktu par pienākumu
RC Liege
un
URBSFA
izmaksāt ikmēneša avansu BFR 100 000 apmērā, līdz viņš atrod
jaunu darba devēju, otrkārt, lai tiktu aizliegts atbildētājiem kavēt
viņa stāšanos darbā, īpaši pieprasot naudas summas, un, treškārt, lai
Eiropas Kopienu Tiesai tiktu uzdots prejudiciālais jautājums.
Ar 1990. gada 9. novembra rīkojumu pagaidu noregulējuma tiesnesis piesprieda
RC Liege
un
URBSFA
ik mēnesi izmaksāt Ž. M. Bosmānam BFR 30 000 un
deva viņiem rīkojumu nekavēt Ž. M. Bosmāna stāšanos darbā.
Viņš arī vērsās Tiesā ar prejudiciālo jautājumu (lieta C‑340/90) par
Līguma 48. panta interpretāciju attiecībā uz profesionālo sportistu
pārcelšanas noteikumiem (turpmāk tekstā – “pārcelšanas noteikumi”).
Tikmēr
Ž. M. Bosmāns 1990. gada oktobrī tika pieņemts darbā
Francijas otrās līgas Santkventinas klubā ar atliekošu nosacījumu
attiecībā uz pagaidu noregulējuma prasības veiksmīgu iznākumu. Tomēr
viņa līgums tika lauzts pirmās sezonas beigās. 1992. gada februārī
Ž. M. Bosmāns parakstīja jaunu līgumu ar Francijas Reinjonas
Sendenī [
Saint-Denis de la Réunion
] klubu, kas arī tika lauzts. Pēc citiem meklējumiem Beļģijā un Francijā Ž. M. Bosmāns tika pieņemts Šarlruā [
Charleroi
]
Olympic
, Beļģijas trešās līgas klubā.
Valsts
tiesa konstatēja, ka ir nopietns pamats uzskatīt, ka par spīti
“brīvajam” statusam, kurš Ž. M. Bosmānam tika piešķirts ar
pagaidu noregulējumu, viņu ir boikotējuši visi tie Eiropas klubi, kas
varētu viņu pieņemt darbā.

Cour d'appel de Liège
1991. gada 28. maijā atcēla
Tribunal de premiere instance de Liège
pagaidu noregulējuma lēmumu par prejudiciālā jautājuma uzdošanu Eiropas Kopienu Tiesai. Tomēr tā atstāja spēkā
RC Liege
piespriesto ikmēneša izmaksu Ž. M. Bosmānam un deva rīkojumu
RC Liege
un
URBSFA
neaizkavēt Ž. M. Bosmāna nodošanu to klubu rīcībā, kas
gribētu izmantot viņa pakalpojumus bez iespējama kompensācijas maksājuma
pieprasīšanas. Ar 1991. gada 19. jūnija rīkojumu lieta
C‑340/90 tika svītrota no Eiropas Kopienu Tiesas reģistra.

URBSFA
, kas atšķirībā no pagaidu noregulējuma tiesvedības nebija norādīta kā puse
Tribunal de premiere instance de Liège
izskatāmajā lietā pēc būtības, 1991. gada 3. jūnijā
brīvprātīgi iestājās šajā lietā. 1991. gada 20. augustā
Ž. M. Bosmāns iesniedza lūgumu par
UEFA
iesaistīšanu tiesvedībā, ko viņš uzsāka pret
RC Liege
un
URBSFA
, lai tieši pret to vērstu prasību par tās atbildību, pieņemot reglamentus, kuru dēļ viņam bija radušies zaudējumi. Lai pret
RC Liege
vērsta nelabvēlīga sprieduma gadījumā varētu izvairīties no piedziņas,
1991. gada 5. decembrī tas lūdza pieaicināt Dunkerkas klubu kā
trešo personu. 1991. gada 15. oktobrī un 1991. gada
27. decembrī lietā brīvprātīgi iestājās attiecīgi
Union Nationale des Footballeurs Professionnels
[Francijas profesionālo futbolistu savienība] (turpmāk tekstā – “
UNFP
”) un
Vereniging van Contractspelers
[Līgumspēlētāju apvienība] (turpmāk tekstā – “
VVCS
”), kas darbojas saskaņā ar Nīderlandes likumiem.
Ž. M. Bosmāns
1992. gada 9. aprīlī iesniedza jaunu pieteikumu, grozot savu
sākotnējo prasību pret
RC Liege
, un vērsa preventīvu prasību pret
URBSFA
, un papildināja savu prasību pret
UEFA
.
Šajā tiesvedībā viņš pieprasīja, lai uz viņu netiktu attiecināti
pārcelšanas noteikumi un pilsonības klauzulas un lai sakarā ar to
prettiesisko rīcību saistībā ar viņa neveiksmīgo pārcelšanu uz Dunkerkas
klubu,
RC Liege
,
URBSFA
un
UEFA
tiek
piespriests samaksāt viņam, pirmkārt, BFR 11 368 350
lielu summu, kas ir Ž. M. Bosmānam radušos zaudējumu apmērs no
1990. gada 1. augusta līdz viņa karjeras beigām, un, otrkārt,
BFR 11 743 000 lielu summu, kas ir viņa karjeras laikā
pārcelšanas noteikumu dēļ radušies peļņas zaudējumi. Turklāt viņš lūdza
arī uzdot Eiropas Kopienu Tiesai prejudiciālo jautājumu.
Savā 1992. gada 11. jūnija nolēmumā
Tribunal de premiere instance de Liège
nosprieda, ka lietas izskatīšana pēc būtības ietilpst tās kompetencē.
Tāpat tā atzina par pieņemamām Ž. M. Bosmāna celtās prasības
pret
RC Liege
,
URBSFA
un
UEFA
attiecībā uz to, ka
pārcelšanas noteikumi un pilsonības klauzula nebija viņam piemērojama,
un lai panāktu, ka šo trīs organizāciju rīcība tiktu sodīta. Tā tomēr
noraidīja
RC Liege
lūgumu iesaistīt Dunkerkas klubu kā trešo
personu un atlīdzības izmaksātāju, jo netika iesniegti pierādījumi par
šī kluba vainu saistību neizpildē. Visbeidzot, konstatējot, ka
Ž. M. Bosmāna pretenziju pret
UEFA
un
URBSFA
izskatīšanas nolūkā ir jāizvērtē pārcelšanas noteikumu atbilstība
Līgumam, tā Eiropas Kopienu Tiesai iesniedza jautājumu par Līguma 48.,
85., un 86. panta interpretāciju (lieta C‑269/92).

URBSFA
,
RC Liege
un
UEFA
pret šo lēmumu iesniedza apelācijas sūdzību. Tā kā šādai apelācijai
bija atliekoša iedarbība, izskatīšana Eiropas Kopienu Tiesā tika
atlikta. Ievērojot jauno
Cour d'appel de Liège
spriedumu, kas ir
šīs lietas tiesvedības pamatā, ar 1993. gada 8. decembra
rīkojumu lieta C‑269/92 tika svītrota no reģistra.
Pret
UNFP
un
VVCS
, kas atkārtoti apelācijā neiestājās, apelācijas sūdzība iesniegta netika.

Cour d'appel de Liège
spriedumā, ar ko tika uzdots prejudiciālais jautājums,
Tribunal de premiere instance de Liège
nolēmums tika atstāts spēkā daļā, kur bija atzīts, ka izskatīt lietu
bija tās jurisdikcijā, ka prasība bija pieņemama un ka
Ž. M. Bosmāna prasības izskatīšana pret
UEFA
un
URBSFA
ietver pārcelšanas noteikumu likumības novērtēšanu. Tāpat tā uzskatīja,
ka ir jāizskata pilsonības klauzulas likumība, jo
Ž. M. Bosmāns savu prasību šajā jautājumā pamatoja ar Beļģijas
Code judiciaire
18. pantu, kas ļauj iesniegt prasību, “lai
novērstu nopietni apdraudētu tiesību pārkāpšanu”, un
Ž. M. Bosmāns ir iesniedzis pierādījumus, kas ļauj secināt, ka
iespējamais kaitējums, proti, šo klauzulu piemērošanas radīts
kaitējums, viņa karjerai patiešām tiks nodarīts.
Iesniedzējtiesa
īpaši uzsvēra, ka Līguma 48. pants, tāpat kā 30. pants, ne
tikai aizliedz diskrimināciju, bet arī nediskriminējošus darba ņēmēju
pārvietošanās brīvības ierobežojumus, ja vien to pamatā nav kādas
imperatīvas prasības.
Attiecībā uz Līguma 85. pantu tā uzskatīja, ka
FIFA
,
UEFA
un
URBSFA
reglamenti varētu būt uzņēmumu apvienību lēmumi, ar kuriem klubi
ierobežo konkurenci spēlētāju iegūšanā. Pārcelšanas atlīdzība ir
kavējošs faktors, un tās ietekmē mazinās profesionālo spēlētāju peļņa.
Otrkārt, pilsonības klauzula liedz izmantot ārvalstu spēlētāju
piedāvātos pakalpojumus, kas pārsniedz noteiktu kvotu. Visbeidzot,
ierobežojot spēlētāju mobilitāti, tiek ietekmēta dalībvalstu savstarpējā
tirdzniecība.
Turklāt
Cour d'appel de Liège
pieļauj, ka
URBSFA
vai klubiem kopā varētu būt dominējošs stāvoklis Līguma 86. panta
nozīmē un ka saistībā ar 85. pantu minētie konkurences ierobežojumi
var būt šā stāvokļa ļaunprātīga izmantošana, kas aizliegta ar
86. pantu.

Cour d'appel de Liège
noraidīja
UEFA
lūgumu, lai Eiropas Kopienu Tiesai tiktu uzdots jautājums, vai atbilde
uz uzdoto jautājumu par pārcelšanu būtu atšķirīga tādā gadījumā, ja
noteikumi ļautu spēlētājam brīvi spēlēt jaunajā klubā pat tad, ja tas
nebūtu iepriekšējam klubam samaksājis pārcelšanas atlīdzību. Šajā sakarā
tā īpaši uzsvēra, ka sakarā ar lielajiem sodiem klubiem, kas nav
samaksājuši pārcelšanas atlīdzību, spēlētāja iespēja spēlēt jaunā klubā
ir atkarīga no abu klubu darījumu attiecībām.
Ņemot vērā iepriekš minēto,
Cour d'appel de Liège
nolēma apturēt tiesvedību un lūgt Eiropas Kopienu Tiesai izteikt savu
viedokli, sniedzot prejudiciālu nolēmumu šādos jautājumos:
“Vai 1957. gada 25. marta Romas Līguma 48., 85. un 86. pants ir jāinterpretē tādā nozīmē, ka ir aizliegts:
–        futbola
klubam pieprasīt un saņemt naudas summas gadījumā, ja kāds no tā
spēlētājiem pēc sava līguma termiņa beigām stājas darbā jauna darba
devēja klubā;
–        nacionālām
un starptautiskām sporta asociācijām vai federācijām savos noteikumos
paredzēt normas, kas ierobežo citu Eiropas Kopienas valstu spēlētāju
piedalīšanos to organizētajās sacensībās?”

URBSFA
1994. gada 3. jūnijā iesniedza kasācijas sūdzību par
Cour d'appel de Liège
spriedumu un prasīja, lai spriedums tiktu kopīgi attiecināts uz
RC Liege
,
UEFA
un Dunkerkas klubu. Ar 1994. gada 6. oktobra vēstuli
procureur général près la Cour de cassation de Belgique
[Beļģijas
Kasācijas tiesas ģenerālprokurors] Eiropas Kopienu Tiesai darīja
zināmu, ka kasācijas sūdzībai šajā lietā nav atliekošas iedarbības uz šo
lietu.
Ar 1995. gada 30. marta spriedumu
Cour de cassation
[Kasācijas tiesa] noraidīja kasācijas sūdzību un nolēma, ka tādēļ kopīga attiecināšana nav nepieciešama.
Cour de cassation
nodeva Eiropas Kopienu Tiesai šā lēmuma kopiju.

Lūgums par pierādījumu savākšanas pasākumiem
Ar vēstuli, kas Tiesas kancelejā saņemta 1995. gada 16. novembrī,
UEFA
lūdz Tiesai izdot rīkojumu par pierādījumu savākšanas pasākuma veikšanu
saskaņā ar Eiropas Kopienu Tiesas Reglamenta 60. pantu, lai iegūtu
pilnīgu informāciju par pārcelšanas atlīdzību nozīmi mazo un vidējo
futbola klubu finansēšanā, par ienākumu sadales mehānismu futbola
struktūrās, kā arī par alternatīvu mehānismu esamību vai neesamību, ja
pārcelšanas atlīdzību sistēmas vairs nebūtu.
Atkārtoti
uzklausījusi ģenerāladvokātu, Tiesa uzskata, ka šis lūgums ir
jānoraida. Tas tika izteikts tad, kad saskaņā ar Tiesas Reglamenta
59. panta 2. punktu mutvārdu process jau bija slēgts. Saskaņā
ar Tiesas judikatūru (sk. 1971. gada 16. jūnija spriedumu
lietā 77/70
Prelle
/Komisija,
Recueil
, 561. lpp.,
7. punkts) šādu pieteikumu var pieņemt tikai tad, ja tam ir
izšķiroša nozīme un ja puse nav varējusi to iesniegt pirms mutvārdu
procesa slēgšanas.
Šajā gadījumā jānorāda, ka
UEFA
savu lūgumu varēja iesniegt pirms mutvārdu procesa slēgšanas. Turklāt
jautājums par to, vai konkurences un finansiālo noteikumu līdzsvara
saglabāšanas un mazo klubu finansēšanas nodrošināšanas mērķus var panākt
arī ar citiem līdzekļiem, tādiem kā futbola ienākumu pārdale, jau tika
pieminēts Ž. M. Bosmāna rakstveida apsvērumos.

Par Tiesas kompetenci sniegt atbildi uz prejudiciālajiem jautājumiem
Tiesas
kompetenci sniegt atbildi uz visiem vai daļu no iesniedzējtiesas
prejudiciālajiem jautājumiem ar dažādiem pamatojumiem apstrīdēja
URBSFA
,
UEFA
un atsevišķu valstu valdības, kas izteikušas savus apsvērumus, kā arī Komisija rakstveida procesā.
Pirmkārt,
UEFA
un
URBSFA
uzsvēra, ka pamata lietas ir procesuāls paņēmiens, kura mērķis ir
saņemt Tiesas prejudiciālo nolēmumu jautājumos, kuriem nav objektīvas
nozīmes lietas izskatīšanas vajadzībām. Faktiski Ž. M. Bosmāna
pārcelšanai uz Dunkerkas klubu netika piemēroti
UEFA
noteikumi,
pretējā gadījumā par šo pārcelšanu nebūtu jāmaksā pārcelšanas atlīdzība
un šī pārcelšana būtu varējusi notikt. Līdz ar to valsts tiesas
prasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas saistības ar
pamata lietu faktiem vai priekšmetu un saskaņā ar pastāvīgo judikatūru
Tiesa nav kompetenta sniegt atbildi uz uzdotajiem jautājumiem.
Otrkārt,
URBSFA
,
UEFA
,
Dānijas, Francijas un Itālijas valdība, kā arī Komisija savos
rakstveida apsvērumos apgalvoja, ka jautājumiem attiecībā uz pilsonības
klauzulu nav saistības ar strīdu, kas attiecas vienīgi uz pārcelšanas
noteikumu piemērošanu. Šķēršļi, kas šo klauzulu dēļ, pēc
Ž. M. Bosmāna domām, radušies viņa karjerai, ir tikai
hipotētisks pieņēmums un šajā ziņā nav iemesls Tiesas prejudiciālam
nolēmumam par Līguma interpretāciju.
Treškārt,
URBSFA
un
UEFA
tiesas sēdē norādīja, ka saskaņā ar 1995. gada 30. marta
Cour de cassation de Belgique
spriedumu
Cour d'appel de Liège
atzina par nepieņemamu Ž. M. Bosmāna prasību par to, ka
URBSFA
noteikumos ietvertā pilsonības klauzula nav viņam piemērojama. Līdz ar
to pamata lieta neattiecas uz pilsonības klauzulas piemērošanu un Tiesai
nevajadzētu lemt par šajā sakarā iesniegtajiem jautājumiem. Francijas
valdība pievienojās šim secinājumam ar nosacījumu, ka tiek pārbaudīta
Cour de cassation
sprieduma darbības joma.
Šajā
sakarā ir jāatgādina, ka saistībā ar Līguma 177. pantā paredzēto
Eiropas Kopienu Tiesas un valsts tiesu sadarbību tikai valsts tiesa, kas
izskata strīdu un uzņemas atbildību par tālāko tiesas nolēmumu, var,
izvērtējot katras konkrētās lietas apstākļus, noteikt gan prejudiciāla
nolēmuma nepieciešamību sprieduma pieņemšanas vajadzībām, gan Tiesai
uzdoto jautājumu nozīmību. Tātad, ja valsts tiesas uzdotie jautājumi
attiecas uz Kopienu tiesību interpretāciju, Eiropas Kopienu Tiesai
parasti ir jāpieņem lēmums (sk. it īpaši 1995. gada 5. oktobra
spriedumu lietā C‑125/94
Aprile
,
Recueil
, I‑2919. lpp., 16. un 17. punkts).
Tomēr
Tiesa uzskatīja, ka, lai noteiktu, vai lemt par šo jautājumu ir tās
kompetencē, tai ir jāizvērtē apstākļi, kādos pie tās vērsusies valsts
tiesa. Sadarbība, kam vajadzētu dominēt prejudiciālā nolēmuma procedūrā,
nozīmē, ka valsts tiesai ir jāņem vērā Eiropas Kopienu Tiesai uzticētā
funkcija, proti, palīdzēt nodrošināt tiesiskumu dalībvalstīs, nevis
sniegt konsultācijas vispārīgos vai hipotētiskos jautājumos (sk. it
īpaši 1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑83/91,
Meilicke
,
Recueil
, I‑4871. lpp., 25. punkts).
Ievērojot
šo uzdevumu, Tiesa ir spriedusi, ka tā nevar pieņemt prejudiciālu
nolēmumu par valsts tiesas uzdoto jautājumu, ja ir acīmredzams, ka
valsts tiesas pieprasītajai Kopienu tiesību interpretācijai nav nekādas
saistības ar pamata lietas faktiem vai priekšmetu (sk. 1995. gada
26. oktobra spriedumu lietā C‑143/94,
Furlanis costruzioni generali
,
Recueil
,
I‑3633. lpp., 12. punkts) vai ka jautājums ir hipotētisks un
ka Tiesai nav vajadzīgā faktiskā vai tiesiskā pamata, lai sniegtu
lietderīgu atbildi uz tai uzdotajiem jautājumiem (sk. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Meilicke
, 32. punkts).
Šajā
gadījumā ir jākonstatē, ka pamata lietā izskatāmie jautājumi kopumā nav
hipotētiski un valsts tiesa ir iesniegusi Tiesai precīzu pārskatu
attiecībā uz faktiem un noteikumiem, kā arī iemesliem, kas liek
uzskatīt, ka lēmums par uzdotajiem jautājumiem ir nepieciešams sprieduma
pieņemšanai.
Pat tad, ja, kā to norāda
URBSFA
un
UEFA
,
UEFA
reglaments
nav ticis piemērots laikā, kad neizdevās Ž. M. Bosmāna
pārcelšana uz Dunkerkas klubu, tas tomēr ir minēts pret
URBSFA
un
UEFA
vērstajās
Ž. M. Bosmāna preventīvajās prasībās (sk. iepriekš minēto
40. punktu), un Tiesas sniegtā interpretācija attiecībā uz
UEFA
reglamentā iestrādātās pārcelšanas sistēmas saderību ar Kopienu tiesībām varētu būt noderīga valsts tiesai.
Attiecībā
uz jautājumiem, kas saistīti ar pilsonības klauzulu, ir skaidrs, ka
šajā sakarā pamata lietā izvirzītie jautājumi tika atzīti par
pieņemamiem, pamatojoties uz valsts procesuālajiem noteikumiem, kas ļauj
iesniegt prasību ar gluži deklaratīvu mērķi, lai novērstu nopietni
apdraudētu tiesību pārkāpumu. Kā izriet no iesniedzējtiesas sprieduma,
tā uzskatīja, ka pilsonības klauzulas piemērošana patiešām varēja kavēt
Ž. M. Bosmāna karjeru, mazinot viņa iespējas tikt pieņemtam
darbā vai piedalīties sacensībās kādas citas dalībvalsts kluba sastāvā.
Tā secināja, ka Ž. M. Bosmāna iesniegtā prasība atzīt, ka
minētā pilsonības klauzula nebija viņam piemērojama, atbilst minētajiem
noteikumiem.
Tiesas
uzdevums šā procesa laikā nav apšaubīt šo vērtējumu. Lai gan galvenās
prasības ir deklaratīvas un to mērķis ir novērst nopietni apdraudētu
tiesību pārkāpumu, un tāpēc tām jābūt balstītām uz hipotētiskiem, tātad
nedrošiem pieņēmumiem, tomēr atbilstoši valsts tiesas interpretācijai
saskaņā ar valsts tiesībām tās ir pieļaujamas. Tādējādi šie tiesas
uzdotie jautājumi ir objektīvi nepieciešami tiesā izskatāmā strīda
risināšanā.
Visbeidzot, no
Cour de cassation
1995. gada 30. marta sprieduma neizriet, ka pilsonības
klauzulas neattiecas uz pamata lietā izskatāmajiem jautājumiem.
Cour de cassation
tikai nosprieda, ka
URBSFA
kasācijas sūdzība par iesniedzējtiesas spriedumu bija balstīta uz tā nepareizu interpretāciju.
URBSFA
savā sūdzībā apgalvoja, ka minētā tiesa pieņēma Ž. M. Bosmāna prasību par to, lai tiktu atzīts, ka
URBSFA
reglamentos esošās pilsonības klauzulas nebija viņam piemērojamas. Tomēr no
Cour de cassation
sprieduma izriet, ka saskaņā ar
Cour d'appel
spriedumu Ž. M. Bosmāna prasība bija vērsta uz to, lai
novērstu traucējumus viņa karjerai, kas varētu būt saistīti nevis ar
URBSFA
reglamentā ietverto pilsonības klauzulu, kura attiecas uz spēlētājiem,
kuriem nav Beļģijas pilsonības, bet gan ar līdzīgām klauzulām, kas
paredzētas
UEFA
un citu tās locekļu – nacionālo asociāciju – reglamentos, kas uz viņu kā uz spēlētāju ar Beļģijas pilsonību varētu attiekties.
No iepriekš minētā jāsecina, ka atbildes uz
Cour d'appel de Liège
jautājumiem sniegšana ir Tiesas kompetencē.

Līguma 48. panta interpretācija attiecībā uz pārcelšanas noteikumiem
Ar
pirmo jautājumu iesniedzējtiesa pēc būtības vaicā, vai Līguma
48. pants liedz piemērot sporta asociāciju pieņemtos noteikumus,
saskaņā ar kuriem profesionāls futbolists, kas ir kādas dalībvalsts
pilsonis, pēc līguma termiņa beigām nevar kļūt par citas dalībvalsts
kluba spēlētāju, ja šis jaunais klubs nesamaksā iepriekšējam
pārcelšanas, apmācības vai pilnveidošanās atlīdzību.

Līguma 48. panta piemērošana sporta asociāciju pieņemtajiem noteikumiem
Šajā
ziņā vispirms jāizvērtē daži argumenti, kas tika izteikti attiecībā uz
48. panta piemērošanu sporta asociāciju pieņemtajiem noteikumiem.

URBSFA
apgalvo, ka par uzņēmumiem uzskatāmi tikai Eiropas galvenie klubi, jo tādu klubu kā
RC Liege
veiktās
saimnieciskās darbības ir pārāk nenozīmīgas. Turklāt valsts tiesas
uzdotais jautājums par pārcelšanas noteikumiem neattiecas uz darba
attiecībām starp spēlētājiem un klubiem, bet gan uz darījumu attiecībām
starp klubiem, kā arī sekām, kas saistītas ar piederību sporta
federācijai. Tātad Līguma 48. pants neattiecas uz tādiem gadījumiem
kā pamata lietā.
No savas puses
UEFA
apgalvo, ka Kopienas iestādes vienmēr ir ievērojušas sporta autonomiju,
ka ir grūti nošķirt futbola ekonomiskos un sporta aspektus un ka Tiesas
lēmums attiecībā uz profesionālo spēlētāju statusu varētu apdraudēt
futbola organizāciju kopumā. Šā iemesla dēļ pat tad, ja Līguma
48. pants būtu attiecināms uz profesionālajiem spēlētājiem, svarīgs
būtu elastīgums tā piemērošanā, ņemot vērā sporta īpatnības.
Vācijas
valdība uzsver, ka, pirmkārt, vairumā gadījumu tāds sporta veids kā
futbols nav saimnieciska darbība. Turklāt sportam piemīt līdzība ar
kultūru, un saskaņā ar EK līguma 128. panta 1. punktu Kopienai
ir jārespektē dalībvalstu nacionālo un reģionālo kultūru atšķirības.
Visbeidzot, tā min apvienošanās brīvību un dalībvalstu tiesību aktos
paredzēto sporta federāciju autonomiju, lai secinātu, ka saskaņā ar
subsidiaritātes principu valsts iestāžu un Kopienas iestāžu iejaukšanās
ir pieļaujama tikai tiktāl, ciktāl tas patiešām nepieciešams.
Atbildot
uz šiem argumentiem, jāatceras, ka, ņemot vērā Kopienas mērķus, Kopienu
tiesības uz sportu attiecas tiktāl, ciktāl tas uzskatāms par
saimniecisko darbību Līguma 2. panta nozīmē (sk. 1974. gada
12. decembra spriedumu lietā 36/74
Walrave
,
Recueil
,
1405. lpp., 4. punkts). Tas attiecas uz profesionālo vai
daļēji profesionālo futbola spēlētāju darbībām, ja tie ir nodarbināti un
saņem atalgojumu vai sniedz pakalpojumus par atlīdzību (sk.
1976. gada 14. jūlija spriedumu lietā 13/76
Donà
,
Recueil
, 1333. lpp., 12. punkts).
Tāpat
ir jāievēro, ka, lai piemērotu Kopienu tiesību normas par darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību, darba devējam nav jābūt uzņēmumam. Pietiek ar
darba attiecību pastāvēšanu vai nodomu nodibināt darba attiecības.
Tas,
ka pārcelšanas noteikumi vairāk attiecas uz darījumu attiecībām starp
klubiem, nevis uz darba attiecībām starp klubiem un spēlētājiem, neliedz
piemērot Līguma 48. pantu. Tas, ka klubam, kas nodarbina
spēlētājus, ir jāmaksā zināma atlīdzība, pieņemot darbā spēlētāju no
cita kluba, ietekmē gan spēlētāju iespējas atrast darbu, gan arī darba
līgumu noteikumus.
Attiecībā
uz grūtībām, kas saistītas ar futbola saimniecisko un sporta aspektu
nošķiršanu, Tiesa 14. un 15. punktā iepriekš minētajā
spriedumā lietā
Donà
ir lēmusi, ka Kopienu tiesību normas par
personu un pakalpojumu brīvu apriti nav pretrunā ar tādām normām vai
praksi, kuru pamatā ir iemesli, kas nav saistīti ar saimniecisko
darbību, bet ar dažu sacensību īpašajām iezīmēm un apstākļiem. Tomēr
Tiesa uzsvēra, ka šiem minēto normu piemērošanas ierobežojumiem ir
jāatbilst to īstajam mērķim. Tāpēc uz tiem nevar atsaukties, lai
panāktu, ka Līgums vispār netiek attiecināts uz sporta nozari kopumā.
Attiecībā
uz sprieduma iespējamo ietekmi uz futbola organizāciju kopumā pastāvīgā
judikatūra nosaka, ka, lai gan katra tiesas sprieduma praktiskās sekas
ir rūpīgi jāizvērtē, šis apsvērums nedrīkst ietekmēt tiesību aktu
objektivitāti un radīt šaubas par to piemērošanu, atsaucoties uz
iespējamo ietekmi, ko var radīt tiesas spriedums. Šādu ietekmi, ja tas
ir nepieciešams, var ņemt vērā, tikai pieņemot lēmumu par to, vai
izņēmuma kārtā būtu ierobežojams sprieduma spēks laikā (sk. it īpaši
1992. gada 16. jūlija spriedumu lietā C‑163/90
Legros
u.c.,
Recueil
, I‑4625. lpp., 30. punkts).
Arguments,
kas balstīts uz iespējamo līdzību starp sportu un kultūru, nav
pieņemams, jo valsts tiesas uzdotais jautājums neattiecas uz apstākļiem,
kuros Kopienas pilnvaras ir ierobežotas, kā to paredz 128. panta
1. punkts, bet gan uz darba ņēmēju pārvietošanās brīvību, kas ir
noteikta 48. pantā un kas ir viena no Kopienas sistēmas
pamatbrīvībām (sk. it īpaši 1993. gada 31. marta spriedumu
lietā C‑19/92
Kraus
,
Recueil
, I‑1663. lpp., 16. punkts).
Attiecībā
uz argumentiem, kuru pamatā ir apvienošanās brīvības princips,
jāatzīst, ka šis princips, kas paredzēts Eiropas Cilvēktiesību un
pamatbrīvību konvencijas 11. pantā un kas rodas no dalībvalstu
kopējām konstitucionālām tradīcijām, ir viena no pamattiesībām, kas
saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru un Vienotā Eiropas Akta
preambulu, kā arī Līguma par Eiropas Savienību F panta
2. punktu tiek aizsargāta Kopienu tiesību sistēmā.
Tomēr
sporta asociāciju pieņemtos noteikumus, uz kuriem atsaucas valsts
tiesa, nevar uzskatīt par nepieciešamiem, lai nodrošinātu šādu brīvību
minētajām asociācijām, klubiem vai spēlētājiem, ne arī par tās tiešu
rezultātu.
Visbeidzot,
subsidiaritātes princips Vācijas valdības interpretācijā, proti, ka
valsts iestāžu, it īpaši Kopienas iestāžu iejaukšanās attiecīgajā jomā
ir pieļaujama tikai tiktāl, ciktāl tas patiešām nepieciešams, nedrīkst
radīt situāciju, kurā privāto asociāciju brīvība pieņemt sporta
noteikumus ierobežo Līgumā paredzētās indivīda tiesības.
Pēc
tam, kad iebildumi par Līguma 48. panta piemērošanu tādām sporta
darbībām kā profesionālo futbolistu darbība ir atspēkoti, ir svarīgi
atcerēties, ka – kā Tiesa nospriedusi 17. punktā iepriekš minētajā
spriedumā lietā
Walrave
– minētais pants ir piemērojams ne tikai
valsts iestāžu darbībai, bet tas attiecas arī uz citiem noteikumiem, kas
kolektīva veidā reglamentē algotu darbu.
Tiesa
ir lēmusi, ka brīvas personu un pakalpojumu aprites šķēršļu likvidēšana
starp dalībvalstīm tiktu apdraudēta, ja valstu radīto šķēršļu
likvidēšanu neitralizētu šķēršļi, ko rada asociācijas un organizācijas,
kas nav publisko tiesību subjekti, tādējādi izmantojot savu tiesisko
autonomiju (sk. iepriekš minēto spriedumu lietā
Walrave
, 18. punkts).
Tiesa
arī norāda, ka darba apstākļus dažādās dalībvalstīs reizēm reglamentē
normatīvajos aktos paredzētās normas, bet reizēm – privātpersonu
vienošanās vai citi to noslēgtie vai pieņemtie akti. Līdz ar to, ja
Līguma 48. panta darbības joma būtu ierobežota un attiektos vienīgi
uz valsts iestāžu darbībām, pastāvētu tā nevienādas piemērošanas risks
(sk. iepriekš minēto spriedumu lietā
Walrave
, 19. punkts).
Šāds risks ir acīmredzams tādos gadījumos kā pamata lietā, kad, kā tas
tika uzsvērts 24. punktā, katrā dalībvalstī pārcelšanas noteikumus
dažādos veidos pieņem dažādi subjekti.

UEFA
iebilst,
ka šāda interpretācija padara Līguma 48. pantu stingrāku attiecībā
uz indivīdiem nekā attiecībā uz dalībvalstīm, jo tikai dalībvalstis var
atsaukties uz ierobežojumiem, kuru pamatā ir sabiedriskās kārtības,
valsts drošības vai veselības aizsardzības apsvērumi.
Šā
argumenta pamatā ir kļūdaina premisa. Nekas neliedz indivīdiem
atsaukties uz sabiedrisko kārtību, valsts drošību un veselības
aizsardzību. Šo noteikumu publiskās vai privātās iezīmes neskar ne
pamatojuma darbības jomu, ne saturu.
Tātad var secināt, ka Līguma 48. pants attiecas uz tādu sporta asociāciju kā
URBSFA
,
FIFA
vai
UEFA
pieņemtajiem noteikumiem par profesionālo sportistu stāšanos algota darba attiecībās.

Vai valsts tiesas raksturotā situācija ir tikai iekšēja situācija?

UEFA
uzskata,
ka valsts tiesā izskatāmā lieta attiecas tikai uz Beļģijas valsts
iekšējo situāciju un ka tāpēc uz to neattiecas Līguma 48. pants.
Būtībā lieta skar beļģu spēlētāju, kura pārcelšana uz citu klubu nav
izdevusies Beļģijas kluba un Beļģijas asociācijas rīcības dēļ.
Patiesi,
saskaņā ar pastāvīgo judikatūru (sk. it īpaši 1979. gada
28. marta spriedumu lietā 175/78
Saunders
,
Recueil
, 1129. lpp., 11. punkts; 1984. gada 28. jūnija spriedumu lietā 180/83
Moser
,
Recueil
, 2539. lpp., 15. punkts; 1992. gada 28. janvāra spriedumu lietā C‑332/90
Steen
,
Recueil
, I‑341. lpp., 9. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Kraus
,
15. punkts) Līguma nosacījumus attiecībā uz darba ņēmēju
pārvietošanās brīvību un it īpaši tā 48. pantu nevar attiecināt uz
situācijām, kas ir dalībvalstu iekšējās lietas, t.i., ja nav elementa,
kas tos saista ar kādu Kopienu tiesībās paredzētu situāciju.
Tomēr
no iesniedzējtiesas noskaidrotajiem lietas faktiem redzams, ka
Ž. M. Bosmāns ir noslēdzis līgumu ar klubu citā dalībvalstī,
lai šīs valsts teritorijā stātos algota darba attiecībās. To darot, kā
Ž. M. Bosmāns pareizi norādījis, viņš ir pieņēmis darba
piedāvājumu 48. panta 3. punkta a) apakšpunkta nozīmē.
Tā kā pamata lietās izskatāmo situāciju nevar uzskatīt par iekšēju,
UEFA
iesniegtais arguments ir jānoraida.

Darba ņēmēju pārvietošanās brīvības šķēršļu esamība
Ir
jāizvērtē, vai pārcelšanas noteikumi rada darba ņēmēju pārvietošanās
brīvībai šķēršļus, kas ir aizliegti ar Līguma 48. pantu.
Kā
Tiesa ir vairākkārt atzinusi, darba ņēmēju pārvietošanās brīvība ir
viens no Kopienas pamatprincipiem, un Līguma noteikumiem, kas garantē šo
brīvību, kopš pārejas perioda beigām ir tieša iedarbība.
Tiesa
arī uzskata, ka Līguma noteikumi attiecībā uz personu brīvu
pārvietošanos ir paredzēti, lai sekmētu Kopienas iedzīvotāju iespējas
īstenot profesionālās darbības visā Kopienas teritorijā un lai novērstu
pasākumus, kas varētu Kopienas iedzīvotājiem radīt neizdevīgākus
apstākļus, ja tie vēlētos uzsākt saimnieciskas darbības citas
dalībvalsts teritorijā (sk. 1988. gada 7. jūlija spriedumu
lietā 143/87
Stanton
,
Recueil
, 3877. lpp., 13. punkts, un 1992. gada 7. jūlija spriedumu lietā C‑370/90
Singh
,
Recueil
, I‑4265. lpp., 16. punkts).
Šajā
kontekstā dalībvalstu pilsoņiem Līgumā ir tieši paredzētas tiesības
atstāt savu izcelsmes valsti, lai ierastos citas dalībvalsts teritorijā
un apmestos tur nolūkā sākt saimniecisku darbību (sk. it īpaši
1991. gada 5. februāra spriedumu lietā C‑363/89
Roux
,
Recueil
, I‑273. lpp., 9. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Singh
, 17. punkts).
Normas,
kas aizliedz vai kavē dalībvalstu pilsoņus atstāt savu izcelsmes
valsti, lai izmantotu savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, rada
šķēršļus šai brīvībai, pat ja tās attiecas uz visiem darba ņēmējiem
neatkarīgi no to pilsonības (sk. arī 1991. gada 7. marta
spriedumu lietā C‑10/90
Masgio
,
Recueil
, I‑1119. lpp., 18. un 19. punkts).
Turklāt Tiesa 1988. gada 27. septembra spriedumā lietā 81/87
Daily Mail and General Trust
(
Recueil
,
5483. lpp., 16. punkts) ir norādījusi, ka, lai gan Līguma
normas, kas attiecas uz uzņēmējdarbības brīvību, ir vērstas uz to, lai
attiecībā uz ārvalstu personām un sabiedrībām nodrošinātu tādu pašu
attieksmi kā šīs valsts pilsoņiem, tās dalībvalstīm arī aizliedz
ierobežot savas valsts pilsoņu vai sabiedrību, kas dibinātas saskaņā ar
tās tiesībām un atbilst Līguma 58. panta definīcijai, pārcelšanos
uz citu dalībvalsti. Līguma 52. un turpmākajos pantos paredzētās
tiesības zaudētu jēgu, ja izcelsmes dalībvalsts varētu liegt sabiedrībām
to atstāt, lai veiktu uzņēmējdarbību citā dalībvalstī. Tie paši
apsvērumi attiecas arī uz Līguma 48. pantu saistībā ar noteikumiem,
kas kavē vienas dalībvalsts pilsoņu pārvietošanās brīvību, ja tie vēlas
nodibināt algota darba attiecības citā dalībvalstī.
Protams,
tā ir taisnība, ka pamata lietās izskatāmie pārcelšanas noteikumi
attiecas arī uz spēlētāju pārcelšanu starp klubiem, kas pieder dažādām
nacionālām asociācijām vienas dalībvalsts ietvaros, un ka līdzīgi
noteikumi attiecas uz pārcelšanu starp klubiem, kas pieder vienai
nacionālai asociācijai.
Tomēr,
kā norādījis Ž. M. Bosmāns, Dānijas valdība un
ģenerāladvokāts savu secinājumu 209. un 210. punktā, šie
noteikumi varētu ierobežot to spēlētāju pārvietošanās brīvību, kas
vēlētos strādāt citā dalībvalstī, tiem liedzot vai kavējot atstāt
klubus, pie kuriem viņi pieder, pat pēc darba līguma termiņa beigšanās.
Tā
kā noteikumi paredz, ka profesionāls futbolists nevar sākt darbību
jaunā citas dalībvalsts klubā, pirms viņa iepriekšējam klubam nav
samaksāta pārcelšanas atlīdzība, par kuru klubi vienojušies vai kas
noteikta saskaņā ar sporta federāciju noteikumiem, minētās normas ir
šķērslis brīvai personu apritei.
Kā pareizi norādījusi valsts tiesa, šādu secinājumu neiespaido fakts, ka
UEFA
1990. gadā
pieņemtie pārcelšanas noteikumi paredz, ka darījumu attiecības starp
abiem klubiem nedrīkst iespaidot spēlētāja darbību, kurš var brīvi
spēlēt jaunā kluba sastāvā. Jaunajam klubam tomēr ir jāsamaksā norunātā
maksa, pretējā gadījumā var tikt piemērots sods līdz pat tā izslēgšanai
parādu dēļ. Līdz ar to klubam nav iespēju nolīgt citas dalībvalsts kluba
spēlētāju bez pārcelšanas atlīdzības samaksāšanas.
Šādu secinājumu pieļauj arī tiesu prakse, uz ko atsaucas
URBSFA
un
UEFA
,
proti, ka Līguma 30. pants neliedz tādu valsts tiesību normu
piemērošanu, kas ierobežo vai aizliedz kādu pārdošanas veidu, ja vien
šīs normas netiek attiecinātas uz visiem tirgotājiem, kas darbojas
valsts teritorijā, un gan no likuma viedokļa, gan praksē vienādi ietekmē
kā vietējo, tā citu dalībvalstu preču tirdzniecību (sk. 1993. gada
24. novembra spriedumu apvienotajās lietās C‑267/91 un C‑268/91
Keck
un
Mithouard
,
Recueil
, I‑6097. lpp., 16. punkts).
Lai
gan pamata lietās izskatāmie noteikumi ir piemērojami arī pārcelšanai
starp klubiem, kas pieder dažādām nacionālajām asociācijām vienas
dalībvalsts ietvaros, un ir līdzīgi noteikumiem, kas regulē pārcelšanu
starp vienai nacionālajai asociācijai piederošajiem klubiem, tie tieši
iespaido spēlētāju nodarbinātības iespējas citā dalībvalstī un tāpēc var
kavēt darba ņēmēju pārvietošanās brīvību. Tāpēc tos nevar salīdzināt ar
preču pārdošanas noteikumiem, uz kuriem saskaņā ar spriedumu lietā
Keck
un
Mithouard
neattiecas Līguma 30. pants (attiecībā uz pakalpojumu sniegšanas
brīvību sk. arī 1995. gada 10. maija spriedumu lietā C‑384/93
Alpine Investments
,
Recueil
, I‑1141. lpp., 36.–38. punkts).
Tādējādi
pārcelšanas noteikumi rada šķēršļus darba ņēmēju pārvietošanās
brīvībai, kas saskaņā ar Līguma 48. pantu ir aizliegts. Tas būtu
pieļaujams vienīgi gadījumā, ja šīs normas būtu nepieciešamas Līgumam
atbilstoša un leģitīma mērķa sasniegšanai un ja tās būtu pamatotas ar
primāriem vispārējo interešu iemesliem. Taču pat šādā gadījumā šo
noteikumu piemērošanai ir jānodrošina minētā mērķa sasniegšana un tā
nedrīkst pārsniegt tai nepieciešamo pasākumu robežas (sk. iepriekš
minēto spriedumu lietā
Kraus
, 32. punkts, un 1995. gada 30. novembra spriedumu lietā C‑55/94
Gebhard
,
Recueil
, I‑4165. lpp., 37. punkts).

Pamatojuma esamība
Pirmkārt,
URBSFA
,
UEFA
,
kā arī Francijas un Itālijas valdības apgalvo, ka pārcelšanas noteikumu
pamatojums ir nepieciešamība saglabāt finansiālu un sportisku līdzsvaru
starp klubiem, kā arī nepieciešamība atbalstīt jauno, talantīgo
spēlētāju meklēšanu un jauno spēlētāju mācības.
Ievērojot
sporta, un it īpaši futbola, būtisko sabiedrisko nozīmi Kopienā, ir
jāatzīst, ka mērķi, kas veicina līdzsvara uzturēšanu starp klubiem,
nodrošinot sava veida līdzvērtīgas iespējas un spēļu rezultātu
iepriekšēju neparedzamību, kā arī jauno spēlētāju iesaistīšanas un
apmācības veicināšanu, ir atzīstami par pamatotiem mērķiem.
Attiecībā
uz pirmo no šiem mērķiem Ž. M. Bosmāns pareizi norādījis, ka
pārcelšanas noteikumu piemērošana nav atbilstošs līdzeklis, lai
saglabātu finansiālu un sportisku līdzsvaru futbolā. Šie noteikumi nedz
liedz bagātākajiem klubiem nolīgt labākos spēlētājus, nedz arī novērš
pieejamo naudas līdzekļu izšķirošo nozīmi sporta sacensībās, tā būtiski
mainot spēku samēru starp klubiem.
Attiecībā
uz otro mērķi jāatzīst, ka iespēja saņemt pārcelšanas, pilnveidošanās
vai apmācības atlīdzību patiešām varētu mudināt futbola klubus meklēt
jaunos talantus un apmācīt jaunos spēlētājus.
Tomēr,
tā kā nav iespējams droši prognozēt jauno sportistu nākotni un to, cik
no viņiem kļūs par profesionāliem spēlētājiem, šī atlīdzība ir tikai
eventuāla un nekādā ziņā nav saistīta ar faktiskajām mācību izmaksām, ko
klubs sedz gan tiem, kas nākotnē kļūs par profesionāļiem, gan tiem, kas
par tādiem nekļūs. Šajos apstākļos iespēja saņemt šādus maksājumus
nevar būt nedz izšķirošais faktors, kas veicinātu jauno spēlētāju atlasi
un apmācību, nedz arī piemērotākais veids šādu darbību finansēšanai,
īpaši attiecībā uz mazajiem klubiem.
Turklāt,
kā norādījis ģenerāladvokāts savu secinājumu 226. un turpmākajos
punktos, tos pašus mērķus vismaz tikpat efektīvi ir iespējams sasniegt,
izmantojot pasākumus, kas nekavē darba ņēmēju pārvietošanās brīvību.
Tālāk
tiek apgalvots, ka pārcelšanas noteikumi ir nepieciešami, lai
nodrošinātu futbola organizāciju pasaules mērogā.
Saistībā
ar to jānorāda, ka izskatāmā lieta attiecas uz šo noteikumu piemērošanu
Kopienā, bet neattiecas uz attiecībām starp dalībvalstu nacionālajām
asociācijām un uz attiecībām ar trešām valstīm. Turklāt atšķirīgu
noteikumu piemērošana pārcelšanai starp klubiem, kas pieder pie Kopienas
valstu nacionālām asociācijām, un pārcelšanai starp trešo valstu
klubiem un ar tiem saistītām asociācijām noteikti neradītu īpašus
sarežģījumus. No iepriekš minētā 22. un 23. punkta ir skaidrs,
ka noteikumi, kas līdz šim ir regulējuši pārcelšanu starp zināmu
dalībvalstu nacionālajām asociācijām, atšķiras no starptautiskajā līmenī
piemērojamajiem noteikumiem.
Visbeidzot,
arguments, ka aplūkojamie noteikumi ir nepieciešami, lai kompensētu
klubiem izdevumus, kas radušies maksājot atlīdzību, nolīgstot
spēlētājus, nav pieņemams, jo tas pamato darba ņēmēju pārvietošanās
brīvības ierobežošanas nepieciešamību tikai ar to, ka šādi šķēršļi ir
pastāvējuši jau iepriekš.
Tāpēc
uz pirmo jautājumu ir jāatbild tā, ka Līguma 48. pants aizliedz
piemērot sporta asociāciju pieņemtos noteikumus, kas paredz, ka
profesionāls futbolists, kurš ir vienas dalībvalsts pilsonis, pēc līguma
ar klubu termiņa izbeigšanās nevar kļūt par citas dalībvalsts kluba
spēlētāju, ja jaunais klubs nesamaksā iepriekšējam klubam pārcelšanas,
apmācības vai pilnveidošanās atlīdzību.

Līguma 48. panta interpretācija attiecībā uz pilsonības klauzulām
Ar
savu otro jautājumu valsts tiesa būtībā jautā, vai Līguma
48. pants aizliedz piemērot tādus sporta asociāciju noteikumus, kas
paredz, ka to organizētajās sacensībās futbola klubu var pārstāvēt
tikai ierobežots skaits profesionālu spēlētāju ar citas dalībvalsts
pilsonību.

Šķēršļi darba ņēmēju pārvietošanās brīvībai
Kā
Tiesa jau norādījusi 87. punktā, Līguma 48. pants attiecas uz
noteikumiem, ko pieņēmušas sporta asociācijas un kas nosaka, kādā veidā
algotā darbā iesaistāmi profesionālie sportisti. Tāpēc jāizvērtē, vai
noteikumi par pilsonību ir 48. pantā aizliegtais šķērslis darba
ņēmēju pārvietošanās brīvībai.
Līguma
48. panta otrais punkts tieši paredz, ka darba ņēmēju
pārvietošanās brīvība nozīmē, ka jālikvidē jebkāda dalībvalstu darba
ņēmēju diskriminācija pilsonības dēļ attiecībā uz nodarbinātību,
atalgojumu un citiem darba nosacījumiem.
Šī
norma ir īstenota ar 4. pantu Padomes 1968. gada
15. oktobra Regulā (EEK) Nr. 1612/68 par darba ņēmēju brīvu
pārvietošanos Kopienā (OV L 257, 2. lpp.), kas nosaka, ka
dalībvalstu normatīvie un administratīvie akti, kas ierobežo
ārvalstnieku skaitu vai īpatsvaru jebkurā uzņēmumā, nozarē vai reģionā,
vai arī valsts līmenī, neattiecas uz citu dalībvalstu pilsoņiem.
Tas
pats princips piemērojams pilsonības klauzulām, kas ietvertas sporta
asociāciju reglamentos un ierobežo citām dalībvalstīm piederīgo
profesionālo spēlētāju tiesības piedalīties futbola sacensībās (sk.
iepriekš minēto spriedumu lietā
Donà
, 19. punkts).
Nav
būtisks fakts, ka šīs klauzulas attiecas nevis uz spēlētāju
nodarbinātību, kas nav ierobežota, bet gan uz to, cik lielā mērā tie var
pārstāvēt klubu oficiālajās sacensībās. Tā kā līdzdalība šādās
sacensībās ir profesionālo spēlētāju darbības būtība, noteikumi, kas
šādu līdzdalību ierobežo, acīmredzami ierobežo arī minēto spēlētāju
nodarbinātības iespējas.

Pamatojuma esamība
Pēc
šķēršļa esamības konstatēšanas ir jāizvērtē, vai šāda šķēršļa
pastāvēšana var tikt pamatota, ievērojot Līguma 48. pantu.

URBSFA
,
UEFA
,
kā arī Vācijas, Francijas un Itālijas valdības apgalvo, ka pilsonības
klauzulas pamato no ekonomiskiem apsvērumiem neatkarīgi iemesli, kas
skar vienīgi sportu.
Pirmkārt,
šie noteikumi nodrošina tradicionālo saikni starp katru klubu un
valsti, kurā tas darbojas; tas ir nozīmīgs faktors, kas ļauj sabiedrībai
identificēt sevi ar tās iecienīto komandu un nodrošināt, ka klubi,
piedaloties starptautiskajās sacensībās, tiešām pārstāv savas valstis.
Otrkārt,
šīs klauzulas ir nepieciešamas, lai nodrošinātu pietiekamu skaitu
spēlētāju ar attiecīgās dalībvalsts pilsonību, lai nacionālās izlases
sastāvā visās pozīcijās varētu spēlēt augstas klases spēlētāji.
Treškārt,
tās palīdz saglabāt spēka līdzsvaru starp klubiem, liedzot vienīgi
visbagātākajiem klubiem piesaistīt vislabākos spēlētājus.
Visbeidzot,
UEFA uzsver, ka “3 + 2” noteikums ticis izstrādāts sadarbībā
ar Komisiju un ir regulāri pārskatāms, lai nodrošinātu tā atbilstību
Kopienas politikas attīstībai.
Šajā ziņā jāatceras, ka iepriekš minētajā spriedumā lietā
Donà
,
proti, tā 14. un 15. punktā, Tiesa ir lēmusi, ka Līguma
noteikumi par personu pārvietošanās brīvību neliedz pieņemt noteikumus
vai praksi, kas atsevišķās sacensībās nepieļauj citu valstu spēlētāju
līdzdalību no ekonomiskiem apsvērumiem neatkarīgu iemeslu dēļ, kas
saistīti tikai ar šādu sacensību īpašām iezīmēm un apstākļiem, kā arī
sporta interesēm, piemēram, ja notiek sacensības starp dažādu valstu
nacionālajām komandām. Tomēr Tiesa ir uzsvērusi, ka minēto noteikumu
piemērošanas ierobežojumiem jābūt atbilstošiem to patiesajam mērķim.
Šajā
gadījumā pilsonības klauzulas neattiecas tikai uz īpašām sacensībām,
kurās piedalās savu valsti pārstāvošas komandas, bet gan ir piemērojamas
attiecībā uz visām oficiālajām sacensībām starp klubiem un tātad tieši
skar profesionālo spēlētāju darbību.
Šajos
apstākļos nevar uzskatīt, ka pilsonības klauzulas atbilst Līguma
48. pantam; pretējā gadījumā pants zaudētu savu lietderīgo
iedarbību un pamattiesības uz brīvām darba iespējām, ko šī norma
individuāli paredz katram darba ņēmējam Kopienā, tiktu padarītas par
nevajadzīgām (attiecībā uz šo jautājumu sk. 1987. gada
15. oktobra spriedumu lietā 222/86
Heylens
,
Recueil
, 4097. lpp., 14. punkts).
Nevienā
no argumentiem, ko izteikušas sporta asociācijas un valdības, kas
iesniegušas Tiesai savus apsvērumus, netiek apšaubīta šā secinājuma
pamatotība.
Pirmkārt,
jānorāda, ka futbola kluba saikni ar dalībvalsti, kurā tas nodibināts,
nevar uzskatīt par būtiskāku attiecībā uz tā darbību sportā par kluba
saikni ar tā atrašanās vietu, pilsētu, reģionu vai, Lielbritānijas
gadījumā – teritoriju, kuras ietvaros darbojas katra no četrām
asociācijām. Kaut arī nacionālajos čempionātos piedalās klubi no
dažādiem reģioniem, pilsētām vai apdzīvotām vietām, nav normas, kas
liegtu šādās sacensībās piedalīties spēlētājiem no citiem reģioniem,
pilsētām vai apdzīvotām vietām.
Turklāt
starptautiskās sacensībās piedalīties var vienīgi tie klubi, kas savas
mītnes valsts ietvaros sasnieguši zināmus rezultātus, nepiešķirot
būtisku nozīmi spēlētāju pilsonībai.
Otrkārt,
ir jāievēro, ka, lai gan nacionālās komandas sastāvā spēlē vienīgi
spēlētāji ar attiecīgās valsts pilsonību, šiem spēlētājiem nav obligāti
jābūt reģistrētiem par kāda no šīs valsts klubiem spēlētājiem. Faktiski
sporta asociāciju noteikumi dažās sacensībās pieļauj ārvalstu spēlētāju
līdzdalību nacionālajā komandā.
Lai
gan darba ņēmēju pārvietošanās brīvība, atverot vienas valsts darba
tirgu citas valsts pilsoņiem, var ierobežot darba ņēmēju izredzes atrast
darbu savas pilsonības valstī, tā tiem pašiem darba ņēmējiem piedāvā
arī jaunas darba iespējas citās dalībvalstīs. Šie apsvērumi, protams,
attiecas arī uz profesionāliem futbolistiem.
Treškārt,
attiecībā uz klubu sportiskā līdzsvara uzturēšanu jāievēro, ka ar
pilsonības klauzulām, kas aizkavētu bagātākos klubus pieņemt darbā
labākos ārvalstu spēlētājus, nav iespējams sasniegt šo mērķi, jo nekādi
noteikumi neierobežo šo klubu iespēju nolīgt valsts labākos spēlētājus,
kas tāpat izjauktu šo spēku līdzsvaru.
Visbeidzot,
attiecībā uz argumentu par Komisijas līdzdalību “3 + 2”
noteikuma izstrādē jāuzsver, ka, izņemot gadījumus, kad Komisijai ir
tieši uzticētas šādas pilnvaras, Komisija nevar garantēt kādas
specifiskas prakses atbilstību Līgumam (sk. arī 1981. gada
27. maija spriedumu apvienotajās lietās 142/80 un 143/80
Essevi
un
Salengo
,
Recueil
, 1413. lpp., 16. punkts). Nekādā ziņā tai nav pilnvaru atļaut rīcību, kas ir pretrunā ar Līgumu.
No
iepriekš minētā jāsecina, ka Līguma 48. pants aizliedz piemērot
tādus sporta asociāciju pieņemtos noteikumus, kas paredz, ka to
organizētajās sacensībās futbola klubu var pārstāvēt tikai ierobežots
skaits profesionālu spēlētāju ar citas dalībvalsts pilsonību.

Līguma 85. un 86. panta interpretācija
Tā
kā divu minēto veidu noteikumi ir pretrunā ar Līguma 48. pantu,
lēmums par Līguma 85. un 86. panta interpretāciju nav
nepieciešams.

Šā sprieduma spēks laikā

UEFA
un
URBSFA
savos
rakstveida un mutvārdu apsvērumos ir vērsušas Tiesas uzmanību uz
nopietnajām sekām, kuras lēmums varētu radīt visai futbola
organizācijai, ja tā uzskatītu, ka pārcelšanas atlīdzība un pilsonības
klauzulas nav saderīgas ar Līgumu.
Ž. M. Bosmāns
ierosina, ka Tiesa varētu ierobežot sava sprieduma spēku laikā
attiecībā uz pārcelšanas noteikumiem, piebilstot, ka šāds risinājums nav
obligāti nepieciešams.
Kā
liecina pastāvīgā judikatūra, Kopienu tiesību normas interpretācija, ko
Tiesa sniedz, pildot Līguma 177. pantā piešķirto kompetenci,
skaidro un vajadzības gadījumā precizē, kāda ir šo tiesību normu nozīme
un iedarbība un kā to vajag vai būtu vajadzējis saprast vai piemērot no
konkrēto normu spēkā stāšanās brīža. Tātad šādi interpretētas tiesības
var tikt piemērotas un tiesai tās ir jāpiemēro pat attiecībā uz
tiesiskajām attiecībām, kas radušās vai nodibinātas, pirms pieņemts
spriedums par interpretāciju, ja ir ievēroti nosacījumi, kas ļauj celt
prasību kompetentajā tiesā par strīdu saistībā ar attiecīgās normas
interpretāciju (sk. it īpaši 1988. gada 2. februāra spriedumu
lietā 24/86
Blaizot
,
Recueil
, 379. lpp., 27. punkts).
Tikai
izņēmuma gadījumā Tiesa, piemērojot Kopienas tiesiskajai kārtībai
piemītošo vispārējo tiesiskās drošības principu, visām ieinteresētajām
personām var ierobežot iespēju atsaukties uz tādējādi interpretēto
normu, lai apšaubītu labticīgi izveidotas tiesiskās attiecības. Šādu
ierobežojumu var pieļaut tikai Tiesa, lemjot par to tajā pašā spriedumā,
ar kuru tā atbild uz interpretācijas jautājumu (sk. iepriekš minēto
spriedumu lietā
Blaizot
, 28. punkts, un iepriekš minēto spriedumu lietā
Legros
u.c., 30. punkts).
Šajā
lietā to noteikumu īpašās iezīmes, ko pieņēmušas sporta asociācijas
attiecībā uz spēlētāju pārcelšanu starp dažādu dalībvalstu klubiem, kā
arī apstāklis, ka tādi paši vai līdzīgi noteikumi attiecas gan uz
pārcelšanu starp klubiem, kas pieder pie vienas nacionālās asociācijas,
gan starp klubiem, kas pieder pie dažādām nacionālām asociācijām vienā
dalībvalstī, ir radījuši neskaidrību par minēto noteikumu saderību ar
Kopienu tiesībām.
Šādos
apstākļos imperatīvie tiesiskās drošības apsvērumi ir pret to, lai
tiktu apšaubītas tiesiskās situācijas, kuru sekas jau ir iestājušās.
Tomēr ir jāizdara izņēmums to personu labā, kas noteiktajā laikā ir
veikušas pasākumus, lai aizsargātu savas tiesības. Visbeidzot,
jāprecizē, ka minētās interpretācijas ietekmes ierobežošanu var atļaut
tikai attiecībā uz pārcelšanas, apmācības vai pilnveidošanās atlīdzību,
kas šā sprieduma brīdī ir jau samaksāta vai vēl jāmaksā saskaņā ar
pienākumu, kas radies pirms šī datuma.
Tāpēc
ir jāpieņem lēmums, ka uz Līguma 48. panta tiešo ietekmi nevar
atsaukties, pamatojot prasību par pārcelšanas, apmācības vai
pilnveidošanās atlīdzību, kas šā sprieduma brīdī jau ir samaksāta vai
vēl jāmaksā saskaņā ar pienākumu, kas radies pirms šī datuma, ja vien
runa nav par personām, kas iesniegušas pieteikumu tiesā vai saskaņā ar
valsts tiesību aktiem cēlušas līdzīgu prasību pirms šī datuma.
Savukārt
attiecībā uz pilsonības klauzulu pašreizējā sprieduma ietekmes
ierobežošana laikā nav attiecināma. Ņemot vērā jau iepriekš minētos
spriedumus lietās
Walrave
un
Donà
, personas nevarēja uzskatīt, ka no šīm klauzulām izrietošā diskriminācija būtu atbilstoša Līguma 48. pantam.

Par tiesāšanās izdevumiem
Tiesāšanās
izdevumi, kas radušies Dānijas, Vācijas, Francijas un Itālijas
valdībai, kā arī Komisijai, kas iesniedza apsvērumus Tiesai, nav
atlīdzināmi. Attiecībā uz lietas dalībniekiem pamata lietās šī
tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj
par tiesāšanās izdevumiem.
Ar šādu pamatojumu
TIESA,
atbildot uz jautājumiem, ko tai ar 1993. gada 1. oktobra spriedumu iesniegusi
Cour d'appel de Liège
, nospriež:
1)
EEK
līguma 48. pants aizliedz piemērot sporta asociāciju pieņemtos
noteikumus, kas paredz, ka profesionāls futbolists, kurš ir vienas
dalībvalsts pilsonis, pēc līguma termiņa izbeigšanās ar klubu nevar kļūt
par citas dalībvalsts kluba spēlētāju, ja jaunais klubs nesamaksā
iepriekšējam klubam pārcelšanas, apmācības vai pilnveidošanās atlīdzību;
2)
EEK
līguma 48. pants aizliedz piemērot tādus sporta asociāciju
pieņemtos noteikumus, kas paredz, ka to organizētajās sacensībās futbola
klubu var pārstāvēt tikai ierobežots skaits profesionālu spēlētāju ar
citas dalībvalsts pilsonību;
3)
Uz
EEK līguma 48. panta tiešo ietekmi nevar atsaukties, pamatojot
prasību par pārcelšanas, apmācības vai pilnveidošanās atlīdzību, kas šā
sprieduma brīdī jau ir samaksāta vai vēl jāmaksā saskaņā ar pienākumu,
kas radies pirms šī datuma, ja vien runa nav par personām, kas
iesniegušas pieteikumu tiesā vai saskaņā ar valsts tiesību aktiem
cēlušas līdzīgu prasību pirms šī datuma.
Rodríguez Iglesias
Kakouris
Edward
Hirsch
Mancini
Moitinho de Almeida
Kapteyn
Gulmann
Murray
Jann

Ragnemalm
Pasludināts atklātā tiesas sēdē 1995. gada 15. decembrī Luksemburgā.
Sekretārs

Priekšsēdētājs
R. Grass

G. C. Rodríguez Iglesias
*
Tiesvedības valoda – franču.