CELEX: 62009CJ0067
Apelācija
Valsts atbalsts
Ieguldījumu atbalsta shēma Itālijas mazāk attīstītajiem reģioniem
Komisijas lēmums, ar kuru šī shēma ir atzīta par saderīgu ar kopējo tirgu
Prasības atlīdzināt kaitējumu, kas esot nodarīts šī lēmuma pieņemšanas rezultātā
Pārejas pasākumi starp šo shēmu un iepriekšējo shēmu
Komisijas lēmuma neiebilst pret iepriekšējo shēmu piemērojamība laikā
Tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības un vienlīdzīgas attieksmes principi

Ar apelācijas sūdzību
Nuova Agricast Srl
(turpmāk tekstā – “
Nuova Agricast
”) un
Cofra Srl
(turpmāk tekstā – “
Cofra
”) lūdz atcelt Eiropas Kopienu Pirmās instances tiesas [tagad Vispārējā tiesa] 2008. gada 2. decembra spriedumu apvienotajās
lietās T‑362/05 un T‑363/05
Nuova Agricast
un
Cofra
/Komisija (turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”), ar kuru minētā tiesa noraidīja viņu prasības atlīdzināt kaitējumu,
kas esot nodarīts tāpēc, ka Eiropas Kopienu Komisija 2000. gada 12. jūlijā pieņēma Lēmumu neizvirzīt iebildumus pret ieguldījumu
atbalsta shēmu Itālijas mazāk attīstītajiem reģioniem (valsts atbalsts Nr. 715/99 – Itālija) (turpmāk tekstā – “strīdīgais
lēmums”), kura kopsavilkums tika publicēts
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
(OV C 278, 26. lpp.), kā arī Komisijas rīcības pirms šī lēmuma pieņemšanas notiekošajā procedūrā rezultātā.

Atbilstošās tiesību normas

Ieguldījumu atbalsta shēmas Itālijas mazāk attīstītajiem reģioniem, kas tika atļautas līdz 1999. gada 31. decembrim
Ar 1992. gada 22. oktobra Dekrētlikumu Nr. 415 par refinansēšanu attiecībā uz 1986. gada 1. marta Likumu Nr. 64, ar ko nosaka
vienotus noteikumus attiecībā uz ārkārtas intervences pasākumiem
Mezzogiorno
[valsts dienvidos] (
Rifinanziamento della legge 1° marzo
1986, n. 64,
recante disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno
) (1992. gada 22. oktobra
GURI
Nr. 249, 3. lpp.), kas pēc grozījumu izdarīšanas ar 1992. gada 19. decembra Likumu Nr. 488 pārveidots par likumu (1992. gada
21. decembra
GURI
Nr.°299, 3. lpp., un kļūdas labojums – 1992. gada 23. decembra
GURI
Nr.°301, 40. lpp.), kas savukārt grozīts ar 1993. gada 3. aprīļa Likumdošanas dekrētu Nr. 96 (1993. gada 5. aprīļa
GURI
Nr.°79, 5. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums Nr.°488/1992”), Itālijas likumdevējs noteica finanšu pasākumus, kas bija iecerēti,
lai rosinātu sabiedrības attīstīt noteiktas ražošanas darbības mazāk attīstītajos valsts reģionos.
1995. gada 1. martā un 1997. gada 21. maijā Komisija pieņēma divus lēmumus necelt iebildumus, vispirms – līdz 1996. gada 31. decembrim,
pēc tam – līdz 1999. gada 31. decembrim, par secīgajām atbalsta shēmām, kas pamatotas ar Likumu Nr. 488/1992 un dažādiem tā
piemērošanas noteikumiem (valsts atbalsts Nr. N 40/95 un Nr. N 27/A/97). Šie lēmumi kopsavilkumu veidā
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēti attiecīgi 1995. gada 18. jūlijā – attiecībā uz 1995. gada 1. marta lēmumu (OV C 184, 4. lpp.) un 1997. gada
8. augustā – attiecībā uz 1997. gada 21. maija lēmumu (OV C 242, 4. lpp.; turpmāk tekstā – “1997. gada lēmums”).
Ar 1997. gada lēmumu atļautās atbalsta shēmas (turpmāk tekstā – “1997.–1999. gada atbalsta shēma”) ieviešanas kārtība tika
noteikta, pirmkārt, ar
Comitato interministeriale per la programmazione economica
(Starpministriju komiteja ekonomikas plānošanas jautājumos) 1995. gada 27. aprīļa lēmumu, ar ko nosaka finanšu palīdzības
piešķiršanas kārtību atbilstoši Likuma Nr. 488/1992 1. panta 2. punktam (
direttive per la concessione di agevolazioni ai sensi dell’art. 1
,
comma 2
,
del decreto-legge 22 ottobre 1992
,
n. 415
,
convertito nella legge 19 dicembre 1992
,
n. 488
,
in tema di disciplina organica dell’intervento straordinario nel Mezzogiorno
) (1995. gada 20. jūnija
GURI
Nr. 142, 17. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar minētās komitejas 1996. gada 18. decembra lēmumu (1997. gada 25. marta
GURI
Nr.°70, 35. lpp.), otrkārt, ar
Ministero dell’Industria, del Commercio e dell’Artigianato
(Rūpniecības, tirdzniecības un amatniecības ministrija, turpmāk tekstā – “
MICA
”) 1995. gada 20. oktobra Dekrētu Nr. 527 par noteikumu, ar kuriem nosaka finanšu palīdzības ražošanas darbību veicināšanai
mazāk attīstītajos valsts reģionos īstenošanas kārtību, kā arī šīs palīdzības piešķiršanas procedūras un sadalījumu, pieņemšanu
(
regolamento recante le modalità e le procedure per la concessione ed erogazione delle agevolazioni in favore delle attività
produttive nelle aree depresse del Paese
) (1995. gada 15. decembra
GURI
Nr.°292, 3. lpp.), kurā grozījumi izdarīti ar minētās ministrijas 1997. gada 31. jūlija Dekrētu Nr. 319 (1997. gada 22. septembra
GURI
Nr.°221, 31. lpp.), kā arī, treškārt, ar
MICA
1997. gada 20. novembra Apkārtrakstu Nr. 234363 (1997. gada 15. decembra
GURI
Nr.°291 kārtējais pielikums).
Saskaņā ar šo ieviešanas kārtību:
–        katra gada finanšu līdzekļi tika sadalīti divās vienādās daļās un tika piešķirti, par katru izsludinot uzaicinājumu pieteikties
uz tiem, tomēr, ņemot vērā pieejamos līdzekļus tajā gadā, uz kuru attiecās piešķiramie līdzekļi, līdzekļu piešķiršanas noteikumus
varēja grozīt ar dekrētu, it īpaši atļaujot attiecīgos līdzekļus sadalīt, izsludinot tikai vienu uzaicinājumu pieteikties;
–        pieteikumus, kas tika iesniegti, atsaucoties uz uzaicinājumu pieteikties, pārbaudīja kompetentās kredītiestādes, kuras tiem,
pamatojoties uz reglamentējošiem kritērijiem, piešķīra punktus sauktus par “indicatori” (turpmāk tekstā – “rādītāji”);
–        balstoties uz kredītiestāžu novērtējumu,
MICA
izveidoja pieteikumu reģionālos klasifikācijas pozīciju sarakstus, kuros pieteikumi tika iereģistrēti dilstošā secībā atkarībā
no piešķirtajiem punktiem, pieņēma dekrētu par atbalsta piešķiršanu reģistrētajiem pieteikumiem, sākot ar pirmo, un līdz attiecīgajam
uzaicinājumam pieejamie līdzekļi bija izsmelti;
–        pieņemami izdevumi bija tādi, kas radušies, sākot no nākamās dienas pēc tās dienas, kad bija beidzies termiņš pieteikumu iesniegšanai
attiecībā uz uzaicinājumu, kas bija izdots pirms tā uzaicinājuma, uz kuru attiecas pieteikums, izņemot izdevumus par inženiertehniskajiem
un citiem pētījumiem, kā arī par uzņēmuma zemes iegādi un apsaimniekošanu, kuru segšanai varēja saņemt atbalstu, sākot no
divpadsmitā mēneša pirms pieteikuma iesniegšanas dienas;
–        sabiedrības, kuru pieteikumi atbalsta saņemšanai tika iekļauti reģionālajā sarakstā, bet kuras nevarēja saņemt finanšu palīdzību
tāpēc, ka saistībā ar attiecīgo uzaicinājumu pieejamie līdzekļi nebija pietiekami, lai segtu summu, kas bija nepieciešama
visiem pasākumiem, par kuriem bija iesniegti pieteikumi, varēja vai nu vēlreiz atkārtoti iesniegt to pašu projektu, atsaucoties
uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, kas seko tam uzaicinājumam, saistībā ar kuru tās sākotnēji bija iesniegušas pieteikumus,
negrozot attiecīgos izvērtējuma rādītājus (saukta par pieteikuma “automātisko iekļaušanas” kārtību), vai atteikties no šīs
automātiskās iekļaušanas un atkārtoti iesniegt to pašu projektu, atsaucoties uz nākamo atbilstošo uzaicinājumu, kas seko tam
uzaicinājumam, saistībā ar kuru tās bija atteikušās no minētās automātiskās iekļaušanas, grozot visus vai atsevišķus izvērtējuma
rādītājus, lai padarītu pieteikumu konkurētspējīgāku, tomēr negrozot projekta pamatelementus (saukta par pieteikuma “pārformulēšanas”
kārtību); abos gadījumos izdevumu atbilstības izvērtēšanai tika paturēti spēkā nosacījumi, kas bija noteikti attiecībā uz
sākotnējiem pieteikumiem.

Strīdīgais lēmums un ieguldījumu atbalsta shēma Itālijas mazāk attīstītajiem reģioniem, kas tika atļauta no 2000. gada 1. janvāra
līdz 2006. gada 31. decembrim
1999. gada 18. novembrī Itālijas iestādes saskaņā ar EKL 88. panta 3. punktu paziņoja Komisijai par tādas valsts atbalsta
shēmas projektu, kas piemērojama, sākot no 2000. gada 1. janvāra, un pamatota ar Likumu Nr. 488/1992, un Komisija to reģistrēja
ar numuru N 715/99.
Šim paziņojumam sekoja sarakste starp Komisiju un Itālijas iestādēm, un 2000. gada 16. maijā notika Itālijas valdības un Komisijas
dienestu pārstāvju sanāksme.
Sarakste tostarp ietvēra Itālijas iestāžu 2000. gada 3. aprīļa vēstuli. Šajā vēstulē
MICA
apgalvoja, ka, ja Komisija saglabātu savu nostāju, saskaņā ar kuru princips – ka atbalstu izdevumu segšanai var saņemt tad,
ja izdevumi ir radušies, sākot no dienas, kas seko dienai, kad bija beidzies termiņš pieteikumu atbalsta saņemšanai iesniegšanai
attiecībā uz iepriekšējo uzaicinājumu, – ir pretrunā valsts atbalstu nepieciešamības principam, tad, ņemot vērā ievērojamos
grozījumus agrāk piemērotajām atbalsta shēmām, iespējai ņemt vērā ar atpakaļejošu spēku izdevumus, kas ir radušies, sākot
no dienas, kad bija beidzies termiņš pieteikumu iesniegšanai attiecībā uz iepriekšējo uzaicinājumu, būtu jābūt pārejas pasākuma,
kas attiecas tikai uz jaunās shēmas pirmo piemērošanu, priekšmetam.
Šī sarakste ietvēra arī Komisijas 2000. gada 29. maija vēstuli (turpmāk tekstā – “2000. gada 29. maija vēstule”).
Šajā vēstulē Komisija atsaucas uz iepriekš minēto 16. maija sanāksmi, kurā Itālijas iestādes iesniedza “priekšlikumu paredzēt
pārejas noteikumu attiecīgajai shēmai – piemērojot šo shēmu pirmo reizi –, pamatojoties uz kuriem tās gribētu atzīt izdevumu,
kuri bija pieņemami atbalsta saņemšanai, atpakaļejošo spēku no dienas, kad bija beidzies termiņš pieteikumu iesniegšanai attiecībā
uz pēdējo uzaicinājumu”. Šī priekšlikuma mērķis bija “izvairīties no pārtraukuma starp iepriekšējās un jaunās shēmas piemērošanu
galvenokārt to (sākotnējo) uzņēmumu tiesiskās paļāvības dēļ, kurus skar minētais pārejas noteikums un kuri pieder divām atsevišķām
kategorijām: a) tie, attiecībā uz kuriem tika iesniegts pieteikums, atsaucoties uz pēdējo atbilstošo uzaicinājumu, kurus priekšrocību
kārtā izvērtēja speciāli nolīgtas bankas un kuri tika iekļauti reģionālajā sarakstā, bet kuri nebija saņēmuši atbalstu nepietiekamu
finansiālo līdzekļu dēļ, un b) tie, attiecībā uz kuriem vēl nebija iesniegts pieteikums, kaut arī ieguldījumu projekta izpilde
jau bija uzsākta”.
Attiecībā uz a) kategoriju Komisija 2000. gada 29. maija vēstulē aicināja Itālijas iestādes “tikai pirmajā jaunās shēmas piemērošanas
posmā vērtēt pieteikumus, kuru izskatīšana pēdējā uzaicinājuma ietvaros tika atlikta, kā tādus, kuri bija izvērtēti priekšrocību
kārtā un iekļauti minētajos sarakstos”. Attiecībā uz b) kategoriju tā aicināja minētās iestādes atsaukt priekšlikumu attiecībā
uz ieguldījumu projekta atbilstību gadījumā, ja projekta īstenošana tika uzsākta pirms pieteikuma par atbalsta saņemšanu iesniegšanas,
jo šis priekšlikums neatbilda pamatnostādnēm attiecībā uz valsts reģionālo atbalstu (OV 1998, C 74, 9. lpp.).
Itālijas iestādes pēc tam grozīja atbalsta shēmas projektu.
Ar strīdīgo lēmumu, kas Itālijas Republikai tika paziņots ar 2000. gada 2. augusta vēstuli, Komisija nolēma līdz 2006. gada
31. decembrim neizvirzīt iebildumus pret šo atbalsta shēmu (turpmāk tekstā – “2000.–2006. gada atbalsta shēma”).
Apstrīdētajā lēmumā ir ietverts noteikums, kura īpašais mērķis ir apstiprināt iepriekš minētajā atbalsta shēmā ietilpstošos
pasākumus, kuri nodrošina pāreju uz 1997.–1999. gada atbalsta shēmu (turpmāk tekstā – “pārejas noteikums”). Šī noteikuma redakcija
ir šāda:
“Tikai pirmoreiz piemērojot attiecīgo shēmu, t.i., publicējot pirmo uzaicinājumu pieteikties uz atbalsta pasākumiem, kas tiek
organizēti atbilstoši minētajai shēmai, un ņemot vērā, ka pieteikumi atbalsta saņemšanai katrā ziņā ir jāiesniedz, pirms tiek
uzsākts darbs ar ieguldījumu projektu, izņēmuma kārtā tiks pieņemti pieteikumi, kuri tika iesniegti pēdējā uzaicinājuma ietvaros,
kas tika organizēts atbilstoši [1997.–1999. gada atbalsta shēmai], un kuri tika uzskatīti par pieņemamiem atbalsta saņemšanai,
bet kuri netika finansiāli atbalstīti, jo šim uzaicinājumam nebija piešķirti pietiekami finansiālie līdzekļi.”
Pēc šī lēmuma pieņemšanas
MICA
, lai precizētu 2000.–2006. gada atbalsta shēmas ieviešanas kārtību, pieņēma 2000. gada 14. jūlija dekrētu par maksimāli pieļaujamo
finanšu palīdzības apmēru ražošanas darbību veicināšanai mazāk attīstītajos valsts reģionos, kas Likumā Nr. 488/1992 paredzēta
Bazilikatas, Kalabrijas, Kampānijas, Apūlijas, Sardīnijas un Sicīlijas reģioniem (
misure massime consentite relative alle agevolazioni in favore delle attività produttive nelle aree depresse del Paese di
cui alla legge n. 488/1992 per le regioni Basilicata, Calabria, Campania, Puglia, Sardegna e Sicilia
) (2000. gada 18. jūlija
GURI
Nr. 166, 9. lpp.), un 2000. gada 14. jūlija Apkārtrakstu Nr. 9003 (2000. gada 28. jūlija
GURI
Nr. 175 kārtējais pielikums).
Šī dekrēta vienīgā panta 2. punkta pirmajā daļā ir noteikts, ka atbalstu var piešķirt, “pamatojoties uz [..] izdevumiem, kas
ir tikuši atzīti par pieņemamiem to programmu kontekstā, uz kurām attiecas pēdējais atbilstošais uzaicinājums, ir tikuši apstiprināti,
bet nav tikuši finansiāli atbalstīti nepietiekamu finanšu līdzekļu dēļ”.

Tiesvedības priekšvēsture
1997.–1999. gada atbalsta shēmas ietvaros
MICA
1997. gada 1. decembrī publicēja trešo uzaicinājumu iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai rūpniecības nozarē par 1998. gada
pirmo pusgadu (turpmāk tekstā – “trešais uzaicinājums”).
Ieinteresētajām sabiedrībām to pieteikumi atbalsta saņemšanai bija jāiesniedz līdz 1998. gada 16. martam. Tās varēja prasīt
to izdevumu samaksu, kas bija radušies, sākot no nākamās dienas pēc tam, kad bija beidzies saskaņā ar iepriekšējo uzaicinājumu
(otrais uzaicinājums) iesniegto pieteikumu iesniegšanas termiņš, t.i., sākot no 1997. gada 1. janvāra.

Nuova Agricast
un
Cofra
katra atsevišķi iesniedza pieteikumu atbalsta saņemšanai attiecībā uz ieguldījumu projektu saskaņā ar trešo uzaicinājumu.
Paredzamo izdevumu kopējā summa bija attiecīgi ITL 9 516 000 000 un ITL 8 062 000 000. Katrā no šīm summām bija iekļauti izdevumi,
kas bija radušies pirms attiecīgā pieteikuma atbalsta saņemšanai iesniegšanas, bet pēc tam, kad bija beidzies termiņš pieteikumu
iesniegšanai attiecībā uz iepriekšējo uzaicinājumu.
Šie pieteikumi, kuri tika atzīti par pieņemamiem, ar
MICA
1998. gada 14. augusta dekrētu tika iekļauti pieteikumu Apūlijas reģionam sarakstā. Tomēr, ņemot vērā šī pieteikuma vietu
sarakstā, apelācijas sūdzības iesniedzējas līdzekļu trūkuma dēļ lūgto atbalstu nesaņēma.
Šajos dekrētos bija norādīts, ka saskaņā ar 1995. gada 20. oktobra dekrētu Nr. 527/95, kas bija grozīts ar 1997. gada 31. jūlija
dekrētu Nr. 319, pieteikumi, kas klasificēti kā neatbilstoši atbalsta saņemšanai saskaņā ar trešo uzaicinājumu, tiks automātiski,
tos neizmainot, iekļauti sarakstā attiecībā uz ceturto uzaicinājumu iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai rūpniecības nozarē,
kas attieksies uz 1998. gada otro pusgadu (turpmāk tekstā – “ceturtais uzaicinājums”), vienlaikus attiecībā uz izdevumu pieņemamību
saglabājot nosacījumus, kas bija piemērojami attiecībā uz sākotnējo pieteikumu. Tāpat tajos bija precizēts, ka, ja uzņēmums
būs vēlējies saglabāt nosacījumus izdevumu pieņemamībai attiecībā uz atbalsta saņemšanu un vienlaikus pārformulēt pieteikumu
atbalsta saņemšanai, tam būs jāatsakās no šīs automātiskās iekļaušanas un jāiesniedz savs pieteikums termiņos, kādi attieksies
tikai uz piekto uzaicinājumu iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai, kas attieksies uz 1999. gada pirmo pusgadu, un kādiem
būs jābūt paredzētiem dekrētā.
Šajā laika posmā tika publicēts ceturtais uzaicinājums.
Nuova Agricast
un
Cofra
atteicās no to pieteikumu automātiskas iekļaušanas ar ceturto uzaicinājumu saistītajā sarakstā, lai varētu atkārtoti iesniegt
pārformulētus pieteikumus saskaņā ar pirmo atbilstošo uzaicinājumu pēc šī uzaicinājuma.
Tomēr Itālijas iestādes līdz 1999. gada 31. decembrim – kas ir termiņš, līdz kādam Komisija bija apstiprinājusi 1997.–1999. gada
atbalsta shēmu, – nebija publicējušas nevienu atbilstošu uzaicinājumu.
2000. gada 14. jūlijā, t.i., pēc 2000.–2006. gada atbalsta shēmas stāšanās spēkā, Itālijas iestādes publicēja astoto uzaicinājumu
iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai rūpniecības nozarē (turpmāk tekstā – “astotais uzaicinājums”).
Ņemot vērā 2000.–2006. gada atbalsta shēmas ietvaros spēkā esošos noteikumus, apelācijas sūdzības iesniedzēju – kuras nevarēja
atsaukties uz apstrīdētajā lēmumā ietverto pārejas noteikumu – pārformulētie pieteikumi tika atzīti par nepieņemamiem un netika
iekļauti ar astoto uzaicinājumu saistītajā tabulā.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas kopā ar citiem Itālijas uzņēmumiem, kas bija tādā pašā situācijā, cēla pirmo prasību Pirmās
instances tiesā, lai panāktu apstrīdētā lēmuma atcelšanu. Ar 2005. gada 15. jūnija rīkojumu lietā T‑98/04
SIMSA
u.c./Komisija Pirmās instances tiesa noraidīja šo prasību kā nepieņemamu, pamatojoties uz to, ka tā ir iesniegta pēc EKL 230. panta
piektajā daļā paredzētā divu mēnešu termiņa beigām.
Tāpat
Nuova Agricast
cēla prasību
Tribunale ordinario di Roma
(Romas Rajona tiesa), lūdzot piespriest
Ministero delle Attività Produttive
, kas pārņēmusi
MICA
funkcijas, atlīdzināt zaudējumus, ko tā esot cietusi lūgtā atbalsta nesaņemšanas dēļ. Šīs tiesvedības ietvaros
Nuova Agricast
tostarp apgalvoja, ka pārrunu ar Komisiju laikā, kuru mērķis bija panākt atbalsta shēmas atjaunošanu pēc 1999. gada 31. decembra,
Itālijas valsts nebija pareizi nodrošinājusi to sabiedrību iegūtās tiesības, kuras, tāpat kā
Nuova Agricast
, trešā uzaicinājuma laikā bija atteikušās no automātiskas iekļaušanas ar ceturto uzaicinājumu saistītajā sarakstā, lai varētu
iesniegt pārformulētu pieteikumu saskaņā ar nākamo atbilstošo uzaicinājumu.
Šīs tiesvedības laikā
Tribunale ordinaro di Roma
ar 2006. gada 14. jūnija nolēmumu iesniedza lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par strīdīgā lēmuma spēkā esamību, ņemot
vērā vienlīdzīgas attieksmes principu un pienākumu norādīt pamatojumu. Ar 2008. gada 15. aprīļa spriedumu lietā C‑390/06
Nuova Agricast
(Krājums, I‑2577. lpp.) Tiesa uz šo lūgumu atbildēja, ka uzdotā jautājuma izvērtēšana nav atklājusi nevienu apstākli, kas
varētu ietekmēt apstrīdētā lēmuma spēkā esamību.
Analizējot strīdīgā lēmuma spēkā esamību, ņemot vērā vienlīdzīgas attieksmes principu, Tiesa minētā sprieduma 62. punktā konstatēja,
ka Komisijai bija jābūt informētai gan par tādu sabiedrību kā
Nuova Agricast
eksistenci, kuru pieteikumi atbalsta saņemšanai bija iekļauti ar trešo uzaicinājumu saistītajā sarakstā, kuras šī uzaicinājuma
ietvaros lūgto atbalstu nebija saņēmušas pieejamo līdzekļu trūkuma dēļ un kuras līdz ar to bija atteikušās no automātiskas
iekļaušanas ar ceturto uzaicinājumu saistītajā sarakstā, lai varētu iesniegt pārformulētu pieteikumu saskaņā ar nākamo atbilstošo
uzaicinājumu (turpmāk tekstā – “pirmās kategorijas uzņēmumi”), gan par tādu sabiedrību eksistenci, kuru pieteikumi bija iekļauti
ar ceturto uzaicinājumu saistītajā sarakstā, bet kuras nebija saņēmušas lūgto atbalstu pieejamo līdzekļu trūkuma dēļ (turpmāk
tekstā – “otrās kategorijas uzņēmumi”).
Tiesa šī paša minētā sprieduma 77. un 78. punktā tomēr secināja, ka Komisija, apstiprinot 2000.–2006. gada atbalsta shēmu,
saskaņā ar kuru tikai otrās kategorijas uzņēmumi varēja atsaukties uz strīdīgajā lēmumā minēto pārejas noteikumu, nav pārkāpusi
vienlīdzīgas attieksmes principu, jo šīs un pirmās kategorijas uzņēmumi nebija līdzīgās situācijās.

Tiesvedība Pirmās instances tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumiem, kas Pirmās instances tiesā iesniegti 2005. gada 21. septembrī,
Nuova Agricast
un
Cofra
cēla katra savu prasību, lūdzot piespriest Komisijai atlīdzināt kaitējumu, kāds tām esot nodarīts saistībā ar strīdīgā lēmuma
pieņemšanu. Abas lietas mutvārdu procesā un galīgā sprieduma taisīšanai tika apvienotas.
Ar 2006. gada 1. marta nolēmumiem Pirmās instances tiesa daļēji apmierināja Komisijas izteikto lūgumu par procesa organizatorisko
pasākumu un aicināja to rakstveida apsvērumos vērst uzmanību, pirmkārt, uz jautājumu par prasību pieņemamību un, otrkārt,
uz jautājumiem saistībā ar šīs iestādes prettiesisko rīcību, apgalvoto kaitējumu patiesumu un raksturu, kā arī cēloņsakarību
starp pārmesto rīcību un šo kaitējumu.
Ar pārsūdzēto spriedumu Pirmās instances tiesa noraidīja prasības un piesprieda apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt
tiesāšanās izdevumus.
Pārsūdzētā sprieduma 48.–51. punktā Pirmās instances tiesa vispirms atzina par nepieņemamu Komisijas prasījumu, ar kuru tā
lūdza, lai izteiciens “falso ideologico” (apzināts nepatiess paziņojums), kuru bija izmantojušas apelācijas sūdzības iesniedzējas,
lai kvalificētu 2000. gada 29. maija vēstuli, tiktu izslēgts no to rakstveida apsvērumiem.
Šajā kontekstā Pirmās instances tiesa atzīmēja, ka apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka šajā vēstulē Komisija
apzināti noslēpa faktu, ka Itālijas iestādes ir vēlējušās aizsargāt ne tikai uzņēmumu, kas bija iesnieguši pieteikumu saskaņā
ar ceturto uzaicinājumu, situāciju, bet arī to uzņēmumu situāciju, kas bija iesnieguši pieteikumus saskaņā ar trešo uzaicinājumu.
Saistībā ar to tā konstatēja, ka “nepatiesais paziņojums”, kādu apelācijas sūdzības iesniedzējas esot identificējušas minētajā
vēstulē, nav eksistējis, ņemot vērā, ka šajā vēstulē bija nošķirta Itālijas iestāžu paredzētā pārejas pasākuma plašā piemērošanas
joma un Komisijas aicinājums šīm iestādēm ierobežot šī pasākuma piemērošanas jomu, to piemērojot tikai tiem uzņēmumiem, kas
iesnieguši pieteikumu saskaņā ar pēdējo uzaicinājumu. Tomēr Pirmās instances tiesa uzskatīja, ka tās pienākumos neietilpst
ierobežot lietas dalībnieku vārda brīvību tiktāl, ciktāl ir ievērojamas ētikas normas, kas ir robeža, kas šajā gadījumā nav
pārkāpta tiktāl, ciktāl apelācijas sūdzības iesniedzējas skaidri norādīja, ka tās nav apgalvojušas, ka Komisija ir izdarījusi
apzināti nepatiesu paziņojumu Itālijas krimināltiesību izpratnē.
Turpinājumā attiecībā uz prasībām par kaitējuma atlīdzību Pirmās instances tiesa – konstatējusi, ka vispirms ir jālemj par
prasību būtību, nevis par to pieņemamību, ko apstrīd Komisija, – pārsūdzētā sprieduma 76.–96. punktā izvērtēja, vai nosacījums
attiecībā uz šai iestādei pārmestās rīcības nelikumību ir izpildīts.
Apelācijas sūdzības iesniedzēju galvenais arguments ar mērķi pierādīt Komisijas dažāda veida nelikumīgo rīcību, kas izriet
no tā, ka 2000. gada 29. maija vēstulē tā bija aicinājusi Itālijas iestādes grozīt pārejas pasākuma projektu un bija pieņēmusi
strīdīgo lēmumu, pārsūdzētā sprieduma 80.–84. punktā tika noraidīts šādu iemeslu dēļ:
“80      Runājot par prasītāju galveno argumentu [..], tas būtībā ir balstīts uz premisu, saskaņā ar kuru Komisija ar 1997. gada lēmumu
bija nolēmusi neizvirzīt iebildumus pret prasītāju otro pieteikumu, kas tika iesniegts, atbildot uz paziņojumu par atbalsta
shēmas īstenošanu, pamatojoties uz Likumu Nr. [488/1992], kas tika uzsākta pēc 1999. gada 31. decembra. Šajā ziņā jāatgādina,
ka EKL 87. panta 1. punktā paredzētais vispārējais princips aizliedz valsts atbalstu. Saskaņā ar judikatūru atkāpes no šī
principa ir jāinterpretē šauri ([Pirmās instances tiesas 2004. gada 14. janvāra] spriedums lietā [T‑109/01]
Fleuren Compost
/Komisija, [
Recueil
, II‑127. lpp.], 75. punkts). Lai noteiktu, vai uz atbalstu attiecas lēmuma neizvirzīt iebildumus attiecībā uz atbalsta shēmu
piemērojamība laikā, ir jāizvērtē, vai šo atbalstu var uzskatīt par tādu, kas ticis piešķirts pirms šī lēmuma termiņa beigām,
kā atbilstošajam kritērijam šajā ziņā esot juridiski saistošam aktam, ar kuru kompetentā valsts iestāde ir uzņēmusies piešķirt
atbalstu (šajā ziņā skat. [iepriekš] minēto spriedumu lietā
Fleuren Compost
/Komisija, 68. un 71.–74. punkts). No minētā izriet, ka lēmums neizvirzīt iebildumus pret atbalsta shēmu attiecas tikai uz
šajā shēmā ietilpstošā atbalsta faktisku piešķiršanu un attiecīgajai valsts iestādei ir jāuzņemas piešķirt attiecīgo atbalstu
pirms šī lēmuma termiņa beigām.
81      Līdz ar to šajā gadījumā – kaut arī Komisija 1997. gada lēmumā neiebilda, ka ar [1997.–1999. gada] atbalsta shēmu prasītājām
tika ļauts iesniegt pārformulētu pieteikumu atbalsta saņemšanai saskaņā ar nākamo atbilstošo uzaicinājumu pēc ceturtā uzaicinājuma,
– lai ietilptu šī lēmuma piemērošanas jomā, pirmkārt, šis otrais pieteikums bija jāiesniedz, pirms bija beidzies ar lēmumu
piešķirtās atļaujas termiņš, un, otrkārt, arī Itālijas iestādēm jāuzņemas atbalsta, kas tika prasīts ar šo otro pieteikumu,
piešķiršana pirms šī termiņa beigām. Tomēr ir skaidrs, ka ar 1997. gada lēmumu Komisija nolēma neizvirzīt iebildumus par [1997.–1999. gada]
atbalsta shēmu līdz 1999. gada 31. decembrim. Tāpat ir skaidrs, ka neviens uzaicinājums, kas ļautu prasītājām iesniegt otro
pieteikumu, netika publicēts pirms 2000. gada 1. janvāra un ka pirms šī datuma Itālijas iestādes nebija pieņēmušas nevienu
saistošu aktu, ar kuru tās uzņemtos piešķirt prasītājām atbalstu, kas tika lūgts.
82      Turklāt ir izslēgts, kā pamatoti norāda Komisija, ka tikai ar iespēju vēlreiz iesniegt pieteikumu, atbildot uz uzaicinājumu,
saskaņā ar kuru var tikt piešķirts atbalsts, ir pietiekami, lai varētu uzskatīt, ka prasītie atbalsti tika piešķirti tad,
kad tika piedāvāta šī iespēja. Gan 1997. gada lēmuma formulējums, gan arī noteikums, ka atkāpes no EKL 87. panta 1. punktā
paredzētā vispārējā principa par valsts atbalsta aizliegumu ir jāinterpretē šauri, nepieļauj šādi paplašināt apstiprinātās
atbalsta shēmas piemērojamību laikā. Turklāt ir skaidrs, ka prasītājas nekādā ziņā nevarēja būt drošas par to, ka, ja tās
iesniegtu pārformulētu pieteikumu, tām tiktu piešķirts prasītais atbalsts.
83      Līdz ar to uz “tiesībām pārformulēt”, uz kurām atsaucas prasītājas, pieņemot, ka tādas pastāv, 1997. gada lēmums attiecas
tikai tādā gadījumā, ja tās ir tikušas izmantotas pirms 2000. gada 1. janvāra un ja Itālijas iestādes pirms šī datuma bija
uzņēmušās piešķirt prasītājām atbalstu, ko tās prasīja otro reizi. Taču, kā jau iepriekš tika norādīts, ir skaidrs, ka tas
tā nebija.
84      Tā kā 1997. gada lēmumu nevar uzskatīt par tādu, ar kuru prasītājām tiek atļauts iesniegt pārformulētu pieteikumu atbalsta
saņemšanai saskaņā ar uzaicinājumu, kas publicēts pēc šī lēmuma termiņa beigām, prasītāju argumentācijas premisa ir kļūdaina.
Tādējādi visi argumenti, kurus prasītājas pamato ar šo premisu, ir jānoraida kā nepamatoti.”
Pārsūdzētā sprieduma 85.–87. punktā Pirmās instances tiesa piebilda, ka šāds secinājums nevar tikt apšaubīts ar risinājumu,
kāds tika pieņemts lietā, kurā tika taisīts Tiesas 2006. gada 22. jūnija spriedums apvienotajās lietās C‑182/03 un C‑217/03
Beļģija un
Forum 187
/Komisija (Krājums, I‑5479. lpp.), uz kuru atsaucās apelācijas sūdzības iesniedzējas, jo apstākļi abās lietās būtiski atšķiras.
Turpinājumā, pārsūdzētā sprieduma 88.–95. punktā noraidījusi prasītāju pakārtoti iesniegtos argumentus, Pirmās instances tiesa
visbeidzot šī sprieduma 96. un 97. punktā secināja, ka tās nav pierādījušas, ka Komisija ir izdarījusi pietiekami būtisku
pārkāpumu, kas rada Eiropas Kopienas ārpuslīgumisko atbildību, un ka līdz ar to prasības ir jānoraida.

Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Vispirms
Nuova Agricast
un
Cofra
Tiesai prasa:
–        atcelt pārsūdzēto spriedumu, arī tiktāl, ciktāl tajā ir noteikts, ka 2000. gada 29. maija vēstulē neesot atrodama neviena
kļūda, un tāpēc noraidīt pēc būtības Komisijas pretprasību, kurā ir prasīts izslēgt izteicienu “falso ideologico”;
–        izskatot jautājumus, kas ir ietverti procesa organizatoriskajos pasākumos, kurus ir pieņēmusi Pirmās instances tiesa ar 2006. gada
1. marta lēmumiem, konstatēt, ka, izvēloties rīcību, kāda ir norādīta pirmajā instancē iesniegtajos prasības pieteikumos,
Komisija ir izdarījusi smagu un acīmredzamu Savienības tiesību pārkāpumu un radījusi prasītājām finansiālus zaudējumus;
–        nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā, lai tā izskatītu jautājumus, kas nav ietverti šajos procesa organizatoriskajos
pasākumos,
–        un attiecībā uz izdevumiem:
i)      ja Tiesas spriedumu var uzskatīt par galīgu, vismaz attiecībā uz jautājumiem, kas ietverti procesa organizatoriskajos pasākumos,
kurus pieņēmusi Pirmās instances tiesa ar 2006. gada 1. marta lēmumiem, piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus
abās instancēs, vai
ii)      gadījumā, ja šo spriedumu, kaut arī tajā ir pieņemts lēmums attiecībā uz visiem jautājumiem, kas ietverti šajos procesa organizatoriskajos
pasākumos, nevar uzskatīt par galīgu, tāpēc ka lieta, lai atbildētu uz jautājumiem, kas nav ietverti minētajos procesa organizatoriskajos
pasākumos, katrā ziņā ir jānodod atkārtotai izskatīšanai Pirmās instances tiesā, lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu
atlikt.
Pakārtoti – gadījumā, ja Tiesa uzskatītu, ka tiesvedība atrodas stadijā, kurā nevar taisīt spriedumu, –
Nuova Agricast
un
Cofra
prasa nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai.
Komisija lūdz Tiesu:
–        noraidīt apelācijas sūdzību kā nepieņemamu;
–        pakārtoti – noraidīt to kā nepamatotu;
–        alternatīvi – noraidīt kā nepieņemamu prasību atlīdzināt zaudējumus, kas tika celta pirmajā instancē;
–        papildus pakārtoti – nodot lietu atpakaļ Pirmās instances tiesai, lai tā atsāktu tiesvedību saskaņā ar Tiesas Statūtu 61. pantu;
–        piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Par apelācijas sūdzību
Savas apelācijas sūdzības pamatošanai apelācijas sūdzības iesniedzējas izvirza trīs pamatus. Ar pirmo un otro pamatu tās apgalvo,
ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 80.–84. punktā kļūdaini noraidījusi viņu pamatargumenta premisu, saskaņā ar
kuru 1997. gada lēmums ir jāinterpretē kā atļauja uzņēmumiem, kas ir apelācijas sūdzības iesniedzēju situācijā, iesniegt pārformulētu
pieteikumu saskaņā ar uzaicinājumu, kas publicēts arī pēc 1999. gada 31. decembra. Ar trešo pamatu tiek apgalvots, ka Pirmās
instances tiesa minētā sprieduma 50. un 51. punktā ir sagrozījusi 2000. gada 29. maija vēstules saturu.

Par pieņemamību
–       Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka apelācijas sūdzība ir nepieņemama, jo trīs pamati, kurus izvirzījušas apelācijas sūdzības iesniedzējas
tās pamatošanai, ir nepieņemami.
Tā pirmais un otrais pamats esot nepieņemami, jo tajos neesot pietiekami skaidri norādīts, kādi pārsūdzētā sprieduma elementi
tiek kritizēti. Turklāt šie pamati esot nepieņemami tiktāl, ciktāl tie attiecoties nevis uz Savienības tiesību pārkāpumu,
bet uz Itālijas tiesību jautājumiem vai vismaz Itālijas iestāžu rīcību. Iespējamā kļūda, kādu ir pieļāvusi Pirmās instances
tiesa, interpretējot valsts tiesības, esot uzskatāma nevis par Savienības tiesību pārkāpumu, bet varot būt pielīdzināma kļūdai
faktos, uz kuru, nepastāvot faktu sagrozīšanai, nevar atsaukties apelācijas sūdzības tiesvedībā.
Runājot par trešo pamatu, tas esot nepieņemams tiktāl, ciktāl tas attiecoties uz lēmumu, par kuru nevar iesniegt apelācijas
sūdzību, un ciktāl ar to tiekot apstrīdēts faktu vērtējums, ko veikusi Pirmās instances tiesa. Turklāt apelācijas sūdzības
iesniedzējām neesot intereses celt šajā sakarā apelācijas sūdzību, jo viņām spriedums šajā punktā nebija nelabvēlīgs.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka viņu apelācijas sūdzība ir pieņemama, un tostarp paskaidro, ka ar pirmo un trešo
pamatu tiek apšaubīta Pirmās instances tiesas kļūdainā 1997. gada lēmuma, it īpaši noteikuma, kurā ir noteiktas termiņa beigas
atļaujai, kas ar šo lēmumu tika piešķirta 1997.–1999. gada atbalsta shēmai, interpretācija.
–       Tiesas vērtējums
No EKL 225. panta, Tiesas Statūtu 51. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 112. panta 1. punkta c) apakšpunkta izriet,
ka apelācijas sūdzībā precīzi ir jānorāda tā sprieduma kritizētie elementi, kuru lūgts atcelt, kā arī juridiski argumenti,
kas īpaši pamato šo lūgumu, lai apelācijas sūdzība vai attiecīgais pamats nebūtu atzīstams par nepieņemamu (skat. 2000. gada
4. jūlija spriedumu lietā C‑352/98 P
Bergaderm
un
Goupil
/Komisija,
Recueil
, I‑5291. lpp., 34. punkts; 2002. gada 8. janvāra spriedumu lietā C‑248/99 P Francija/
Monsanto
un Komisija,
Recueil
, I‑1. lpp., 68. punkts, kā arī 2005. gada 28. jūnija spriedumu apvienotajās lietās C‑189/02 P, C‑202/02 P, no C‑205/02 P
līdz C‑208/02 P un C‑213/02 P
Dansk Rørindustri
u.c./Komisija, Krājums, I‑5425. lpp., 426. punkts).
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka, kaut arī dažām argumentācijas, ko apelācijas sūdzības iesniedzējas ir izvirzījušas pirmā un otrā
pamata kontekstā, daļām patiešām trūkst noteiktības, šī argumentācija, skatīta kopumā, tomēr šķiet pietiekami skaidra, lai
ar prasīto precizitāti varētu identificēt pārsūdzētajā spriedumā kritizētos elementus, kā arī juridiskos argumentus, kas izvirzīti
šīs kritikas pamatošanai, un līdz ar to ļauj Tiesai veikt tiesiskuma pārbaudi.
Attiecībā uz otro iebildi par nepieņemamību, kas ir pamatota ar to, ka pirmā un otrā apelācijas sūdzības pamata mērķis ir
konstatēt kļūdu, ko Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi, interpretējot valsts tiesību aktu, proti, 1997.–1999. gada atbalsta
shēmu, pietiek konstatēt, ka tā tas nav. Kā uzsvērušas apelācijas sūdzības iesniedzējas, ar šiem pamatiem tās atsaucas uz
1997. gada lēmuma piemērojamības laikā un tāpēc arī Komisijas akta iespējami kļūdaino interpretāciju.
No iepriekš minētā izriet, ka pirmais un otrais apelācijas sūdzības pamats ir pieņemams. Līdz ar to, neesot nepieciešamībai
šajā stadijā izvērtēt iebildumus, kas izvirzīti attiecībā uz trešā pamata pieņemamību, Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību
ir jānoraida tiktāl, ciktāl tā attiecas uz apelācijas sūdzību kopumā.

Par lietas būtību
Par pirmo un otro pamatu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
interpretējot 1997. gada lēmumu veidā, kas nav saderīgs ar tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas
attieksmes principiem. Tās tostarp uzskata, ka – ja 1997. gada lēmums tiek interpretēts, kā to darījusi Pirmās instances tiesa,
tādējādi, ka tas neietver atļauju publicēt uzaicinājumu iesniegt
ad hoc
pieteikumus atbalsta saņemšanai pēc 1999. gada 31. decembra tikai tiem uzņēmumiem, kas 1997.–1999. gada atbalsta shēmas ietvaros
bija saņēmuši apstiprinājumu iespējai iesniegt jaunu pieteikumu automātiskas iekļaušanas sarakstā vai pieteikuma pārformulēšana
veidā saskaņā ar nākamo uzaicinājumu – šis lēmums ir prettiesisks tiktāl, ciktāl tajā tika atļauta atbalsta shēma, ar kuru
tiek pārkāpti minētie principi. Atbalsta shēma, kā attiecībā uz termiņu to interpretējusi Pirmās instances tiesa, ir ontoloģiski
vērsta uz to, lai nepieļautu izdevīgas juridiskas situācijas, kādas tiek radītas ar pienācīgi atļautiem pasākumiem.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas šajā kontekstā atsaucas uz hipotēzi par to, ka uzaicinājums iesniegt pieteikumus atbalsta
saņemšanai tiktu publicēts 1999. gada otrajā pusgadā. Uzņēmumi, kas pirmo reizi bija iesnieguši pieteikumus saskaņā ar šo
uzaicinājumu, kuri tika klasificēti kā neatbilstoši atbalsta saņemšanai, tāpat kā uzņēmumi, kas iesniedza pieteikumu saskaņā
ar iepriekšējo uzaicinājumu, saņēma apstiprinājumu izmantot iespēju vēlreiz iesniegt pieteikumu automātiskas iekļaušanas sarakstā
vai pieteikuma pārformulēšanas veidā. Taču jau no paša sākuma nebūtu bijis iespējams iesniegt šo otro pieteikumu pirms 1999. gada
31. decembra.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas secina, ka atbalsta shēma, kas sniedz precīzu apstiprinājumu attiecībā uz faktu, ka uzņēmums
varēs iesniegt pieteikumu atbalsta saņemšanai, bet kas tiek interpretēta un piemērota veidā, kas padara loģiski neiespējamu
pieteikuma iesniegšanu, nevar tikt uzskatīta par atbilstīgu tiesiskās drošības un tiesiskās paļāvības aizsardzības principiem.
Turklāt ar šādu shēmu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips tiktāl, ciktāl tikai daži uzņēmumi, it īpaši tie, kas
pirmo reizi iesniedza pieteikumu saskaņā ar uzaicinājumu, kas tika publicēts 1999. gada otrajā pusgadā, nevarēja izmantot
iespēju iesniegt pieteikumu otro reizi.
Visbeidzot, apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka Tiesa iepriekš minētā sprieduma lietā
Nuova Agricast
50. un 51. punktā jau netieši ir atspēkojusi Komisijas argumentu, saskaņā ar kuru paļāvība, kas tiek radīta ar valsts tiesību
normām, kuras regulē atbalsta shēmu, nevar tikt piedēvēta atbalsta shēmai, tostarp atzīstot, ka atbalstu, ar kuru saskaņā
ar dažiem to regulējošiem noteikumiem tiek pārkāpti Savienības tiesību vispārīgie principi, Komisija nevar atzīt par saderīgu
ar kopējo tirgu. Noteikumi, uz kuriem atsaucas Tiesa, noteikti ir tie, kas paredzēti valsts tiesību normās, kuras regulē šo
atbalsta shēmu. Tādējādi, atļaujot šādus noteikumus, Komisijai ir jāuzņemas atbildība, kas var no tiem izrietēt.
Ar otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā,
neizpildot pienākumu izvēlēties tādu interpretāciju 1997. gada lēmumam, kas atbilstu tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības
aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principiem. Tās uzskata, ka šis lēmums ir pietiekami nenoteikts, lai ļautu tām to
interpretēt, un ka viņu interpretācija ir vienīgā, ar kuru tiekot ievēroti minētie principi.
Pēc apelācijas sūdzības iesniedzēju domām, tikai ar faktu, ka minētajā lēmumā bez tālākiem precizējumiem ir norādīts, ka termiņš
atļaujai, kas tikusi piešķirta 1997.–1999. gada atbalsta shēmai, ir 1999. gada 31. decembris, nebija pietiekami šī atbalsta
īpašajā kontekstā, lai izbeigtu jebkādu neskaidrību attiecībā uz jautājumu, vai uzņēmumi, kas šīs shēmas ietvaros ir saņēmuši
apstiprinājumu tam, ka var iesniegt pieteikumu atbalsta saņemšanai otro reizi automātiskas iekļaušanas sarakstā vai pieteikuma
pārformulēšanas veidā, varēja izmantot šīs tiesības uzaicinājuma, kas tika publicēts pēc šī datuma, kontekstā situācijā, kad
iepriekš nebija publicēts neviens cits atbilstošs uzaicinājums. Lēmums neizvirzīt iebildumus attiecībā uz valsts atbalsta
shēmu bija jālasa kopā ar attiecīgās shēmas īpašajiem īstenošanas noteikumiem. Gadījumā, kā tas ir šajā lietā, kad šie noteikumi
paredz iespēju iesniegt pieteikumu otro reizi, saglabājot tos pašus izdevumu pieņemamības nosacījumus, kādi bija paredzēti
attiecībā uz pirmo pieteikumu, un nenorādot termiņa beigas, šis apstāklis būtu jāņem vērā, interpretējot minētā lēmuma piemērojamību
laikā.
Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka 2006. gada 15. septembra vēstulē Itālijas valdība, atbildot uz Komisijas
lūgumu sniegt paskaidrojumus attiecībā uz atbalsta shēmu, kas piemērojama no 2007. gada un attiecībā uz kuru tikusi lūgta
atļauja, izvēlējās versiju, kādu aizstāv apelācijas sūdzības iesniedzējas un saskaņā ar kuru pirmais pieteikums atbalsta saņemšanai
nosaka procedūru un noteikumus, kas piemērojami arī attiecībā uz otro pieteikumu, kurš ir uzskatāms tikai par turpinājumu
procedūrai, kas tika uzsākta ar pirmo pieteikumu. Komisija neesot iebildusi pret šo versiju un esot atļāvusi minēto shēmu.
Komisija uzskata, ka pirmais un otrais pamats ir nepamatoti.
Pēc tās domām, kaut arī Pirmās instances tiesa to nav pieminējusi apelācijas sūdzības iesniedzēju premisas izvērtēšanā, risinājums,
pie kāda tā nonāca, bija neizbēgams, ņemot vērā iepriekš minēto spriedumu lietā
Nuova Agricast
. Pat ja Tiesa nav izvērtējusi
ex professo
tikai apgalvoto vienlīdzīgas attieksmes principa pārkāpumu un pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, argumentācija šī sprieduma
66.–78. punktā esot balstīta uz 1997. gada lēmuma interpretāciju un uz 1997.–1999. gada atbalsta shēmas apstiprināšanu, kas
izriet no šī lēmuma. Tiesa esot uzskatījusi, ka tikai otrās kategorijas uzņēmumiem esot bijušas absolūtas tiesības uz to,
ka viņu pieteikumi tiek automātiski iekļauti attiecībā uz nākamo uzaicinājumu. Tāpēc tikai šiem uzņēmumiem Komisijai bija
jāatļauj pārejas kārtībā iesniegt pieteikumus saskaņā ar nākamo uzaicinājumu, kaut arī tas tika publicēts pēc 1999. gada 31. decembra,
kas bija ar 1997. gada lēmumu piešķirtās atļaujas termiņa beigu datums.
Turklāt, atsaucoties uz minētā sprieduma 75. punktu, Komisija apgalvo, ka atļauja iesniegt pieteikumus arī pirmās kategorijas
uzņēmumiem, tādiem kā apelācijas sūdzības iesniedzējas, saskaņā ar pirmo uzaicinājumu attiecībā uz jauno atbalsta shēmu būtu
devusi tiem lielākas iespējas iegūt prasīto atbalstu salīdzinājumā ar uzņēmumiem, kas iesniedz pieteikumu pirmo reizi un attiecībā
uz kuriem tika apšaubīta atbalsta nepieciešamība. Lai izvairītos no šādām nepieņemamām sekām, Komisijai būtu pienākums saskaņā
ar nepieciešamības principu atzīt jauno atbalsta shēmu par nesaderīgu, ja tā būtu ļāvusi iesniegt pārformulētus pieteikumus
uzņēmumiem, kas iesniedza pieteikumus saskaņā ar trešo uzaicinājumu. Tādējādi no šī paša iepriekš minētā sprieduma izrietot,
ka apelācijas sūdzības iesniedzējām nekādā gadījumā nevarēja atļaut iesniegt pieteikumu saistībā ar uzaicinājumu attiecībā
uz jauno shēmu. Risinājums, kas ir juridiski saistošs, nevar vienlaikus būt prettiesisks, un šis fakts uzreiz izslēdzot jebkādu
Komisijas atbildību.
–       Tiesas vērtējums
Ar savu pirmo un otro pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas būtībā apgalvo, ka Pirmās instances tiesai, lai nodrošinātu
tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principu ievērošanu, 1997. gada lēmums esot
bija jāinterpretē tādējādi, ka tas ietver atļauju publicēt uzaicinājumu iesniegt
ad hoc
pieteikumus atbalsta saņemšanai pēc 1999. gada 31. decembra, kas ir ar šo lēmumu piešķirtās atļaujas 1997.–1999. gada atbalsta
shēmai beigu termiņš, tikai pirmās un otrās kategorijas uzņēmumiem, kā rezultātā esot bijis jāuzskata, ka apelācijas sūdzības
iesniedzējām tika atļauts iesniegt pārformulētu pieteikumu saskaņā ar nākamo atbilstošo uzaicinājumu attiecībā uz 2000.–2006. gada
atbalsta shēmu, proti, saskaņā ar astoto uzaicinājumu.
Lai novērtētu šo pamatu pamatotību, ir jāizvērtē, vai ar 1997. gada lēmumu, interpretējot to tādējādi, ka tas neietver atļauju
publicēt
ad hoc
šādu uzaicinājumu, tiek pārkāpti, kā to apgalvo apelācijas sūdzības iesniedzējas, minētie principi.
Šīs pārbaudes ietvaros ir svarīgi ņemt vērā ne tikai minētā lēmuma tekstu –
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēts tikai tā kopsavilkums –, bet arī paziņoto 1997.–1999. gada atbalsta shēmu (šajā ziņā skat. 2010. gada 20. maija
spriedumu lietā C‑138/09
Todaro Nunziatina & C
., Krājums, I‑0000. lpp., 31. punkts).
Turklāt šajā kontekstā ir jāatgādina, ka valsts atbalstu, ar kuru saskaņā ar dažiem to regulējošiem noteikumiem tiek pārkāpti
Savienības tiesību vispārējie principi, tādi kā tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes
princips, Komisija nevar atzīt par saderīgu ar kopējo tirgu (skat. iepriekš minēto spriedumu lietā
Nuova Agricast
, 51. punkts).
Turklāt pretēji Komisijas apgalvotajam no iepriekš minētā sprieduma lietā
Nuova Agricast
neizriet, ka 1997. gada lēmums un 1997.–1999. gada atbalsta shēma ir saderīga ar minētajiem principiem.
Kaut arī Tiesa šajā spriedumā ir konstatējusi, ka ar strīdīgo lēmumu, ar kuru tika atļauts pārejas režīms 2000.–2006. gada
atbalsta shēmas ietvaros, netika pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips tāpēc, ka tajā ir paredzēta atšķirīga attieksme
pret pirmās un otrās kategorijas uzņēmumiem, tā nekādā ziņā nav lēmusi par šī lēmuma vai 1997. gada lēmuma saderīgumu ar citiem
principiem, it īpaši, piemēram, tiesiskās paļāvības aizsardzības un tiesiskās drošības principu. Tieši pretēji – tā minētā
sprieduma 44. punktā ir uzsvērusi, ka, kaut arī
Nuova Agricast
pamata tiesvedībā bija izvirzījusi citus strīdīgā lēmuma spēkā neesamības pamatus, nebija iespējams paplašināt šī lēmuma
spēkā esamības pārbaudi, pamatojoties uz citiem spēkā esamības pamatiem, uz kuriem nav atsaukusies iesniedzējtiesa.
Turklāt Tiesas konstatējums iepriekš minētā sprieduma lietā
Nuova Agricast
67.–78. punktā, saskaņā ar kuru pirmās un otrās kategorijas uzņēmumi nebija salīdzināmā situācijā, ņemot vērā valsts atbalsta
nepieciešamības kritēriju, kā tāds nenoliedz Komisijas iespējamo pienākumu atļaut piemērot pārejas noteikumus arī attiecībā
uz pirmās kategorijas uzņēmumiem, lai it īpaši ievērotu tiesiskās paļāvības aizsardzības principu.
Tādējādi, pieņemot, ka pirmās kategorijas uzņēmumi patiešām var atsaukties uz minēto principu, iespējams, ka šādi pārejas
noteikumi bija jāatļauj, kaut arī šie uzņēmumi nebija situācijā, kas ir pielīdzināma otrās kategorijas uzņēmumu situācijai.
Tiesa cita starpā jau ir nospriedusi, ka, ja, nepastāvot svarīgām sabiedriskām interesēm, Komisija tiesiskā regulējuma izbeigšanai
nav noteikusi pārejas pasākumus, kas aizsargā uzņēmēja paļāvību, kura tam likumīgi radusies uz Savienības tiesiskā regulējuma
pamata, tā ir pārkāpusi augstāka juridiska spēka tiesību normu (šajā ziņā skat. iepriekš minēto spriedumu apvienotajās lietās
Beļģija un
Forum 187
/Komisija, 149. punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt ir jāatgādina, ka Tiesa ir konstatējusi, ka Komisijai bija jāzina gan par pirmās kategorijas sabiedrību, gan arī par
otrās kategorijas uzņēmumu eksistenci (iepriekš minētais spriedums lietā
Nuova Agricast
, 62. punkts).
Attiecībā uz jautājumu par 1997. gada lēmuma un 1997.–1999. gada atbalsta shēmas saderīgumu ar tiesiskās paļāvības aizsardzības
principu Tiesa ir atkārtoti spriedusi, ka tiesības pamatoties uz tiesiskās paļāvības principu ir ikvienam, kam kāda Savienības
iestāde ir devusi pamatotas cerības. Tomēr persona var atsaukties uz šī principa pārkāpumu tikai tad, ja šī iestāde tai ir
devusi konkrētu solījumu. Turklāt gadījumā, ja uzmanīgs un saprātīgs uzņēmējs var paredzēt tāda pasākuma veikšanu, kas var
skart tā intereses, tas nevar atsaukties uz šo principu minētā pasākuma īstenošanas gadījumā (šajā ziņā skat. iepriekš minēto
spriedumu apvienotajās lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija, 147. punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2009. gada 17. septembra spriedumu lietā C‑519/07 P Komisija/
Koninklijke FrieslandCampina
, Krājums, I‑8495. lpp., 84. punkts).
Šajā gadījumā 1997. gada lēmumā, kāds tas ir publicēts
Eiropas Kopienu Oficiālajā Vēstnesī
, zem virsraksta “Termiņš” ir norādīts datums – 1999. gada 31. decembris.
Pretēji apelācijas sūdzības iesniedzēju apgalvotajam uzmanīgs un saprātīgs saimnieciskās darbības subjekts, attiecībā uz kuru
tiek uzskatīts, ka viņš ir informēts par minēto lēmumu, no šīs norādes varēja izsecināt, ka iespēja iesniegt pieteikumu automātiskas
iekļaušanas vai pieteikuma pārformulēšanas veidā atbilstoši 1997.–1999. gada atbalsta shēmas noteikumiem un saskaņā ar uzaicinājumu,
kas sekoja uzaicinājumam, kura ietvaros tika iesniegts pieteikums atbalsta saņemšanai, bija ierobežota ar šai shēmai piešķirtās
atļaujas termiņu.
Tostarp šajā ziņā ir jāatzīmē, ka, ņemot vērā, ka ar 1997. gada lēmumu, atļaujot minēto shēmu, tika izdarīta atkāpe no EKL
87. panta 1. punktā paredzētā vispārējā principa par valsts atbalstu nesaderīgumu ar kopējo tirgu, šāds uzņēmējs nevarēja
pamatoti cerēt, ka ar šo lēmumu pretēji principam, saskaņā ar kuru šādas atkāpes ir jāinterpretē šauri, tiks atļauts piešķirt
atbalstu pat pēc tajā norādītā termiņa beigām (skat. 2004. gada 29. aprīļa spriedumu lietā C‑277/00 Vācija/Komisija,
Recueil
, I‑3925. lpp., 20. punkts, kā arī 2006. gada 23. februāra spriedumu apvienotajās lietās C‑346/03 un C‑529/03
Atzeni
u.c., Krājums, I‑1875. lpp., 79. punkts).
Katrā ziņā, tā kā 1997. gada lēmumā bija norādīts 1997.–1999. gada atbalsta shēmai piešķirtās atļaujas beigu termiņš, nevar
apgalvot, ka apelācijas sūdzības iesniedzējām Komisija būtu devusi skaidru solījumu, ka tās varēs iesniegt pārformulētu pieteikumu
atbalsta saņemšanai saskaņā ar uzaicinājumu, kas publicēts pēc šī termiņa beigām. Turklāt apelācijas sūdzības iesniedzējas
nevarēja likumīgi sagaidīt, ka Komisija pēc minētā termiņa beigām piešķirs jaunu atļauju valsts atbalsta shēmai ar tiem pašiem
noteikumiem, kādi ir paredzēti attiecībā uz 1997.–1999. gada atbalsta shēmu.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, kaut arī valsts tiesību normās, kas regulē minētās shēmas noteikumus un pasākumus, kas
veikti trešā uzaicinājuma ietvaros, nav skaidri norādīts iespējas iesniegt jaunu pieteikumu automātiskas iekļaušanas vai pieteikuma
pārformulēšanas veidā izmantošanas beigu termiņš, apelācijas sūdzības iesniedzējas nevarēja atsaukties uz tiesisko paļāvību,
saskaņā ar kuru tās varēs izmantot šo iespēju pēc 1999. gada 31. decembra.
Turpinot, tiesiskās drošības princips nozīmē, ka Savienības tiesību aktiem ir jābūt noteiktiem un to piemērošanai ir jābūt
paredzamai attiecīgajām personām (1987. gada 15. decembra spriedums lietā 325/85 Īrija/Komisija,
Recueil
, 5041. lpp., 18. punkts; 1996. gada 15. februāra spriedums lietā C‑63/93
Duff
u.c.,
Recueil
, I‑569. lpp., 20. punkts, kā arī iepriekš minētais spriedums apvienotajās lietās Beļģija un
Forum 187
/Komisija, 69. punkts). No sprieduma 73.–75. punkta izriet, ka, tā kā 1997. gada lēmumā bija norādīts beigu termiņš, uzņēmumi,
kuriem bija iespēja izmantot 1997.–1999. gada atbalsta shēmu, varēja paredzēt, ka pēc šī termiņa netiks publicēts nekāds uzaicinājums
iesniegt pieteikumus atbalsta saņemšanai attiecībā uz šo shēmu.
Visbeidzot, attiecībā uz 1997. gada lēmuma un 1997.–1999. gada atbalsta shēmas saderīgumu ar vienlīdzīgas attieksmes principu
ir jāatgādina, ka šis princips cita starpā nepieļauj, ka līdzīgās situācijās tiek piemērota atšķirīga attieksme, izņemot,
ja šāda attieksme ir objektīvi pamatota (it īpaši skat. 2010. gada 17. jūnija spriedumu lietā C‑413/08 P
Lafarge
/Komisija, Krājums, I‑0000. lpp., 40. punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka, ja 1997. gada lēmums tiek interpretēts tādējādi, ka tas ļauj publicēt
ad hoc
uzaicinājumu iesniegt pieteikumus pēc 1999. gada 31. decembra ne tikai uzņēmumiem, kas nav saņēmuši prasīto atbalstu saskaņā
ar 1997.–1999. gada atbalsta shēmu nepietiekamu pieejamo finanšu līdzekļu dēļ un kuriem pirms šī datuma vairāk nebija iespējas
iesniegt pieteikumu automātiskas iekļaušanas vai pārformulēta pieteikuma veidā attiecībā uz nākamo uzaicinājumu, ar minēto
shēmu tiek pārkāpts vienlīdzīgas attieksmes princips, jo tā esot devusi noteiktiem uzņēmumiem iespēju iesniegt otru pieteikumu,
kamēr citiem uzņēmumiem šī iespēja jau no paša sākuma bijusi liegta.
Šajā ziņā ir jākonstatē, ka šāda nevienlīdzīga attieksme starp uzņēmumiem, kuriem bija iespēja izmantot minēto iespēju pirms
atļaujas, kas tika piešķirta ar 1997. gada lēmumu, termiņa beigām, un uzņēmumiem, kuriem šādas iespējas vairs nebija, ir objektīvi
pamatota. Tā kā Komisijas lēmums neizvirzīt iebildumus pret valsts atbalsta shēmu, piemērojot EKL 87. panta 3. punktu, ir
uzskatāms par atkāpi no vispārējā principa par šādu atbalstu nesaderīgumu ar kopējo tirgu, tā spēkā esamības termiņš ir jāierobežo.
Turklāt ikviena atļauja uz noteiktu laiku pēc definīcijas nozīmē nevienlīdzīgu attieksmi atkarībā no tā, vai uz konkrēto situāciju
attiecas vai neattiecas lēmuma, ar kuru tiek piešķirta atļauja, piemērojamība laikā.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka Pirmās instances tiesa ir ievērojusi tiesiskās drošības, tiesiskās paļāvības
aizsardzības un vienlīdzīgas attieksmes principus, atzīstot, ka 1997. gada lēmumu nevar uzskatīt par tādu, kas atļauj apelācijas
sūdzības iesniedzējām iesniegt pārformulētu pieteikumu atbalsta saņemšanai attiecībā uz uzaicinājumu iesniegt pieteikumus
atbalsta saņemšanai, kas publicēts pēc šī lēmuma termiņa beigām.
Līdz ar to pirmais un otrais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
Par trešo pamatu
–       Lietas dalībnieku argumenti
Ar trešo pamatu apelācijas sūdzības iesniedzējas apgalvo, ka Pirmās instances tiesa ir sagrozījusi 2000. gada 29. maija vēstules
saturu, pārsūdzētā sprieduma 50. un 51. punktā izslēdzot, ka tajā bijis ietverts nepatiess paziņojums.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas cita starpā uzskata, ka Pirmās instances tiesa pārsūdzētā sprieduma 12. punktā, uz kuru ir
minēta atsauce iepriekš minētajā 50. punktā, ir kļūdaini pārformulējusi šīs vēstules saturu. Tāpēc neesot taisnība, ka Komisija
esot bijusi tā, kas šajā vēstulē nošķīra divu kategoriju uzņēmumus, uz kuriem attiecas pārejas pasākums. Izmantojot nosacījuma
izteiksmi, tā esot apgalvojusi, ka Itālijas iestādes ir identificējušas divu kategoriju uzņēmumus, kas ir minēti priekšlikumā
par pārejas pasākumu.
Tāpēc Pirmās instances tiesa, uzskatot, ka Komisija minētajā vēstulē ir apgalvojusi, ka Itālijas iestādes to esot informējušas
par pārejas pasākumu ar plašu piemērojamību, ietverot arī pirmās kategorijas uzņēmumus, esot pieļāvusi kļūdu. Tieši pretēji,
Komisija, lai radītu iespaidu, ka tā nebija informēta par pirmās kategorijas uzņēmumu eksistenci, apzināti esot uzrakstījusi
2000. gada 29. maija vēstuli, apgalvojot tajā, ka Itālijas iestādes to esot informējušas tikai par divu kategoriju, kas minētas
šīs vēstules a) un b) punktā, uzņēmumiem.
Apelācijas sūdzības iesniedzējas uzskata, ka tām, ņemot vērā, ka daži no argumentiem, ar kuriem ir pamatota viņu prasība,
ir balstīti uz Komisijas apzināti nepatiesu paziņojumu, joprojām ir interese atcelt pārsūdzēto spriedumu arī attiecībā uz
šo aspektu. Līdz ar to, ja apelācijas sūdzība tiktu apmierināta, varētu būt jāpārbauda, vai 2000. gada 29. vēstule ietvēra
šādu apzinātu nepatiesu paziņojumu.
Komisija apgalvo, ka trešais pamats ir nepieņemams vai katrā ziņā nepamatots.
–       Tiesas vērtējums
No apelācijas sūdzības iesniedzēju argumentācijas, kuras kopsavilkums ir minēts šī sprieduma 86. punktā, izriet, ka tās atzīst,
ka konstatējumus, pamatojoties uz kuriem Pirmās instances tiesa izsecināja par apzinātu nepatiesu paziņojumu neesamību 2000. gada
29. maija vēstulē, tām ir interese atcelt tikai tādā gadījumā, ja viņu apelācijas sūdzība tiktu apmierināta.
Taču, tā kā pirmais un otrais pamats tika noraidīti un tiktāl, ciktāl trešais pamats, pat ja to pieņem par pamatotu, viens
pats nevar būt pamats pārsūdzētā sprieduma atcelšanai, jo tajā ir apstrīdēti konstatējumi, kas neietekmē minētā sprieduma
rezolutīvo daļu, ir jākonstatē, ka šis pamats katrā ziņā ir neefektīvs un tāpēc ir jānoraida, neesot vajadzībai izvērtēt tā
pieņemamību.
Līdz ar to apelācijas sūdzība ir jānoraida.

Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 69. panta 2. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša Reglamenta 118. pantu,
lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks,
kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest apelācijas sūdzības iesniedzējām atlīdzināt tiesāšanās
izdevumus un tā kā apelācijas sūdzības iesniedzējām spriedums nav labvēlīgs, jāpiespriež apelācijas sūdzības iesniedzējām
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:
1)
apelācijas sūdzību noraidīt;
2)
Nuova Agricast Srl
un
Cofra Srl
atlīdzina tiesāšanās izdevumus.
[Paraksti]
*
Tiesvedības valoda – itāļu.