CELEX: 62001CJ0164
Prasība par zaudējumu atlīdzību
Ārpuslīgumiskā atbildība
Piens
Papildmaksājums
References daudzums
Ražotāji, kas ir apņēmušies neveikt pārdošanu
SLOM ražotāji
Zemnieku saimniecības maiņa
Atteikums piešķirt īpašu references daudzumu

Savā apelācijā Van den Berhs [
Van den Berg
] prasa atcelt Eiropas Kopienas Pirmās instances tiesas 2001. gada 31. janvāra spriedumu lietā T‑143/97
Van den Berg/
Padome un Komisija (
Recueil 2001,
II‑277. lpp., turpmāk tekstā – "Pārsūdzētais spriedums"), ar ko Pirmās instances tiesa, piemērojot EK līguma 178. pantu un
215. panta otro daļu (jaunajā redakcijā – EKL 235. pants un 288. panta otrā daļa), noraidīja viņa prasību par Kopienas ārpuslīgumisko
atbildību.

Atbilstošās tiesību normas

References daudzuma sistēma
Padomes 1977. gada 17. maija Regula (EEK) Nr. 1078/77, ar ko ievieš piemaksprēmiju sistēmu par piena un piena produktu nepārdošanu
un piena govju ganāmpulku pārveidošanu (OV L 131, 1. lpp.), paredzēja izmaksāt nepārdošanas piemaksprēmiju vai pārveidošanas
piemaksprēmiju ražotājiem, kas apņemas nepārdot pienu vai piena produktus piecu gadu nepārdošanas periodā vai nepārdot pienu
vai piena produktus un pārveidot savus piena govju ganāmpulkus tā, lai ražotu gaļu četru gadu pārveidošanas periodā.
Atbilstoši Padomes 1984. gada 31. marta Regulai (EEK) Nr. 856/84, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 804/68 par piena un piena produktu
tirgus kopīgo organizāciju (OV L 90, 10. lpp.), un 1984. gada 31. marta Regulai, ar ko pieņem vispārīgus noteikumus Regulas
(EEK) 804/68 5.c pantā minētās nodevas piemērošanai piena un piena produktu nozarē (OV L 90, 13. lpp.), kopš 1984. gada 1. aprīļa
ir izveidota papildu nodeva, ko iekasē par piegādātā piena daudzumu, kas ir pārsniedzis kvotu [references daudzumu], ko nosaka
katram uzpircējam katrai dalībvalstij garantētā kopējā daudzuma ietvaros. References daudzums, kas ir atbrīvots no papildu
nodevas, bija vienāds ar piena vai pienam līdzvērtīgu produktu daudzumu, ko piegādā ražotājs un ko uzpērk piena pārstrādes
uzņēmums atbilstoši dalībvalsts izvēlētai formulai atsauces gada laikā, kas attiecībā uz Nīderlandi bija 1983. gads.
Ražotāji, kuri nepiegādāja pienu attiecīgās dalībvalsts rezervētā atsauces gada laikā, kas ir apņemšanās izpilde Regulas Nr. 1078/77
ietvaros, tika izslēgti no references daudzuma piešķiršanas. Šādus ražotājus sauc par "
SLOM
ražotājiem".
Ar 1988. gada 28. aprīļa spriedumiem lietā 120/86
Mulder
(
Recueil 1988,
2321. lpp., turpmāk tekstā "spriedums
Mulder I
") un lietā 170/86
Von Deetzen
(
Recueil 1988,
2355. lpp.) Tiesa par spēkā neesošu pasludināja Regulu Nr. 857/84, ko papildināja Komisijas 1984. gada 16. maija Regula (EEK)
Nr. 1371/84, ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Regulas (EEK) 804/68 5.c pantā minētās papildu nodevas piemērošanai
piena un piena produktu nozarē (OV L 132, 11. lpp.), ciktāl tajā netika paredzēta references daudzuma piešķiršana ražotājiem,
kas, izpildot apņemšanos atbilstoši Regulai Nr. 1078/77, nav piegādājuši pienu attiecīgās dalībvalsts rezervētā atsauces gada
laikā.
Pēc minētajiem spriedumiem Padome 1989. gada 20. martā pieņēma Regulu (EEK) Nr. 764/89, ar ko grozīja Regulu Nr. 857/84 (OV L 84,
2. lpp.), kas stājās spēkā 1989. gada 29. martā, lai piešķirtu
SLOM
ražotājiem īpašu references daudzumu, kas veidoja 60 % no to produkcijas to 12 mēnešu laikā, kas bija laikposms pirms ražotāju
apņemšanās nepārdot [pienu vai piena produktus] vai pārveidot [ganāmpulkus] Regulas Nr. 1078/77 ietvaros.
Piemērojot Regulu (EEK) Nr. 764/89, ar Komisijas 1989. gada 20. aprīļa Regulu (EK) Nr. 1033/89, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1546/88,
ar kuru nosaka Padomes Regulas (EEK) 804/68 5.c pantā minētās papildu nodevas piemērošanas noteikumus(OV L 110, 11. lpp.),
šajā [pēdējā] regulā tika ietverts 3.a pants, kura 1. punkta 1. daļas redakcija ir šāda:
"Ieinteresētais ražotājs Regulas (EEK) Nr. 857/84 3.a panta 1. punktā paredzēto pieteikumu [īpašam references daudzumam] iesniedz
kompetentajā iestādē, ko norāda dalībvalsts saskaņā ar tās izstrādātiem noteikumiem un ievērojot nosacījumu, ka ražotājs var
pierādīt, ka tas joprojām pārvalda pilnībā vai daļēji to pašu zemnieku saimniecību, kuru tas pārvaldīja brīdī, kad tika apstiprināts
viņa Komisijas Regulas Nr. 1391/78 5. panta 2. punktā paredzētais piemaksprēmiju piešķiršanas pieteikums."

References daudzums zemnieku saimniecības nodošanas gadījumā
Kas attiecas uz sekām, kādas iestājas attiecībā uz references daudzumu zemnieku saimniecības nodošanas gadījumā, Regulas Nr. 857/84
7. panta 1. un 4. punkts, ko groza ar Padomes 1985. gada 26. februāra Regulu (EEK) Nr. 590/85 (OV L 68, 1. lpp.), paredz:
"1. Zemnieku saimniecības pārdošanas, iznomāšanas vai nodošanas ar mantojumu gadījumā attiecīgais references daudzums pilnībā
vai daļēji tiek nodots ieguvējam [pircējam], nomniekam vai mantiniekam saskaņā ar izstrādājamiem noteikumiem.
Gadījumos, kad zemes tiek nodotas publiskām iestādēm un/vai sabiedriski lietderīgai izmantošanai, neskarot 3. punkta otro
daļu, dalībvalstis var paredzēt, ka viss references daudzums vai tā daļa, kas atbilst attiecīgajai zemnieku saimniecībai vai
tikai tās daļai, kas tiek nodota, ir iepriekšējā ražotāja rīcībā, ja tas plāno turpināt piena ražošanu.
[..]
4. Gadījumos, kad lauku nomas termiņš iztek un nomniekam nav tiesību uz nomas līguma pagarināšanu ar analogiem nosacījumiem,
dalībvalstis var paredzēt, ka viss references daudzums vai tā daļa, kas atbilst attiecīgajai zemnieku saimniecībai, kas ir
nomas objekts, ir iepriekšējā nomnieka rīcībā, ja tas plāno turpināt piena ražošanu."
Komisijas 1988. gada 3. jūnija Regulā (EEK) Nr. 1546/88, ar ko nosaka Regulas (EEK) 804/68 5.c pantā minētās papildu nodevas
piemērošanas noteikumus(OV L 139, 12. lpp.) 7. panta pirmajā daļā, ir paredzēts:
"Piemērojot Regulu (EEK) Nr. 857/84 un neskarot minētā panta 3. punktu, ražotāju un uzpircēju kvota A un B formulu ietvaros,
kā arī references daudzums ražotājiem, kas pārdod tieši patēriņam, tiek nodots, pastāvot šādiem nosacījumiem:
1)      pilnīgas zemnieku saimniecības pārdošanas, iznomāšanas vai nodošanas ar mantojumu gadījumā attiecīgais references daudzums
tiek nodots ražotājam, kas pārņem zemnieku saimniecību;
[..]
3)      1. un 2. punkta, kā arī ceturtās daļas noteikumi ir piemērojami saskaņā ar dažādiem valsts regulējumiem pēc analoģijas ar
citiem nodošanas gadījumiem, kas ietver līdzīgu juridisku iedarbību uz ražotājiem;
4)      gadījumos, kad piemēro 7. panta 1. punkta otro daļu un Regulas (EEK) Nr. 857/84 4. punktu, attiecīgi, par zemes nodošanu publiskām
iestādēm un/vai sabiedriski lietderīgai izmantošanai, no vienas puses, un gadījumos, kad lauku nomas termiņš iztek, nepastāvot
iespējām to pagarināt ar analogiem nosacījumiem, no otras puses, viss references daudzums vai tā daļa attiecīgajai zemnieku
saimniecībai vai tā daļai, kura, atbilstoši gadījumam, tiek nodota vai kuras nomas līgums netiek pagarināts, ir nododama attiecīgajam
ražotājam, ja tas plāno turpināt piena ražošanu, ar nosacījumu, ka tā rīcībā esošo references daudzumu summa attiecīgajai
zemnieku saimniecībai, kuru tas pārņem vai kurā tas ražo savu produkciju, nav lielāka par references daudzumu, kāds tam bija
pirms nodošanas vai nomas līguma termiņa notecēšanas."

Kompensāciju sistēma un noilgums
Ar 1992. gada 19. maija spriedumu lietā C‑104/89 un C‑37/90
Mulder
u.c.
/
Padome un Komisija (
Recueil 1992,
I‑3061. lpp., turpmāk tekstā – "spriedums
Mulder II
") Tiesa pasludināja, ka Eiropas Kopiena ir atbildīga par zaudējumiem, ko cietuši konkrēti piena ražotāji, kas bija uzņēmušies
saistības Regulas Nr. 1078/77 ietvaros un tā rezultātā tika atturēti no piena pārdošanas, piemērojot Regulu Nr. 857/84.
Ievērojot šo spriedumu, Padome un Komisija 1992. gada 5. augusta "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" publicēja Paziņojumu
92/C‑198/04 (OV C 198, 4. lpp., turpmāk tekstā – "1992. gada 5. augusta paziņojums"). Šajā paziņojumā ir norādīts:
"Ievērojot Eiropas Kopienu Tiesas 1992. gada 19. maija spriedumu apvienotajās lietās C‑104/89 (
Mulder
) un C‑37/90 (
Heinemann
), Kopienu iestādes uzskata par nepieciešamu interesentiem paziņot šādu informāciju.
1)      Tiesa ir atzinusi, ka Kopienai ir ārpuslīgumiskā atbildība EEK līguma 215. panta ietvaros attiecībā pret katru ražotāju atbilstoši
Regulas (EEK) Nr. 857/84 12. panta c) punktā norādītajai definīcijai, kas ir cietis atlīdzināmus zaudējumus iepriekš minētā
sprieduma nozīmē, jo tas nav varējis pieņemamā laika periodā saņemt piena kvotu, ievērojot savu dalību sistēmā, ko izveido
Regula (EEK) Nr. 1078/77 un kas patiešām atbilst no šī sprieduma izrietošajiem kritērijiem un nosacījumiem.
2)      Iestādes apņemas attiecībā uz visiem 1. punktā norādītajiem ražotājiem līdz 3. punktā paredzētā termiņa notecēšanai atteikties
izvirzīt iebildi par noilgumu, kas izriet no EK Tiesas Statūtu 43. panta noteikumiem, ar nosacījumu, ka tiesības uz atlīdzību
vēl nebija noilgušas līdz šī paziņojuma publicēšanas dienai "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" vai līdz dienai, kad ražotājs
jau bija vērsies iestādēs.
3)      Lai piešķirtu 1992. gada 19. maija spriedumam pilnu iedarbību, iestādes pieņems praktiskus pasākumus atlīdzībai attiecīgajām
personām, ieskaitot procentu jautājumu.
Iestādes precizēs, kurās iestādēs un kādos termiņos pieteikumi ir iesniedzami. Ražotāji var būt droši, ka tie nezaudēs savas
tiesības, ja tie Kopienu vai valsts iestādēs nebūs snieguši paziņojumu pirms šī termiņa."
Pēc 1992. gada 5. augusta paziņojuma Padome 1993. gada 22. jūlijā pieņēma Regulu (EEK) Nr. 2187/93, kas paredz piedāvāt kompensāciju
dažiem piena un piena produktu ražotājiem, kuru saimnieciskā darbība uz laiku ir ierobežota (OV L 196, 6. lpp.).
Minētās Regulas 8. pants paredz:
"1. Atlīdzība tiek piešķirta vienīgi par periodu, par kuru tiesības uz atlīdzību nav noilgušas.
2. Lai noteiktu periodu, attiecībā uz kuru atlīdzība ir piešķirta:
a)      par dienu, kurā beidzas EK Tiesas Statūtu 43. pantā noteiktais piecu gadu noilguma termiņš, tiek noteikts datums, kad pieteikums
tiek iesniegts Kopienu iestādēs, vai, ja tiek iesniegta prasība Tiesā, datums, kad prasība ir ierakstīta Tiesas reģistrā,
vai, vēlākais, diena, ar ko datēts iestāžu paziņojums, kas publicēts "Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī" Nr. C 198, proti,
1992. gada 5. augusts;
[..]."
Regulas Nr. 2187/93 10. panta 2. punkts paredz:
"Ražotājs adresē savu pieteikumu kompetentajai iestādei. Ražotāja pieteikums jāiesniedz kompetentajā iestādē vēlākais līdz
1993. gada 30. septembrim, pretējā gadījumā tas tiks noraidīts.
EK Tiesas Statūtu 43. pantā paredzētais noilguma termiņš atsāk tecēt attiecībā uz visiem ražotājiem, sākot no pirmajā daļā
paredzētā datuma, ar nosacījumu, ka minētajā daļā norādītais pieteikums nav iesniegts pirms šī datuma, ja vien noilgumu nepārtrauc
ar prasības pieteikumu, kas iesniegts Tiesā saskaņā ar tās Statūtu 43. pantu."
EK Tiesas Statūtu 43. pants nosaka:
"Lietas pret Kopienu sakarā ar ārpuslīgumu saistībām nevar ierosināt, ja pagājuši pieci gadi pēc notikuma, kas ļāvis lietu
ierosināt. Noilguma termiņu pārtrauc, ja Tiesā ir ierosināta lieta vai ja pirms šādas lietas cietusī puse iesniegusi lūgumu
attiecīgai Kopienas iestādei. Pēdējā gadījumā lieta jāierosina divos mēnešos, kā tas paredzēts 173. pantā; vajadzības gadījumā
piemēro 175. panta otro daļu."
Atbilstoši EK līguma 175. panta pirmajai un otrajai daļai (jaunajā redakcijā – EKL 232. panta pirmā un otrā daļa):
"Ja Eiropas Parlaments, Padome vai Komisija nepieņem lēmumu, tādējādi pārkāpjot šo Līgumu, citas Kopienas iestādes un dalībvalstis
var griezties Tiesā, lai konstatētu šo pārkāpumu.
Šāda rīcība ir pieļaujama [prasība ir pieņemama] vienīgi tad, ja attiecīgā iestāde vispirms ir aicināta pieņemt lēmumu. Ja
divos mēnešos pēc aicinājuma iestāde nav formulējusi savu nostāju, prasību var celt nākamos divos mēnešos."
Lietās, kas izskatītas spriedumā
Mulder II
, Tiesa lēma par atlīdzības summām, ko prasīja prasītāji 2000. gada 27. janvāra spriedumā lietā C‑104/89 un C‑37/90
Mulder
u.c./Padome un Komisija (
Recueil 2000,
I‑203. lpp.).

Nīderlandes sistēma
Piemērojot Regulas Nr. 764/89 un Nr. 1033/89, Nīderlandes Karaliste 1989. gada 16. maijā pieņēma lēmumu
"Beschikking Superheffing SLOM‑deelnemers"
(lēmums par papildu nodevu, kas piemērojama dalībniekiem piena ražošanai paredzēto liellopu izkaušanas vai pārveidošanas
sistēmā, turpmāk tekstā – "
BSD
"). Tā 3. panta 1. punkts paredz, ka provizorisku references daudzumu
BSD
ietvaros var piešķirt vienīgi gadījumā, ja "pieteikums tiek iesniegts brīdī, kad ražotājs pilnībā vai daļēji uz īpašumtiesību,
ilgtermiņa vai cita nomas līguma pamata, rīkojoties uz sava paša rēķina un riska, jau izmantoja uzņēmumu, uz kuru attiecas
nepārdošanas vienošanās [..]".

Prāvas rašanās fakti
Fakti, kuru dēļ Van den Berhs iesniedza apelācijas sūdzību, Pārsūdzētā sprieduma 14.–21. punktā ir atspoguļoti šādi:
"14       Prasītājs ir piena ražotājs Nīderlandē. Tā kā saskaņā ar Regulu Nr. 1078/77 viņš uzņēmās nepārdošanas saistības līdz 1985. gada
23. februārim, viņš atsauces gada laikā neražoja piena produktus, piemērojot Regulu Nr. 857/84. Tā rezultātā viņš nevarēja
saņemt references daudzumu pēc šīs Regulas stāšanās spēkā.
15       1985. gada 1. maijā prasītājs iegādājās zemnieku saimniecību
Dalfsen
(Nīderlande), kuru viņš vienu gadu pārvaldīja kopā ar savu sākotnējo zemnieku saimniecību, kas atradās Veijē [
Wijhe
] (Nīderlande). Savu zemnieku saimniecību Veijē viņš pārdeva 1986. gada 13. maijā.
16       Ar sava advokāta 1989. gada 31. marta vēstuli [Eiropas Savienības] Padomei un [Eiropas Kopienu] Komisijai prasītājs, kā arī
351 cits ražotājs, kas, izpildot savas apņemšanās saistības Regulas Nr. 1078/77 ietvaros, nebija piegādājuši pienu atsauces
gada laikā un kas parasti tika saukti par
SLOM
ražotājiem un [šajā gadījumā] ir uzskaitīti vēstulei pievienotajā pielikumā, norādīja, ka tie uzskatīja Kopienu par atbildīgu
par zaudējumiem, kas radās Regulas Nr. 857/84 spēkā neesamības dēļ, kā to Tiesa atzinusi spriedumā
Mulder I
. Iestādes uz šo vēstuli neatbildēja.
17       Pēc sprieduma
Mulder I
un Regulas Nr. 764/89 pieņemšanas prasītājs 1989. gada jūnijā atkārtoti prasīja piešķirt kvotu. Šo pieteikumu noraidīja 1989. gada
30. augustā, pamatojoties uz to, ka prasītājs vairāk nepārvaldīja to pašu zemnieku saimniecību, kuru viņš pārvaldīja, uzņemoties
nepārdošanas saistības.
18 Prasītājs valsts tiesās nesekmīgi pārsūdzēja šo lēmumu par noraidīšanu. Minētais lēmums tādējādi stājās likumīgā spēkā.
19       Ar 1992. gada 14. jūlija vēstuli prasītāja padomnieks prasītāja un 1989. gada 31. marta vēstules pielikumā norādīto ražotāju
vārdā pieprasīja ar šīs vēstules datumu pārtraukt noilguma tecējumu. Savā 1992. gada 22. jūlija vēstulē Padomes Juridiskā
dienesta ģenerāldirektors atbildēja, ka noilguma termiņš atsāka tecēt attiecībā uz 348 ražotājiem, tostarp prasītāju, kas
nebija cēluši prasību. Tomēr viņš piekrita, ka 1992. gada 14. jūlija vēstule attiecībā uz viņiem varētu izveidot jaunu iepriekšēju
pieteikumu EK Tiesas Statūtu 43. panta nozīmē. Turpinājumā viņš norādīja, ka Padome neņems vērā noilgumu kopš šī datuma līdz
1992. gada 17. septembrim, ciktāl attiecīgo personu pieteikumiem par atlīdzību 1992. gada 14. jūlijā jau nebija iestājies
noilgums. Nobeigumā viņš precizēja:
"Šī perioda laikā iestādes centīsies kopīgi pieņemt praktiskus noteikumus atlīdzībai saskaņā ar Tiesas spriedumu.
Tādējādi nav nepieciešams Tiesā atkārtoti celt prasību noilguma pārtraukšanai.
Ja šie noteikumi [netiks] pieņemti līdz šā gada 17. septembrim, Padome informēs Jūs par nepieciešamajiem turpmākajiem soļiem."
20      Ar savu 1993. gada 10. septembra vēstuli par atlīdzību konkrētiem ražotājiem Regulas Nr. 2187/93 ietvaros Komisija Nīderlandes
iestādēm norādīja:
"Pielikumā ir atrodams
SLOM
prasītāju saraksts, kuri, pamatojoties uz Kopienas iestāžu 1992. gada 5. augusta vispārējo paziņojumu, pārtrauca noilguma
termiņu, kas piemērojams to pieteikumiem par atlīdzības saņemšanu, lietu iesniedzot Komisijai, Padomei vai Tiesai."
21      Šajā sarakstā bija minēts prasītāja vārds, un 1989. gada 31. marts viņa gadījumā tika norādīts kā datums, kurā, pamatojoties
uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu, tika pārtraukts noilgums."

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un Pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Pirmās instances tiesas kancelejā iesniegts 1997. gada 29. aprīlī, Van den Berhs cēla prasību
pret Padomi un Komisiju par Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, piemērojot [EK] līguma 178. pantu un 215. panta otro daļu.
Ar 1997. gada 24. jūnija rīkojumu Pirmās instances tiesa apturēja tiesvedību līdz Tiesas sprieduma pasludināšanai, izbeidzot
skatīt šajā instancē lietas C‑104/89
Mulder
u.c.
/
Padome un Komisija un C‑37/90
Heinemann
/Padome un Komisija. Pēc lietas dalībnieku uzklausīšanas 1998. gada 30. septembrī neformālas tikšanās laikā tiesvedība tika
atjaunota, pamatojoties uz Pirmās instances tiesas ceturtās palātas priekšsēdētāja 1999. gada 11. marta rīkojumu.
Savā prasībā Van den Berhs prasīja piespriest Kopienai atlīdzināt viņam zaudējumus, kā arī procentu summu NLG 606 315 apmērā,
kas ir palielināma par 8 % gadā par termiņa kavēšanu, skaitot no prasības pieteikuma iesniegšanas dienas.
Ar Pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasību kā nepieņemamu un piesprieda Van den Berham atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus.

Par Kopienas atbildību
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 38. punktā norādīja uz nosacījumiem, ar kādiem iestājas Kopienas atbildība. Tā
sprieduma 39. un 40. punktā nosprieda, ka šī atbildība ir spēkā attiecībā uz
SLOM
ražotājiem, pamatojoties uz tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu.
Attiecībā uz pieteikumu kompensācijas saņemšanai par periodu no 1985. gada 23. februāra līdz 1986. gada 13. maijam vai datumu,
kurā Van den Berhs pārdeva savu
SLOM
zemnieku saimniecību, proti – zemnieku saimniecību, attiecībā uz kuru Van den Berhs bija uzņēmies nepārdošanas saistības
Regulas Nr. 1078/77 ietvaros, – Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 42. punktā atzina, ka netiek pārsūdzēts tas, ka
prasītājs, piemērojot Regulu Nr. 857/84, tika atturēts no piena piegādēm un ka attiecīgie zaudējumi ir attiecināmi uz Kopienu.
Pārsūdzētā sprieduma turpmākajos punktos Pirmās instances tiesa izvērtēja, vai zaudējumi, uz kuriem atsaucas attiecībā uz
periodu pēc 1986. gada 13. maija, bija sekas pirmajam atteikumam piešķirt kvotu prasītājam 1985. gadā.
Šajā sakarā Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 44.–46. punktā nosprieda:
"44      Ir jāatgādina, ka prasītājs 1986. gadā nodeva savu
SLOM
zemnieku saimniecību un pārveda savu ražošanu uz citu zemnieku saimniecību, pamatojoties uz ekonomiskās efektivitātes apsvērumiem.
Tādējādi ir skaidrs, ka šim prasītāja lēmumam, kas tika pieņemts brīvprātīgi, nav nekādas saiknes ar atteikumu piešķirt kvotu
sakarā ar viņa nepārdošanas saistību notecēšanu 1985. gadā.
45       Turklāt, kā izriet no 7. panta 1. punkta Regulā Nr. 857/84, ko groza ar Regulu Nr. 590/85 [..], kas skatīta kopā ar Regulas
Nr. 1546/88 7. pantu, pat gadījumā, ja piena ražotājs nebūtu uzņēmies nepārdošanas vai pārveidošanas saistības, vienas zemnieku
saimniecības kvotas nodošana citai bija iespējama tikai gadījumos, kad zemes tika nodotas publiskām iestādēm un/vai sabiedriskai
izmantošanai (7. panta 1. punkts) vai arī lauku nomas termiņi tuvojās beigām un tos nevarēja pagarināt (7. panta 4. punkts).
46      Tādējādi pat pieņemot, ka patiesībai atbilda fakts, ka ražotāji, kam bija piešķirts references daudzums, 1985./1986. gadā
to varēja nodot atbilstoši Nīderlandes administratīvajai praksei, šāda situācija tomēr nebūtu piekrītoša Kopienas likumdevējam
un Nīderlandes iestāžu pienākums pret prasītāju būtu attiecīgā gadījumā īstenot nediskriminējošu attieksmi."
Pārsūdzētā sprieduma 47. punktā Pirmās instances tiesa atzina, ka pēc Regulas Nr. 764/89 stāšanās spēkā Van den Berha pieteikums
kvotas saņemšanai, piemērojot šo regulu, tika noraidīts, pamatojoties uz 3.a panta 1. punktu Regulā Nr. 1546/88, ko groza
ar Regulu Nr. 1033/89, saskaņā ar kuru īpašs references daudzums tiek piešķirts tad, ja ražotājs var pierādīt, ka tas pieteikuma
[iesniegšanas] dienā pilnībā vai daļēji pārvalda
SLOM
zemnieku saimniecību.
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā šo pasākumu novērtēja šādi:
"Pretēji tam, uz ko pastāv prasītājs, un kā jau Tiesa to ir vairākkārt atzinusi (skat. jo īpaši 1994. gada 27. janvāra spriedumu
lietā C‑98/91
Herbrink
,
Recueil 2004,
I‑223. lpp.), šī prasība attiecas vienīgi uz īpašu references daudzumu atbilstoši Regulas Nr. 857/84 7. panta 1. punktā noteiktajam
principam, saskaņā ar kuru references daudzums tiek nodots līdz ar zemēm, par kurām tas ticis piešķirts (13. punkts). Šādos
apstākļos prasītājs nevar apgalvot, ka šīs prasības piemērošana viņa gadījumā rada tiesiskās paļāvības principa pārkāpumu,
jo viņš savas
SLOM
zemnieku saimniecības nodošanas laikā nevarēja paredzēt, ka tiks piemērots šāds nosacījums."
Pārsūdzētā sprieduma 49. un 50. punktā Pirmās instances tiesa ir nonākusi pie šādiem secinājumiem:
"49      Tā kā prasītājs savu
SLOM
zemnieku saimniecību pārdeva neatkarīgi no apstākļa, ka viņam 1985. gadā nelikumīgi tika atteikta kvotas piešķiršana, un
tā kā pārdošana netika veikta tā, lai tai piešķirtu Regulā Nr. 857/84 paredzēto nodošanas iespēju, iemesli, kuru dēļ prasītājs
nevarēja iegūt kvotu Regulas Nr. 764/89 ietvaros, un no tā izrietošais zaudējums nav attiecināmi uz Kopienu.
50      No minētā izriet, ka prasītāja ciestie zaudējumi sakarā ar references daudzuma nepiešķiršanu var būt tikai tie, kas cēlušies
līdz 1986. gada 13. maijam."

Par noilgumu
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 58.–60. punktā izvērtēja nosacījumus, atbilstoši kuriem var atsaukties uz noilgumu.
Tā precizē, ka tikai kopš 1985. gada 23. februāra, kas ir Regulas Nr. 857/84 piemērošanas diena attiecībā uz Van den Berhu,
tika izpildīti nosacījumi prasībai par atlīdzību pret Kopienu un sāka tecēt noilguma termiņš. Tā atzina, ka šajā gadījumā
tiesības uz atlīdzību attiecas uz secīgiem periodiem, kas sākās katru dienu, kad pārdošana nebija iespējama.
Pamatojoties uz EK Tiesas Statūtu 43. pantu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 61. punktā uzsvēra, ka noilguma termiņš
beidzās piecus gadus pēc 1986. gada 13. maija, t.i.,
SLOM
zemnieku saimniecības pārdošanas dienas, proti – 1991. gada 13. maijā, ja vien tas netika pārtraukts pirms šī datuma.
Attiecībā uz iespējamo noilguma pārtraukšanu Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 63. punktā ir nospriedusi, ka prasītājs
noilguma pārtraukšanai, kā tas ir paredzēts augšminētajā 43. pantā, nevar balstīties uz iestādēm adresēto 1989. gada 31. marta
vēstuli, jo pēc tās netika celta prasība Pirmās instances tiesā.
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 65.–67. punktā noraidīja Van den Berha argumentu, saskaņā ar kuru no 1992. gada
5. augusta paziņojuma piemērošanas attiecībā uz viņu izriet, ka Padome un Komisija apņēmās neatsaukties uz noilgumu kopš 1989. gada
31. marta, proti, datuma, kurā viņš vērsās šajās iestādēs:
"65      Šajā sakarā ir jāatgādina, ka atsacīšanās atsaukties uz noilgumu, kas tika ietverta 1992. gada 5. augusta paziņojumā, bija
vienpusējs akts, kura mērķis bija ierobežot prasību skaitu, iedrošinot ražotājus sagaidīt fiksēta apmēra atlīdzības sistēmas
ieviešanu, ko paredz Regula Nr. 2187/93 ([1998. gada 25. septembra] spriedums lietā [T‑222/97]
Steffens
/Padome un Komisija [
Recueil 1998
, II‑4175. lpp.], 38. punkts).
66      Šis paziņojums bija īpaši paredzēts ražotājiem, kuru tiesības uz atlīdzību vēl nebija noilgušas laikā, kad tas tika publicēts
"Oficiālajā Vēstnesī", vai laikā, kad tie jau bija vērsušies pie kādas no iestādēm [..]. Ar šo pēdējo norādi atbildētāji domāja
ražotājus, kas bija griezušies pie iestādēm pirms minētā paziņojuma publikācijas, lai prasītu tiesības uz atlīdzību, pamatojoties
uz spriedumu
Mulder II,
un kurus lūdza necelt prasības par atlīdzību, kamēr nav pieņemta regula par fiksēta apmēra atlīdzību. Šīs norādes mērķis
tādējādi bija aizstāvēt šo ražotāju tiesības uz atlīdzību.
67      Tomēr ir jāatzīst, ka atbildētāji nesniedza atbildi uz 1989. gada 31. marta vēstuli un ka tādējādi tie šajā laikā nav uzņēmušies
nekādas saistības attiecībā uz prasītāju. Šādos apstākļos prasītājs nevar balstīties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu."
Pārsūdzētā sprieduma 68.–70. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja Van den Berha argumentu, kas tika balstīts uz faktu,
ka viņa vārds bija ietverts sarakstā, kurš tika nosūtīts Nīderlandes iestādēm ar Komisijas 1993. gada 10. septembra vēstuli,
proti, pēc Regulas Nr. 2187/93 spēkā stāšanās, un kurā tika uzskaitīti ražotāji, uz kuriem attiecās apņemšanās neatsaukties
uz noilgumu, kas bija ietverta 1992. gada 5. augusta paziņojumā (turpmāk tekstā – "1993. gada 10. septembra saraksts").
Šajā sakarā Pārsūdzētā sprieduma 69. punktā Pirmās instances tiesa norāda:
"[..] šis saraksts tika adresēts valsts iestādēm, lai gadījumos, ja tās saņemtu atlīdzības pieteikumus Regulā Nr. 2187/93
paredzētās vienošanās ietvaros, tām norādītu, no kāda datuma pieteikumu noilgums ir pārtraukts. Tas nenošķir
SLOM
ražotājus, kam tika piešķirts noteikts references daudzums un kas tādējādi varēja saņemt vienošanās piedāvājumu Regulas Nr. 2187/93
ietvaros, no tiem, kas tāpat kā prasītājs nebija saņēmuši kvotu un tādējādi nevarēja būt šādas vienošanās dalībnieki. No minētā
izriet, ka prasītāja vārds šajā sarakstā tika iekļauts kļūdaini."
Pārsūdzētā sprieduma 70. punktā Pirmās instances tiesa precizēja, ka šādas kļūdas daba nevarēja raisīt prasītājā cerības,
ka viņš varētu izmantot 1992. gada 5. augusta paziņojumā ietverto apņemšanos, un ka viņa pieteikuma noilgums tika pārtraukts
ar 1989. gada 31. martu. Faktiski pēc pirmā vērtējuma, brīdī, kad tika nosūtīts 1993. gada 10. septembra saraksts, prasītājs
jau zināja, ka viņš nevar izmantot vienošanos, ko paredz Regula Nr. 2187/93, un ka tādējādi uz viņu neattiecās iepriekš minētā
saistība.
Pārsūdzētā sprieduma 71. punktā Pirmās instances tiesa noraidīja argumentu par diskriminācijas pastāvēšanu, atzīstot, ka Padomes
un Komisijas nostāja attiecībā uz prasības noilgumu nevar radīt diskriminējošu attieksmi pret prasītāju, salīdzinot ar Komisijas
attieksmi pret
SLOM
ražotājiem, kas saņēma atlīdzības piedāvājumus, jo prasītāja stāvoklis bija atšķirīgs salīdzinājumā ar to personu stāvokli,
kuras saņem Regulas Nr. 2187/93 priekšrocības.
Attiecībā uz Van den Berha apgalvojumiem, saskaņā ar kuriem Komisijas juridiskā dienesta loceklis viņa padomniekam pa tālruni
bija apstiprinājis, ka 1989. gada 31. marta vēstule bija akts, kas pārtrauca noilguma tecējumu, Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā
sprieduma 72. punktā atzina, ka tos neapstiprina nekādi pierādījumi.

Lietas dalībnieku prasījumi un atcelšanas pamati
Van den Berha prasījumi Tiesai ir šādi:
–        atcelt Pārsūdzēto spriedumu;
–        nosūtīt lietu Pirmās instances tiesai, lai tā par prasību lemj pirmajā instancē; un
–        piespriest Padomei un Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus abās instancēs.
Padomes prasījumi Tiesai ir šādi:
–        noraidīt apelācijas sūdzību daļēji kā nepieņemamu un jebkurā gadījumā kā nepamatotu visā tās kopumā un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–        galvenokārt – pasludināt apelācijas sūdzību par nepamatotu;
–        pakārtoti – pasludināt par nepieņemamu prasību par atlīdzību; un
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Van den Berhs izvirza trīs pamatus, lai pamatotu savu pieteikumu par Pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Ar savu pirmo pamatu viņš atsaucas uz [EK] līguma 215. panta otrās daļas, tiesiskās paļāvības aizsardzības principa un pamatojuma
principa pārkāpumu, kā arī kļūdainu cēloniskās saiknes interpretāciju, jo Pirmās instances tiesa neprecīzi bija novērtējusi
Kopienas atbildību, novērtējot, ka zaudējums, ko, pēc paša apgalvojuma, viņš ir cietis pēc 1986. gada 13. maija, nav attiecināms
uz Kopienu.
Ar savu otro un trešo pamatu Van den Berhs apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pārkāpusi vienlīdzības, tiesiskās drošības,
tiesiskās paļāvības aizsardzības un pamatojuma principus, jo Pirmās instances tiesa ir ignorējusi būtiskus faktus, novērtējot
noilguma jautājumu, vai tos ir atspoguļojusi acīmredzami kļūdaini. Šajā sakarā Van den Berhs norāda – Pirmās instances tiesa
nav atzinusi, ka Komisija atteicās no iespējas atsaukties uz noilgumu pret noteiktu skaitu
SLOM
ražotāju, starp kuriem bija arī viņš, un netaisnīgi uzskatīja, ka viņa pieteikums ir pilnīgi noildzis.

Par apelāciju

Par pirmo pamatu
Ar savu pirmo pamatu Van den Berhs apstrīd Pirmās instances tiesas veikto juridisko novērtējumu Pārsūdzētā sprieduma 43.–50. punktā,
kur ir iztirzāts jautājums par to, vai Kopienas atbildība attiecībā uz viņu izbeidzas datumā, kad viņš pārvietoja savu sākotnējo
zemnieku saimniecību, un tikai šī iemesla dēļ.
Šī pirmā pamata ietvaros Van den Berhs izvirza trīs iebildumus. Tie ir: pirmkārt, ka Pirmās instances tiesa nav pareizi novērtējusi
uzdevumu un kompetenču dalījumu starp Kopienu un dalībvalstu izpildvaras iestādēm; otrkārt, ka ir pārkāpts tiesiskās paļāvības
aizsardzības princips, kā arī nav ievērots iepriekš minētais spriedums lietā
Herbrink
attiecībā uz Regulas Nr. 1033/89 noteiktā nosacījuma piemērošanu, saskaņā ar kuru
SLOM
ražotājam joprojām jāpārvalda sākotnējā zemnieku saimniecība pilnībā vai daļēji; un, treškārt, ka kļūdaini piemērots nosacījums
attiecībā uz cēlonisko saikni.
Pirmais un trešais iebildums, kas ir jāapskata kopā, ir izvērtēts šī sprieduma 49.–62. punktā, un otrais iebildums ir iztirzāts
63.–73. punktā.
Par pirmo un trešo iebildumu
–       Van den Berha argumenti
Pirmā iebilduma ietvaros par uzdevumu un kompetenču sadales starp Kopienu un dalībvalstu izpildvaras iestādēm nepareizu vērtējumu
Van den Berhs jo īpaši apstrīd Pirmās instances tiesas vērtējumu, kas ietverts Pārsūdzētā lēmuma 46. punktā un attiecas uz
"sistēmu", kura tiek piemērota "normāliem ražotājiem", proti – tiem, kas saņem references daudzumu. Lai novērtētu to tiesības,
nebija svarīgi noskaidrot, vai attiecīgie noteikumi tieši izriet no Kopienas regulējuma, vai arī tie veido valsts izpildu
pasākumu daļu, pieņemot, ka šie izpildu pasākumi bija saderīgi ar Kopienas tiesību ietvaru.
Tādējādi ir nepieciešams noskaidrot, vai Kopienas iestādēm bija juridiski saistošs pienākums gadījumos, kad tās pieņēma regulējumu
attiecībā uz īpašu references daudzumu
SLOM
ražotājiem, kāds ir regulējums, kas ietverts Regulā Nr. 764/89 un Regulā Nr. 1033/89, pret
SLOM
ražotājiem attiekties vienlīdzīgi, tāpat kā pret citiem valsts ražotājiem.
Van den Berhs norāda, ka viņam nav skaidrs Pirmās instances tiesas apgalvojums, kas ietverts Pārsūdzētā sprieduma 46. punktā,
atbilstoši kuram "Nīderlandes iestāžu pienākums pret prasītāju bija attiecīgā gadījumā īstenot nediskriminējošu attieksmi".
Ir tiesa, ka Nīderlandes iestādēm vajadzēja pret viņu attiekties nediskriminējot, tomēr jautājums ir par to, vai Kopienas
regulējums minētajām iestādēm deva šādu iespēju. Prasītājs norāda, ka tā tas šajā gadījumā tomēr nav. Premisa – no tiesību
viedokļa neprecīza, – kas ir minētā apgalvojuma pamatā, būtu tāda, ka, ieviešot Regulas Nr. 764/89 un Nr. 1033/89, iestādes
bija tiesīgas piešķirt references daudzumu atbilstoši vienlīdzības principam.
Trešais iebildums ietver apgalvojumu, ka Pirmās instances tiesa piemēroja kļūdainu nosacījumu attiecībā uz cēlonisko saikni
starp nelikumīgo references daudzuma atteikumu un, kā apgalvots, esošajiem zaudējumiem. Van den Berhs norāda, ka, pretēji
tam, ko ir nospriedusi Pirmās instances tiesa, atteikums viņam piešķirt īpašu references daudzumu 1989. gadā nav attiecināms
uz faktu, ka viņš bija pārvietojis savu zemnieku saimniecību; šis atteikums izriet no piemērojamā Kopienas tiesiskā regulējuma,
kā rezultātā pret viņu šajā sakarā bija atšķirīga attieksme, salīdzinot ar "parastu ražotāju". Princips ir tāds, ka zemnieku
saimniecības pārvietošana, kā to veica viņš, šādam ražotājam nerada negatīvas sekas.
Van den Berhs atsaucas, kā apgalvots, uz Nīderlandes administratīvo praksi, kas dod iespēju piena ražotājiem, kuri, piemērojot
Regulu Nr. 857/84, ir saņēmuši references daudzumu, pārvietot zemnieku saimniecību no vienas vietas uz citu, vienlaicīgi nezaudējot
šo references daudzumu, ar nosacījumu, ka abas zemnieku saimniecības veido vienu un to pašu piena saimniecību vismaz vienu
gadu. Viņš norāda, ka šī prakse bija saderīga ar Kopienas tiesībām. Saskaņā ar viņa norādīto, pamatojoties uz šādu saderību,
par zaudējumiem, ko viņš, kā pats to apgalvo, ir cietis pēc savas sākotnējās zemnieku saimniecības pārdošanas līdz brīdim,
kad stājās spēkā Regula Nr. 764/89, ir atbildīgas Kopienas iestādes.
Atteikums 1989. gadā piešķirt viņam īpašu references daudzumu, piemērojot šo regulu, nevar izrietēt no fakta, ka viņš pārvietoja
savu zemnieku saimniecību. Šāds atteikums izriet no piemērojamā Kopienu tiesiskā regulējuma, kā rezultātā pret viņu kā
SLOM
ražotāju bija atšķirīga attieksme nekā tā, ko piemēro "parastam ražotājam".
Van den Berhs norāda, ka viņam nav skaidra Pirmās instances tiesas piemērotās cēloniskās saiknes ideja. Tā šo cēloniskās saiknes
kritēriju piemēroja saiknei starp sākotnējo tiesisko regulējumu attiecībā uz papildu nodevu un zemnieku saimniecības pārvietošanu
1986. gadā. Šāda saikne, protams, nepastāv. Atbilstoši viņa norādītajam, nepieciešamā cēloniskā saikne attiecās uz saikni
starp Kopienas likumdevēja nelikumīgu aktu un peļņas zudumu, ko viņš pats ir cietis.
–       Tiesas vērtējums
Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 43. punktā juridiski pamatoti norādīja uz nepieciešamību izvērtēt, vai norādītie
zaudējumi periodā pēc 1986. gada 13. maija bija sekas pirmajam kvotas piešķiršanas prasītājam atteikumam 1985. gadā. Ar nosacījumu,
ka Pirmās instances tiesa atzina, ka
SLOM
zemnieku saimniecības pārdošana nebija šī atteikuma sekas, šis atzinums ir vērtējams tādējādi, ka minētā pārdošana nav uzskatāma
par posmu notikumu virknē, ko izraisījis minētais atteikums.
Kā ģenerāladvokāte to uzsvērusi savu secinājumu 55. un 56. punktā, Kopienas iestāžu akts ir zaudējumu iemesls tikai tad, ja
ir iespējams noteikt tiešu cēlonisko saikni starp šo aktu un ciestajiem zaudējumiem. Nepieciešamā cēloniskā saikne nepastāv,
ja zaudējums varēja rasties, arī nepastāvot attiecīgajam Kopienas iestāžu aktam.
Ja Van den Berhs Regulas Nr. 857/84 piemērošanas rezultātā būtu ieguvis references daudzumu, viņš zemnieku saimniecības pārdošanas
gadījumā nebūtu varējis nodot references daudzumu jaunajai zemnieku saimniecībai, ievērojot Pārsūdzētā sprieduma 45. punktā
izklāstītos apstākļus. Tādējādi kaitējuma izcelsme, attiecīgā gadījumā – pēc sākotnējās zemnieku saimniecības pārdošanas,
nav nelikumīgā atteikumā piešķirt references daudzumu, beidzoties nepārdošanas saistībām.
Norādītais arguments par Nīderlandes administratīvo praksi nav ņemams vērā. Faktiski tas nav balstīts uz Kopienas tiesisko
regulējumu attiecībā uz papildu nodevu, kas piemērojama Van den Berha zemnieku saimniecības pārdošanas laikā.
Attiecībā uz Pirmās instances tiesas apgalvojumu, saskaņā ar kuru Nīderlandes iestādēm bija pienākums prasītājam piemērot
nediskriminējošu attieksmi, ir jānorāda – no Pārsūdzētā sprieduma 46. punkta skaidri izriet, ka bez šī apgalvojuma var iztikt.
Pret tādiem Pirmās instances tiesas sprieduma motīviem, bez kuriem var iztikt, vērsti iebildumi ir noraidāmi jau no paša sākuma,
jo tie nevar radīt pamatu sprieduma atcelšanai (skat. 2002. gada 24. oktobra spriedumu lietā C‑82/01 P
Aéroports de Paris
/Komisija,
Recueil 2002,
I‑9297. lpp., 41. punkts).
Tā kā Van den Berhs norādīja, ka atteikums viņam 1989. gadā, piemērojot Regulu Nr. 764/89, piešķirt īpašu references daudzumu
nav attiecināms uz faktu, ka viņš pārcēla savu zemnieku saimniecību, viņa argumentācija balstās arī uz premisu, ka ražotājs,
kas saņēmis references daudzumu, var to paturēt atbilstoši it kā esošai Nīderlandes administratīvajai praksei pat tādā gadījumā,
ja tiek pārdota viņa sākotnējā zemnieku saimniecība. Kā jau tas izriet no šī sprieduma 59. punkta, šādai praksei nav atrodams
pamats Kopienas tiesiskajā regulējumā.
No iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Van den Berha izvirzītais apelācijas sūdzības pirmā pamata pirmais un trešais
iebildums ir noraidāms.
Par otro iebildumu
–       Van den Berha argumenti
Van den Berha otrā izvirzītā iebilduma ietvaros viņš Pirmās instances tiesai pārmeta tiesiskās paļāvības aizsardzības principa
pārkāpumu Pārsūdzētā sprieduma 48. punktā. Atbilstoši viņa norādītajam, Pirmās instances tiesa šķietami uzskatīja, ka prasītājs
nevarēja balstīties uz šo principu, jo šāda paļāvība nebija aizsargājama.
Van den Berhs norāda, ka viņš atsaucas uz paļāvību uz to, ka viņš necietīs atšķirīgu attieksmi nekā to, kāda bija pret [citu]
ražotāju, kurš saņēma references daudzumu, proti, viņam netiks uzlikti īpaši ierobežojumi tikai tādēļ, ka viņš ir
SLOM
ražotājs. Šī ir precīzi tāda paļāvība, ko Tiesa atzina par leģitīmu iepriekš minētajā spriedumā lietā
Herbrink.
Šajā sakarā Van den Berhs jo īpaši balstās uz iepriekš minētā sprieduma 15. punktu.
Viņš norāda, ka laikā, kad viņš pārvietoja savu zemnieku saimniecību, viņš varēja pilnīgi leģitīmi sagaidīt, ka pēc tam, 1989. gadā,
pret viņu attieksme ar atpakaļejošu spēku nebūs citādāka kā pret "parastu ražotāju".
–       Tiesas vērtējums
No sprieduma
Mulder I
24. punkta izriet, ka Van den Berhs varēja leģitīmi sagaidīt to, ka netiks pakļauts ierobežojumiem, kas viņu ietekmētu īpašā
veidā, pamatojoties uz faktu, ka viņš izmantoja Kopienu tiesiskā regulējuma piedāvātās iespējas, proti, piemaksprēmiju sistēmu
par piena un piena produktu nepārdošanu, kas ir izveidota atbilstoši Regulai Nr. 1078/77.
Tā kā ražotāji, kas faktiski saņēma references daudzumu Regulas Nr. 857/84 piemērošanas rezultātā, pēc savas sākotnējās zemnieku
saimniecības pārdošanas tika pakļauti tādām pašām sekām kā tās, ko kritizē Van den Berhs, viņš, būdams
SLOM
ražotājs, nav īpaši pakļauts ierobežojumiem attiecīgās lietas kontekstā.
Iepriekš minētais spriedums lietā
Herbrink
neko nemaina šajā vērtējumā. Tādējādi ir jānorāda, ka minētā sprieduma 15. punktā Tiesa, piemērojot tiesiskās paļāvības aizsardzības
principu, atzina nomnieka tiesības uz nomas līgumu, lai turpinātu izmantot īpašo references daudzumu pasākumā, kurā dalībvalsts
izmanto tiesībspēju, ko šajā gadījumā paredz Kopienu tiesiskais regulējums nomniekam līdzīgā situācijā, kurš turēja references
daudzumu, kas bija piešķirts, pamatojoties uz Regulas Nr. 857/84 2. pantu.
Apgalvojums par pastāvošu Nīderlandes administratīvo praksi neattaisno ražotāja tiesisko paļāvību, ka Kopiena pārņems šādu
praksi. Van den Berhs varēja sagaidīt prasīto attieksmi, kas viņam ļautu saglabāt īpašu references daudzumu pēc sākotnējās
zemnieku saimniecības nodošanas, tikai tādā gadījumā, ja, tāpat kā attiecīgais regulējums lietā, kas bija pamatā iepriekš
minētajam spriedumam
Herbrink,
piemērojamā Kopienas sistēma paredz šādas tiesības kompetentajām valsts iestādēm vai arī Kopiena pati iepriekš izveido tādu
situāciju, kas var radīt tiesisko paļāvību šādā nozīmē (skat. 1997. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑22/94
Irish Farmers Association
u.c.,
Recueil 1997,
I‑1809. lpp., 19. punkts, un 2000. gada 18. maija spriedumu lietā C‑107/97
Rombi
un
Arkopharma
,
Recueil 2000,
I‑3367. lpp., 67. punkts). Tomēr attiecīgā lieta tāda nav.
Van den Berha tiesiskā paļāvība netika skarta arī 1989. gadā.
Noteikums 3.a panta 1. punktā Regulā Nr. 1546/88, ko groza ar Regulu Nr. 1033/89, saskaņā ar kuru attiecīgajam ražotājam joprojām
ir pilnībā vai daļēji jāpārvalda tā pati zemnieku saimniecība, kuru tas pārvaldīja laikā, kad iesniedza pieteikumus piemaksprēmijām,
tādējādi sakrīt ar noteikumiem, ko Pirmās instances tiesa juridiski pamatoti ir norādījusi Pārsūdzētā sprieduma 45. un 48. punktā
un kas ir spēkā attiecībā uz visiem piena ražotājiem. Atbilstoši šiem noteikumiem, references daudzums principā tiek nodots
līdz ar zemi, kas bija pamats attiecīgo kvotu piešķiršanai (skat. jo īpaši iepriekš minētā sprieduma lietā
Herbrink
13. punktu), un iespējas nodot vienas zemnieku saimniecības kvotu citai pastāv vienīgi izņēmuma gadījumos.
No minētā izriet, ka šo nosacījumu nevar uzskatīt par ieviestu ar atpakaļejošu spēku, bet gan ka
SLOM
ražotājs varēja sagaidīt – raugoties no identiskas attieksmes pret ražotājiem, kas ir saņēmuši references daudzumu, skatpunkta,
ka viņa piemēro iepriekš minētos nosacījumus.
Tāpēc otro iebildumu nevar atzīt.
No iepriekš norādītajiem apsvērumiem izriet, ka Van den Berha apelācijas sūdzības pirmais pamats ir noraidāms kā nepamatots.

Par otro un trešo pamatu
Van den Berha argumenti
Van den Berhs precizē, ka tā otrais pamats attiecas vienīgi uz darbības noilgumu tiktāl, cik tas attiecas uz laikposmu līdz
1992. gada 5. augustam. Van den Berhs apgalvo, ka Komisija atteicās no tiesībām atsaukties uz noilgumu attiecībā uz noteiktu
SLOM
ražotāju grupu, kurā ietilpst arī viņš, vai arī to, ka tā vismaz savas rīcības rezultātā bija zaudējusi tiesības atsaukties
uz noilgumu viņa gadījumā. Viņš arī pamato savu argumentāciju ar noilgumu pārtraucošu aktu, proti 1989. gada 31. marta vēstuli,
ar ko viņš un 351 citi Nīderlandes un Īrijas
SLOM
ražotāji norādīja – viņi uzskata Kopienu par atbildīgu par zaudējumiem, kas viņiem rodas no Regulas Nr. 857/84 pasludināšanas
par spēkā neesošu, kā to ir konstatējusi Tiesa spriedumā
Mulder I
.
Ievērojot jo īpaši šo vēstuli, pēc sprieduma
Mulder II
Padome un Komisija publicēja 1992. gada 5. augusta paziņojumu. Tādējādi, rīkojot apspriešanos par iepriekš minētā sprieduma
iedarbību, šajā gadījumā – starp apelācijas sūdzības iesniedzēju un minētajiem 351 citiem
SLOM
ražotājiem, no vienas puses, un Padomi, kā arī Komisiju, no otras puses, skaidri tika norādīts, ka iestādes nevarēja atsaukties
uz noilgumu, jo lietas, kas bija pamatā spriedumam
Mulder II
, mērķis bija izveidot pilotprocedūru visai minēto ražotāju kategorijai. Augšminētais paziņojums tika apzināti formulēts plašāk
par EK Tiesas Statūtu 43. panta redakciju un ietvēra – teikuma daļā "ar nosacījumu, ka tiesības uz atlīdzību vēl nav noilgušas
līdz šī paziņojuma publicēšanas dienai [..] vai līdz datumam, kad ražotājs jau bija vērsies iestādēs" – 1989. gada 31. marta
vēstuli.
Van den Berhs uzskata – fakts, ka 1992. gada 5. augusta paziņojums neveic nodalīšanu atkarībā no datuma, kurā attiecīgie ražotāji
pirmo reizi vērsušies vienā no Kopienas iestādēm, piešķir tam izšķirošu nozīmi. Šis paziņojums neizšķir, vai šī kontaktēšanās
pirmoreiz notikusi 1989., 1990., 1991. vai 1992. gadā. Van den Berhs secina – atbilstoši minētā paziņojuma redakcijai ir pilnīgi
skaidrs, ka Kopiena pati ir atteikusies no tiesībām atsaukties uz noilgumu par iepriekšējiem periodiem līdz 1992. gada 5. augustam
attiecībā pret visiem piena ražotājiem, kas bija vērsušies minētajās iestādēs pirms šī datuma, neatkarīgi no tā, kad tika
iesniegts pieteikums par atlīdzību.
Kā norāda Van den Berhs, saskaņā ar 1992. gada 5. augusta paziņojuma gramatisko interpretāciju noilgums netika piesaukts ne
pret vienu no
SLOM
ražotājiem, kas bija ietverti 1993. gada 10. septembra sarakstā un kam tika piedāvāta vienošanās Regulas Nr. 2187/93 ietvaros.
Van den Berhs apgalvo – ir vispārzināms, ka 1993. gadā sarunās ar
SLOM
ražotājiem, kuri neatbilda Regulas Nr. 2187/93 nosacījumiem, bet attiecībā uz kuriem Kopienas saistības tomēr tika atzītas,
Komisija vairs neatsaucās uz noilgumu, ka attiecīgais
SLOM
ražotājs atradās to ražotāju sarakstā, kuri bija pieminējuši šo atbildību 1989. gada 31. marta vēstulē. Tā bija kļūda, ka
Pirmās instances tiesa nepieminēja šo faktu Pārsūdzētajā spriedumā. Pirmās instances tiesa turklāt nepiemin, ka Komisija savā
atbildē uz repliku, kas tika iesniegta lietā, kura bija pamatā 1996. gada 29. novembra rīkojumam T‑179/96 R
Antoninsen/
Padome un Komisija (
Recueil 1996
, II‑1641. lpp.), atsauca pamatu, kas tika balstīts uz noilgumu, pēc kura attiecīgā ražotāja padomnieks šajā lietā atgādināja
par 1989. gada 31. marta vēstuli.
Visbeidzot Van den Berhs apstrīd apsvērumu Pārsūdzētā sprieduma 72. punktā attiecībā uz Nīderlandes
SLOM
ražotāju padomnieka kontaktēšanos ar Komisijas juridiskā dienesta darbinieku. Atbilstoši viņa norādītajam, Pirmās instances
tiesa kļūdaini noteica viņam pierādīšanas pienākumu attiecībā uz Komisijas ierēdņa paziņojumu. Attiecīgie paziņojumi, ko Komisija
rezumēja, atbildot uz Pirmās instances tiesas rakstveida jautājumiem, bija uzskatāmi vismaz par netiešu atzīšanu.
Saistībā ar trešo pamatu Van den Berhs uzsver, ka tas attiecas arī uz Pirmās instances tiesas vērtējumu, saskaņā ar kuru viņš
nevar atsaukties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu attiecībā uz noilguma pārtraukumu par periodiem pēc šī datuma.
Attiecībā uz Pārsūdzētā sprieduma 62. un 63. punktu viņš norāda, ka noilguma pārtraukšanai viņš ir atsaucies nevis uz EK Tiesas
Statūtu 43. pantu, bet gan uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu. Viņš norāda – ņemot vērā paziņojuma redakciju, Kopiena atteicās
no tiesībām atsaukties uz noilgumu attiecībā pret viņu, jo viņa gadījumā "tiesības uz atlīdzību vēl nebija noilgušas [..]
dienā, kad ražotājs jau bija vērsies iestādēs", jo viņš jau bija vērsies iestādēs 1989. gada 31. martā.
Van den Berhs arī pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā, konkrēti, Pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punktā, atstāja nepamanītu,
no vienas puses, nesaskaņotību starp 1992. gada 5. augusta paziņojuma redakciju un iepriekš minētā 43. panta redakciju un,
no otras puses, šī paziņojuma interpretāciju, kā arī piemērošanu, ko praksē veica Komisija, kontaktējoties ar
SLOM
ražotājiem, kas bija uzskaitīti 1989. gada 31. marta vēstulē. Pirmās instances tiesa nošķīra "ražotājus, kas bija vērsušies
iestādēs pirms minētā paziņojuma publikācijas, lai pieprasītu tiesības uz atlīdzību, pamatojoties uz spriedumu
Mulder

II
, un kas [atbildētāji] tika lūgti necelt prasības par atlīdzību līdz regulas par fiksēta apmēra atlīdzību pieņemšanai", un
ražotājus, kuriem iestādes nebija izteikušas šāda veida lūgumus. Šī paziņojuma redakcija tomēr neļauj veikt šādu nodalīšanu.
Pirmās instances tiesa pati ir aizvietojusi gan 1992. gada 5. augusta paziņojuma redakciju, gan to, ka tā faktiski tika piemērota
1989. gada 31. marta vēstules kontekstā. Šādi nolemjot, tā attiecībā uz Van den Berhu nekādi neievēro vienlīdzības, tiesiskās
drošības, tiesiskās paļāvības un pamatojuma principus. Pirmās instances tiesa nesniedz ne mazāko ticamo norādi, kas pēc būtības
izskaidrotu iemeslus, kādēļ pret prasītāju varēja vai vajadzēja attiekties diskriminējoši salīdzinājumā ar visiem citiem
SLOM
ražotājiem, attiecībā uz kuriem Komisija skaidri pieļāva, ka viņi noilguma pārtraukšanai atsaucas uz abiem –1989. gada 31. marta
vēstuli un 1992. gada 5. augusta paziņojumu.
Pārsūdzētā sprieduma 68. un 69. punktā Pirmās instances tiesa ir ignorējusi 1993. gada 10. septembra saraksta, ko Komisija
nosūtīja Nīderlandes iestādēm, svarīgumu. Tas papildus apstiprina faktu, ka Komisija ar 1992. gada 5. augusta paziņojumu atsacījās
no tiesībām atsaukties uz noilgumu pret visiem tiem, kuru vārdā iestādēm tika nosūtīta 1989. gada 31. marta vēstule. Van den
Berhs atzīst, ka viņš pats neko nezināja par šādu sarakstu, bet vienīgi norāda, ka
SLOM
ražotāji tika informēti par faktu, ka Komisija savā sarakstē ar Nīderlandes iestādēm bija tieši pieļāvusi noilguma pārtraukšanu,
pamatojoties uz 1989. gada 31. marta vēstuli.
Šī konstatējuma gaismā Van den Berhs apstrīd arī Pārsūdzētā sprieduma 70. punktu. Šajā punktā jo īpaši norādīts uz ideju,
saskaņā ar kuru
SLOM
ražotāji, uz kuriem neattiecas Regulas Nr. 2187/93 piemērošanas joma – neatkarīgi pat no 1989. gada 31. marta vēstules konteksta, –
nekādi neiegūst tiesības no 1992. gada 5. augusta paziņojuma ar atpakaļejošu iedarbību, jo tas tika uzskatīts par adresētu
vienīgi ražotājiem, kuru tiesības uz atlīdzību tika tieši atzītas ar šo pašu Regulu 1993. gadā. Viņš uzskata, ka šāda minētā
paziņojuma interpretācija ir absurda. Faktiski, atbilstoši viņa minētajam, nevar saprast, kā vienpusēju solījumu (1992. gadā)
var atcelt vai ierobežot ar vēlāk (1993. gadā) izdarītu paziņojumu.
Van den Berhs norāda – tā kā pati Pirmās instances tiesa pret viņu ir atzinusi Kopienas atbildību, uz viņu attiecas 1992. gada
5. augusta paziņojums.
Kļūdaini pieļaujot, ka viņa prasība jau bija pilnībā noilgusi 1993. gada 30. septembrī, Pirmās instances tiesa nevarēja izskatīt
jautājumu par to, vai gadījumā, ja tas tā ir, ciktāl iestājās daļējs noilgums laika posmā no 1993. gada 30. septembra līdz
viņa prasības par atlīdzību iesniegšanas dienai, proti, 1997. gada 29. aprīlim. Šo jautājumu noslēgumā vajadzētu izvērtēt
tad, kad Tiesa lietu būs nosūtījusi atpakaļ Pirmās instances tiesai.
Van den Berhs apgalvo – ja tiek pieļauts, ka viņa prasība ir daļēji noilgusi, tad pilnīgi noilgusi tā nav. Sliktākajā gadījumā
tā būtu noilgusi attiecībā uz 3 gadu 6 mēnešu un 29 dienu periodu. Viņa zaudējumi ir skaitāmi kopš 1985. gada 23. februāra,
un tiesības uz viņa ciesto zaudējumu atlīdzību ir vismaz kopš 1988. gada 24. augusta. Tā kā šie zaudējumi pastāv joprojām,
Kopienas atbildība pret viņu ir spēkā.
Tiesas vērtējums
Otrā un trešā pamata ietvaros izvirzītais būtiskais iebildums ir, kā apgalvots, par to, ka Pirmās instances tiesa kļūdaini
vērtējusi 1992. gada 5. augusta paziņojumu. Van den Berhs faktiski pārmet Pirmās instances tiesai, ka tā nav izdarījusi juridiski
korektus secinājumus no šī paziņojuma.
Šāds jautājums rada tiesību jautājumu, kuru kā tādu var nodot Tiesas izvērtēšanai apelācijas ietvaros (2004. gada 29. aprīļa
spriedums lietā C‑470/00 P Parlaments/
Ripa di Meana
u.c., Krājumā vēl nav publicēts, 41. punkts).
Attiecībā uz ražotājiem, kuru tiesības uz atlīdzību vēl nebija noilgušas dienā, kad viņi vērsās iestādēs, Pirmās instances
tiesa, kā tas izriet no Pārsūdzētā sprieduma 66. un 67. punkta, interpretēja 1992. gada 5. augusta paziņojumu tādā nozīmē,
ka tas attiecas vienīgi uz personām, kuras šīs iestādes bija lūgušas necelt prasības par atlīdzību līdz regulas par fiksēta
apmēra atlīdzību pieņemšanai.
Šie kritēriji nav atrodami 1992. gada 5. augusta paziņojumā. Pat pieņemot, ka Padome un Komisija ierosina šādā veidā ierobežot
ražotāju loku, kas paredzēti minētā paziņojuma noteikumos, iestādes tajā nav izteikušas šo nodomu. Šādos apstākļos Van den
Berhs varēja leģitīmi cerēt būt par vienu no tiem ražotājiem, attiecībā uz kuriem šīs iestādes ir atteikušās atsaukties uz
noilgumu saskaņā ar paziņojumu.
No tā izriet – Pirmās instances tiesa kļūdaini secināja, ka Van den Berhs nevarēja atsaukties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu.
Ievērojot šo interpretācijas kļūdu, vairs nav nepieciešams izvērtēt prasītāja argumentus, saskaņā ar kuriem 1993. gada 10. septembra
saraksts un Komisijas juridiskā dienesta darbinieka apliecinājums apstiprināja viņa interpretāciju minētajam paziņojumam.
Tomēr, ja Pirmās instances tiesas sprieduma motīvi atklāj Kopienas tiesību pārkāpumu, bet [sprieduma] rezolutīvā daļa šķiet
labi pamatota ar citiem tiesību motīviem, apelācijas sūdzība ir jānoraida (skat. 1992. gada 9. jūnija spriedumu lietā C‑30/91 P
Lestelle
/Komisija,
Recueil 1992
, I‑3755. lpp., 28. punkts, 2000. gada 13. jūlija spriedumu lietā C‑210/98 P
Salzgitter
/Komisija,
Recueil 2000
, I‑5843. lpp., 58. punkts, un 2002. gada 10. decembra spriedumu lietā C‑312/00 P Komisija/
Camar
un
Tico
,
Recueil 2002
, I‑11355. lpp., 57. punkts).
Šajā sakarā ir nepieciešams norādīt, ka, saskaņā ar 1992. gada 5. augusta paziņojuma 2. punktu, iesaistītās iestādes apņemas
atteikties izvirzīt iebildi sakarā ar atlīdzības pieteikuma noilgumu "līdz šī paša paziņojuma 3. punktā paredzētā termiņa
notecēšanai".
[Paziņojuma] 3. punktā norādīts, ka iestādes pieņems praktiskus pasākumus atlīdzībai attiecīgajām personām. Šī punkta otrais
teikums nosaka, ka "iestādes precizēs, kurās iestādēs un kādos termiņos pieteikumi ir iesniedzami".
Šie pasākumi tika ieviesti ar Regulu Nr. 2187/93, kuras 10. panta 2. punkta pirmā daļa paredz, ka "ražotāja pieteikums jāiesniedz
kompetentajā iestādē vēlākais līdz 1993. gada 30. septembrim, pretējā gadījumā tas tiks noraidīts".
Atteikšanās atsaukties uz noilgumu, kas minēta 1992. gada 5. augusta paziņojumā, zaudēja spēku 1993. gada 30. septembrī. Pēc
šī datuma paziņojums vairs nebija šķērslis iestādēm izvirzīt iebildi par Van den Berha iesniegtā atlīdzinājuma pieteikuma
noilgumu. Kaut arī viņš nebija viens no tiem ražotājiem, kuri izpildīja nosacījumus, lai saņemtu atlīdzinājuma piedāvājumu
atbilstoši minētās regulas noteikumiem, viņam nebija iemesla domāt, ka iestādes ir atteikušās saistībā ar viņa tiesībām uz
atlīdzību atsaukties uz noilgumu bez ierobežojuma laikā. Faktiski iestāžu griba vienīgi ierobežotā apmērā atteikties no atsaukšanās
uz noilgumu skaidri izriet no 1992. gada 5. augusta paziņojuma 2. punkta.
Minētā paziņojuma iedarbība nav tāda, lai noilguma termiņš no jauna atsāktu tecēt uz pieciem gadiem, sākot no 1993. gada 30. septembra.
Tas drīzāk saprotams tādā nozīmē, ka attiecībā uz gadījumu, kurā, kā tas ir šajā lietā, pieteikums Regulas Nr. 2187/93 10. panta
2. punkta pirmās daļas nozīmē nav iesniegts kompetentajā iestādē vēlākais līdz 1993. gada 30. septembrim, Padome un Komisija
noilguma termiņa aprēķinam nolēma neņemt vērā periodu no dienas, kurā ražotājs ir vērsies iestādēs, lai pieprasītu vēl nenoilgušās
tiesības uz atlīdzību, līdz 1993. gada 30. septembrim.
Attiecībā uz noilguma termiņu Van den Berha ciestajiem zaudējumiem sakarā ar references daudzuma nepiešķiršanu laika posmā
no 1985. gada 23. februāra līdz 1986. gada 13. maijam, kas ir viņa
SLOM
zemnieku saimniecības pārdošanas datums, ir jānorāda, kā to atzīst arī Pirmās instances tiesa Pārsūdzētā sprieduma 60. punktā,
ka runa ir par ilglaicīgiem zaudējumiem katru dienu un ka viņa tiesības uz atlīdzību attiecas uz secīgiem periodiem, kas sākās
ik dienu, kad pārdošana nebija iespējama. Tātad piecu gadu termiņš, ko paredz EK Tiesas Statūtu 43. pants, sāk tecēt attiecībā
uz zaudējumiem, kas ciesti pirmajā dienā, proti, 1985. gada 23. februārī, tad nākošajā dienā – 24. februārī, un tā līdz pēdējai
dienai, kad ir materializējušies zaudējumi, proti, 1986. gada 13. maijam un nākošajai dienai – 1986. gada 14. maijam. Ir skaidrs,
ka Van den Berha prasības pieteikums Pirmās instances tiesā netika iesniegts līdz 1997. gada 29. aprīlim. Tādējādi, pat izslēdzot
periodu no 1989. gada 31. marta vēstules saņemšanas dienas līdz 1993. gada 30. septembrim, noilguma termiņa pieci gadi minētā
prasības pieteikuma iesniegšanas dienā bija jau notecējuši.
Pretēji tam, uz ko pastāv Van den Berhs, 1989. gada 31. marta vēstule nepārtrauc noilgumu pastāvīgā veidā. Faktiski, ievērojot
to, ka pēc šīs vēstules Pirmās instances tiesā netika celta prasība EK Tiesas Statūtu 43. pantā noteiktajā termiņā, uz to
vairs nevar atsaukties kā uz pamatojumu noilguma pārtraukšanai.
Tādējādi Van den Berha tiesības uz atlīdzību bija noilgušas viņa prasības Pirmās instances tiesā iesniegšanas dienā.
Tā kā Van den Berhs atsaucas uz vienlīdzības principa pārkāpumu, šis iebildums ir ietverts viņa argumentācijas kontekstā,
kas vērsta uz to, lai pierādītu, ka viņš var balstīties uz 1992. gada 5. augusta paziņojumu. Viņš neapgalvo ne to, ka Komisija
atturējās izvirzīt iebildi par noilgumu to ražotāju gadījumā, kuru tiesības bija noilgušas, neskatoties uz 1992. gada 5. augusta
paziņojuma iedarbību viņu labā, ne to, ka Pirmās instances tiesa šajā sakarā pieļāvusi kļūdu tiesībās.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apelācijas sūdzība ir noraidāma.

Par tiesāšanās izdevumiem
Reglamenta 122. panta pirmā daļa paredz – ja apelācijas sūdzība ir nepamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem. Atbilstoši
Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 118. pantu, lietas dalībniekam,
kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums
ir labvēlīgs. Tā kā Padome un Komisija ir prasījusi piespriest Van den Berham atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un viņam spriedums
ir nelabvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus šajā instancē.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (otrā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
H. van den Berhs atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – holandiešu.