CELEX: 62005CJ0075
Apellatsioonkaebus
Riigiabi
Komisjoni otsus jätta vastuväited esitamata
Tühistamishagi
Vastuvõetavus
Huvitatud isikud
Regionaalabi ulatuslikele investeerimisprojektidele
1998. aasta mitut valdkonda hõlmav raamprogramm

Saksamaa Liitvabariik, Glunz AG ja OSB Deutschland GmbH (edaspidi vastavalt „Glunz” ja „OSB”) esitasid apellatsioonkaebused, milles nad nõuavad Euroopa Ühenduste Esimese Astme Kohtu 1. detsembri 2004. aasta otsuse kohtuasjas
T-27/02: Kronofrance
vs.
komisjon (EKL 2004, lk II-4177
, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”) tühistamist, millega nimetatud kohus tühistas komisjoni 25. juuli 2001. aasta otsuse SG (2001) D mitte esitada vastuväiteid Saksamaa ametiasutuste poolt Glunzile antud riigiabi kohta (edaspidi „vaidlusalune otsus”).
Õiguslik raamistik
Nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli [88] kohaldamiseks (
EÜT L 83, lk 1
; ELT eriväljaanne 08/01, lk 339), artikkel 1 näeb ette:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
h)
huvitatud pool – mis tahes liikmesriik, isik, ettevõtja või ettevõtjate ühendus, kelle huve võib abi andmine mõjutada, eriti abi saaja, konkureerivad ettevõtjad ja ametiliidud.”
Nimetatud määruse artikkel 4 „Teatise esialgne uurimine ja komisjoni otsused” sätestab:
„[…]
2.   Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et meede, millest teatati, ei kujuta endast abi, siis võtab ta selle kohta vastu otsuse.
3.   Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ei ole ilmnenud mingeid kahtlusi, kuivõrd see jääb asutamislepingu artikli [87] lõike 1 reguleerimisalasse, otsustab ta, et nimetatud meede sobib ühisturuga kokku (edaspidi „vastuväidete esitamata jätmise otsus”). Otsuses tuleb täpsustada, millist asutamislepingu erandit on kohaldatud.
4.   Kui komisjon pärast esialgset uurimist leiab, et teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta ilmnes kahtlusi, otsustab ta algatada asutamislepingu artikli [88] lõikes 2 sätestatud menetluse (edaspidi „ametliku uurimismenetluse algatamise otsus”).
[…]”
Kohtuasja asjaolude asetleidmise ajal kehtinud mitut valdkonda hõlmavas raamprogrammis regionaalabi andmiseks ulatuslikele investeerimisprojektidele (
EÜT 1998, C 107, lk 7
; edaspidi „1998. aasta mitut valdkonda hõlmav raamprogramm”) sätestatakse normid nimetatud programmi kohaldamisalasse kuuluva abi hindamiseks EÜ artikli 87 lõike 3 alusel.
1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi kohaselt määrab komisjon nende projektide puhul, millest tuleb määruse nr 659/1999 artikli 2 kohaselt teatada, igal üksikjuhtumil kindlaks abi lubatud maksimaalse osatähtsuse.
Nimetatud raamprogrammi punktis 3.10 kirjeldatakse valemit, mille alusel komisjon määrab kindlaks abi maksimaalse osatähtsuse. Selle valemi kohaselt määratakse esiteks kindlaks lubatud maksimaalne osatähtsus, mida rakendatakse vaatlusaluses piirkonnas suurettevõtjatele antavale abile ja mida nimetatakse „piirkondlikuks ülemmääraks” (tegur R), mis seejärel korrutatakse kolme koefitsiendiga, mis vastavad vaatlusaluse valdkonna konkurentsiolukorrale (tegur T), kapitali/tööjõu suhtarvule (tegur I) ja asjaomase abi piirkonnale avaldatavale mõjule (tegur M). Abi lubatud maksimaalne osatähtsus on seega arvutatav valemi
abil.
Nimetatud raamprogrammi punkti 3.2 kohaselt tuleb teguri T „konkurentsiolukord” puhul teha analüüsi abil kindlaks, kas teatatud projekt viiakse ellu valdkonnas või alamvaldkonnas, mida iseloomustab liigne struktuuriline tootmisvõimsus.
Nii võtab komisjon 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi punkti 3.3 alusel liigse struktuurilise tootmisvõimsuse kindlakstegemiseks Euroopa ühenduse tasandil arvesse kogu töötleva tööstuse keskmise tootmisvõimsuse kasutamismäära ning kõnealuse (alam)valdkonna tootmisvõimsuse kasutamismäära vahe. See analüüs hõlmab viimast viieaastast võrdlusperioodi, mille andmed on kättesaadavad.
Kõnealuse raamprogrammi punkt 3.4 on sõnastatud järgmiselt:
„Kui andmed tootmisvõimsuse kasutamise kohta on ebapiisavad, uurib komisjon, kas investeerimine toimus langeva nõudlusega turul. Selleks võrdleb ta kõnealuse toote või kõnealuste toodete nähtava tarbimise arengut (s.o tootmine pluss import miinus eksport) töötleva tööstuse kasvumääraga [Euroopa Majanduspiirkonnas] tervikuna”. [Siin ja edaspidi on nimetatud raamprogrammi tsiteeritud mitteametlikus tõlkes.]
Raamprogrammi punkti 3.10.1 kohaselt kohaldatakse teguri T „konkurentsiolukord” suhtes paranduskoefitsiente 0,25, 0,5, 0,75 või 1, lähtudes järgmistest kriteeriumidest:
„i)
projekti puhul, millega kaasneb tootmisvõimsuse kasv valdkonnas, mida iseloomustab märkimisväärne liigne struktuuriline tootmisvõimsus ja/või nõudluse täielik langus – 0,25;
ii)
projekti puhul, millega kaasneb tootmisvõimsuse kasv valdkonnas, mida iseloomustab liigne struktuuriline tootmisvõimsus ja/või langeva nõudlusega turg
ning
mis võib mõnda suurt turuosa tugevdada – 0,50;
iii)
projekti puhul, millega kaasneb tootmisvõimsuse kasv valdkonnas, mida iseloomustab liigne struktuuriline tootmisvõimsus ja/või langeva nõudlusega turg – 0,75;
iv)
projektil ei ole tõenäoliselt ühtegi alapunktides i–iii toodud negatiivset mõju – 1,00.”
Vaidluse taust
Saksamaa Liitvabariik teatas 4. augusti 2000. aasta kirjas komisjonile plaanist anda 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi kaudu investeeringutoetust äriühingule Glunz integreeritud puidutöötlemiskeskuse rajamiseks Saksi-Anhalti liidumaale (Saksamaa) Nettgausse.
Komisjon otsustas 25. juulil 2001 määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 3 alusel, et ta ei esita kõnealuse abi andmise kohta vastuväiteid ja määras 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavas raamprogrammis sätestatud abi hindamise kriteeriumide alusel kindlaks abi maksimaalse osatähtsuse. Kuna puitplaatide tootmise valdkonna tootmisvõimsuse kasutamist puudutavate andmete analüüsist ei ilmnenud, et tegemist oleks liigse struktuurilise tootmisvõimsusega, kohaldas komisjon teguri T „konkurentsiolukord” suhtes maksimaalset paranduskoefitsienti 1 ega uurinud üldse võimalust, kas kõnealune investeering võidi teha langeva nõudlusega turul.
Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Kronofrance SA (edaspidi „Kronofrance”) esitas 4. veebruaril 2002 Esimese Astme Kohtu kantseleisse vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagi, milles ta tugines neljale väitele: esiteks EÜ artikli 87 ja 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi rikkumine, teiseks EÜ artikli 88 lõike 2 rikkumine, kolmandaks võimu kuritarvitamine ja neljandaks põhjendamiskohustuse rikkumine.
Komisjon väitis, et hagi on vastuvõetamatu, kuna tema arvates ei olnud hagejal kaebeõigust. Kostjast institutsiooni sõnul ei saanud Kronofrance’i käsitada abisaaja ettevõtja konkurendina ja seetõttu ei saanud ta tugineda „huvitatud poole” staatusele määruse nr 659/1999 tähenduses. Seetõttu ei oleks ta saanud vaidlusalust otsust vaidlustada.
Põhiküsimuses väitis Kronofrance eelkõige seda, et komisjon rikkus kõnealuseks abiks juba esialgse uurimise tulemusena luba andes nii EÜ artikli 88 lõiget 2 kui ka määruse nr 659/1999 artikli 4 lõiget 4, mis nõuavad ametliku uurimismenetluse algatamist juhul, kui teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse kohta „ilmnes kahtlusi”.
Kronofrance’i arvates oleks asjaomase turu olukorra täpne analüüs pidanud niisuguseid kahtlusi tekitama. Kronofrance oli haldusmenetluse käigus esitanud komisjonile puitplaatide nähtava tarbimise kohta andmed, mis näitasid, et kõnealune investeering seondub langeva nõudlusega turuga. Komisjon piirdus siiski vaid selle uurimisega, kas esineb liigset struktuurilist tootmisvõimsust, ning leidis, et ta ei pea kontrollima, kas kõnealused investeeringud tehakse langeva nõudlusega turul.
Esimese Astme Kohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38–44, et Glunzi ja Kronofrance’i vahel on konkurentsisuhe, mis annab viimasele huvitatud isiku staatuse, keda saab käsitada otseselt ja isiklikult puudutatuna EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses. Niisuguse põhjendusega lükkas Esimese Astme Kohus komisjoni esitatud vastuvõetamatuse väite tagasi.
Põhiküsimuses jõudis Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 79–111 järeldusele, et komisjon rikkus EÜ artiklit 87 ja 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi, kui ta analüüsis asjaomase turu konkurentsiolukorda vaid liigset struktuurilist tootmisvõimsust puudutavate andmete põhjal ega kontrollinud seda, kas kavandatud abi oli määratud langeva nõudlusega turule.
Esimese Astme Kohus jõudis sellele järeldusele eelkõige pärast seda, kui ta oli leidnud esiteks, et teistsugune tõlgendus tähendaks teguri T „konkurentsiolukord” hindamiskriteeriumide eripära eitamist, ja teiseks, et langeva nõudlusega turul tehtud investeeringud loovad tõsise ohu konkurentsimoonutuseks, mis on selgelt vastuolus EÜ artikli 87 kohase kahjustamata konkurentsi eesmärgiga. Niisugune järeldus on kooskõlas ka eesmärgiga, mille komisjon 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi vastuvõtmisel endale püstitas ja mis raamprogrammi punkti 1.2 kohaselt seisneb abi andmise piiramises ulatuslikele projektidele selliselt, et ebasoodsaid konkurentsimõjusid võimalikult suures ulatuses ära hoida, säilitades samas abistatava piirkonna atraktiivsuse.
Seejärel tühistas Esimese Astme Kohus vaidlusaluse otsuse.
Menetlus Euroopa Kohtus ja poolte nõuded
Saksamaa Liitvabariik ning Glunz ja OSB esitasid vaidlustatud kohtuotsuse peale kaks apellatsioonkaebust, mis registreeriti vastavalt 11. veebruaril 2005 numbriga C-75/05 P ja 16. veebruaril 2005 numbriga C-80/05 P.
Euroopa Kohtu presidendi 13. oktoobri 2005. aasta määrusega liideti need kaks kohtuasja suulise menetluse ja kohtuotsuse tegemise huvides.
Saksamaa Liitvabariik ja komisjon paluvad Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus,
—
tunnistada Kronofrance’i hagi vastuvõetamatuks või jätta see põhjendamatuse tõttu rahuldamata ning
—
mõista kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses välja Kronofrance’ilt.
Glunz ja OSB paluvad Euroopa Kohtul:
—
tühistada vaidlustatud kohtuotsus,
—
jätta hagi rahuldamata või teise võimalusena saata kohtuasi Esimese Astme Kohtule tagasi ja
—
mõista kohtukulud välja Kronofrance’ilt.
Kronofrance palub Euroopa Kohtul:
—
jätta apellatsioonkaebused rahuldamata ning
—
mõista kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses välja apellantidelt.
Apellatsioonkaebused
Saksamaa Liitvabariik esitab oma hagi põhjenduseks kolm väidet ning Glunz ja OSB neli väidet, mis Saksamaa Liitvabariigi väidetega osaliselt kattuvad.
EÜ artikli 230 neljanda lõigu rikkumine
Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik väidab oma esimeses väites ning Glunz ja OSB oma teises väites, mida komisjon toetab, et Esimese Astme Kohus rikkus vaidlustatud kohtuotsuses EÜ artikli 230 neljandat lõiku, kui ta leidis, et vaidlusalune otsus puudutab Kronofrance’i „otseselt ja isiklikult” ning tunnistas nimetatud ettevõtja hagi vastuvõetavaks. Nimetatud väidete kohaselt tuleneb see vale tõlgendus EÜ artikli 230 neljanda lõigu kohaldamisala liigsest laiendamisest ja selle väärast tõlgendamisest määrust nr 659/1999 arvestades.
Esimese Astme Kohus leidis alusetult, et iga isikut, kes võib olla „huvitatud” abi ametlikust uurimismenetlusest määruse nr 659/1999 artikli 1 lõike h tähenduses, tuleb EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses käsitada isikuna, keda abi esialgse uurimise lõpus tehtav lubav otsus puudutab otseselt ja isiklikult, ilma et oleks vaja tõendada, et nimetatud otsusega on esimese astme hageja konkurentsiolukorda „oluliselt” kahjustatud.
Saksamaa Liitvabariigi, Glunzi ja OSB sõnul ei anna „huvitatud poole” staatus määruse nr 659/1999 tähenduses seevastu automaatselt kohtus kaebeõigust. Väljakujunenud kohtupraktikaga, sh eelkõige 15. juuli 1963. aasta otsusega kohtuasjas
25/62: Plaumann
vs.
komisjon (EKL 1963, lk 197)
kehtestatud nõuetega on kooskõlas vaid konkreetne uurimine, mis põhineb abisaaja ja esimese astme hageja vahelisel konkurentsisuhtel. Seega oleks Esimese Astme Kohus Kronofrance’i kaebeõiguse olemasolu kindlakstegemiseks pidanud kontrollima, kas tema olukord asjaomasel turul oli oluliselt kahjustatud.
Vastupidi Esimese Astme Kohtu seisukohale ei ole Glunz ja Kronofrance kõnealusel turul tegelikult konkurendid ning seetõttu ei saanud Kronofrance’i olukord sellel turul oluliselt kahjustatud olla.
Glunz ja OSB väidavad sellega seoses, et Esimese Astme Kohtu seisukoht, mille kohaselt Kronofrance’i ja Glunzi müügipiirkonnad kattuvad, on ebatäpne. Esimese Astme Kohus on nende ettevõtjate turgusid puudutavaid andmeid hinnates eksinud.
Saksamaa Liitvabariik rõhutab veel, et Esimese Astme Kohus piirdus vaid märkimisega, et Glunz kuulus Prantsusmaal puitplaatide valdkonnas tegutsevate ettevõtjate kontserni. See kriteerium ei ole siiski asjakohane, kuna põhineb selle kontserni kohta tehtud järeldustel, mitte aga kahe kõnealuse ettevõtja vahelisel tegelikul konkurentsil.
Nendest kaalutlustest lähtudes leiavad Saksamaa Liitvabariik, Glunz, OSB ja komisjon, et Kronofrance’i hagi oleks tulnud tunnistada vastuvõetamatuks.
Kronofrance seevastu kinnitab, et kui abisaaja konkurent taotleb oma hagiga menetluslike õiguste kaitset, peab ta vaid tõendama, et tal on „asjassepuutuva isiku” staatus EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses. Niisugusel juhul ei ole vaja tõendada, et hageja konkurentsiolukord on oluliselt kahjustatud. Piisab, kui abi andmine võis tema huve kahjustada. Antud juhul piisab sellisele järeldusele jõudmiseks Glunzi ja Kronofrance’i vahelise otsese konkurentsisuhte olemasolust.
Euroopa Kohtu hinnang
Alustuseks tuleb meenutada, et vastavalt EÜ artikli 230 neljandale lõigule võib füüsiline või juriidiline isik teisele isikule adresseeritud otsuse peale edasi kaevata vaid juhul, kui see otsus teda otseselt ja isiklikult puudutab.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale saavad teised isikud, kes ei ole otsuse adressaadid, väita, et see puudutab neid isiklikult ainult siis, kui see mõjutab neid mingi neile omase tunnuse või neid iseloomustava faktilise olukorra tõttu, mis neid kõigist teistest isikutest eristab, ning seega individualiseerib neid sarnaselt otsuse adressaadiga (vt eelkõige eespool viidatud kohtuotsus Plaumann
vs.
komisjon, lk 223; 19. mai 1993. aasta otsus kohtuasjas
C-198/91: Cook
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I-2487
, punkt 20; 15. juuni 1993. aasta otsus kohtuasjas
C-225/91: Matra
vs.
komisjon, EKL 1993, lk I-3203
, punkt 14, ja 13. detsembri 2005. aasta otsus kohtuasjas
C-78/03 P: komisjon
vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, EKL 2005, lk I-10737
, punkt 33).
Kuna käesolev hagi puudutab riigiabi käsitlevat komisjoni otsust, siis tuleb meenutada, et EÜ artiklis 88 sätestatud riigiabi järelevalvemenetluses tuleb eristada ühelt poolt esialgse uurimise etappi selle artikli lõike 3 alusel, mille eesmärk on vaid võimaldada komisjonil esimese arvamuse kujundamist asjaomase abi ühisturuga osalise või täieliku kokkusobivuse küsimuses, ja teiselt poolt sama artikli lõikes 2 nimetatud uurimise etappi. Ainult selle uurimise raames, mis peab komisjonil võimaldama hankida juhtumi kõigi asjaolude kohta täielikku teavet, näeb asutamisleping ette komisjoni kohustuse küsida asjassepuutuvatelt isikutelt selgitusi (eespool viidatud kohtuotsus Cook
vs.
komisjon, punkt 22; eespool viidatud kohtuotsus Matra
vs.
komisjon, punkt 16; 2. aprilli 1998. aasta otsus kohtuasjas
C-367/95 P: komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, EKL 1998, lk I-1719
, punkt 38, ning eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 34).
Sellest tuleneb, et kui komisjon EÜ artikli 88 lõikes 2 sätestatud ametlikku uurimismenetlust algatamata sama artikli lõike 3 alusel vastu võetud otsuses leiab, et abi sobib ühisturuga kokku, siis saavad õigustatud isikute menetluslikud tagatised olla kindlustatud vaid siis, kui neil on võimalus vaidlustada see otsus ühenduste kohtus. Sel põhjusel tunnistab ühenduste kohus vastuvõetavaks tühistamishagi, mille EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses asjassepuutuv isik on niisuguse otsuse peale esitanud, et tagataks talle osutatud sättest tulenevate menetluslike õiguste kaitse (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 35 ja viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on täpsustanud, et need asjassepuutuvad isikud on isikud, ettevõtjad või ühendused, kelle huve võib abi andmine kahjustada ehk eelkõige abi saajaga konkureerivad ettevõtjad ja ametiliidud (eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Sytraval ja Brink’s France, punkt 41, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 36).
Seevastu kui hageja vaidlustab abi hindamise otsuse põhjendatuse seisukohalt, siis ainuüksi asjaolu, et teda võib pidada „asjassepuutuvaks” isikuks EÜ artikli 88 lõike 2 tähenduses, ei ole hagi vastuvõetavaks tunnistamisel piisav. Ta peab veel tõendama, et ta on erilises olukorras eespool viidatud kohtuotsuse Plaumann
vs.
komisjon mõttes. Nii oleks see juhul, kui vaidlustatud otsuse esemeks oleva abiga oleks oluliselt kahjustatud hageja seisundit turul (vt selle kohta 28. jaanuari 1986. aasta otsus kohtuasjas
169/84: Cofaz jt
vs.
komisjon, EKL 1986, lk 391
, punktid 22–25, ja eespool viidatud kohtuotsus komisjon
vs.
Aktionsgemeinschaft Recht und Eigentum, punkt 37).
Argumente, mille apellandid esitasid vaidlustamaks Esimese Astme Kohtu hinnangut talle esitatud hagi vastuvõetavuse kohta, tuleb analüüsida just eelnevates punktides meenutatud kohtupraktikas väljakujunenud põhimõtteid arvestades.
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 35 tõdes Esimese Astme Kohus – ja seda ei ole apellandid vaidlustanud –, et Kronofrance taotles vaidlusaluse otsuse tühistamist põhjusel, et komisjon keeldus alusetult EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamisest.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 116–118 märkis, oli Esimese Astme Kohtul õigus, kui ta kontrollides, kas on täidetud tingimus, mille kohaselt asjaomane ettevõtja peab olema EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses isiklikult puudutatud, tegi kindlaks, kas Kronofrance’i võis käsitada huvitatud poolena EÜ artikli 88 lõike 2 ja määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti h tähenduses ning uuris selleks Kronofrance’i olukorda asjaomasel turul, leides, et nimetatud ettevõtja ja Glunzi vahel on konkurentsisuhe.
Vastupidi apellantide väitele ei olnud Esimese Astme Kohus nendel asjaoludel, arvestades eelkõige eespool viidatud kohtuotsuseid Cook
vs.
komisjon ja Matra
vs.
komisjon, sugugi kohustatud nõudma lisaks ka seda, et oleks tõendatud, et Kronofrance’i olukorda asjaomasel turul on vaidlusaluse otsusega oluliselt kahjustatud.
Mis puutub analüüsi, mille põhjal Esimese Astme Kohus järeldas, et Glunzi ja Kronofrance’i vahel on konkurentsisuhe, siis apellandid vaidlustavad selle kahele argumendile tuginedes.
Nad väidavad esiteks, et Esimese Astme Kohus tegi niisuguse järelduse pärast seda, kui ta oli valesti hinnanud andmeid asjaomaste ettevõtjate geograafiliste müügipiirkondade ulatuse kohta, mis tegelikult kattusid vaid vähesel määral, mistõttu ei ole Glunzi ja Kronofrance’i vahel mingisugust konkurentsisuhet.
Tuleb siiski tõdeda, et kuigi see argument on esitatud õigusnormi rikkumist käsitleva väite raames, tahavad apellandid tegelikult seada kahtluse alla Esimese Astme Kohtu poolt faktilistele asjaoludele antud hinnangu.
Kuid apellatsioonimenetluses ei allu selline hinnang Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohtule esitatud asjaolusid ja tõendeid on moonutatud (vt selle kohta eelkõige 2. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas
C-53/92 P: Hilti
vs.
komisjon, EKL 1994, lk I-667
, punkt 42, ja 23. märtsi 2006. aasta otsus kohtuasjas
C-206/04 P: Mülhens
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2006, lk I-2717
, punkt 28).
Sellest järeldub, et kuna käesoleval juhul ei ole apellandid tõendite moonutamist tõendanud ega sellele isegi mitte viidanud, siis tuleb see argument tunnistada ilmselgelt vastuvõetamatuks.
Teiseks kinnitavad apellandid, et Esimese Astme Kohus ei lähtunud mitte Kronofrance’i ja Glunzi vahelise tegeliku konkurentsi analüüsist, vaid üldistest järeldustest, mis seondusid Prantsusmaa puitplaaditurul tegutsevate ettevõtjatega, kes kuuluvad Glunziga samasse kontserni.
Sellega seoses piisab, kui märkida, et olles nentinud, et mõlemad asjaomased ettevõtjad tootsid puitplaate ja nende müügipiirkonnad kattusid, lisas Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 43 järgmist:
„[Vaidlusalusest otsusest] selgub veel, et Glunz on Tableros de Fibras SA tütarettevõtja ja Tableros de Fibras SA-le kuuluvad Prantsusmaal puidutehased, mille Glunz 1999. aastal talle võõrandas.”
Vaidlustatud kohtuotsuse selle punkti sõnastusest tuleneb selgelt, et Esimese Astme Kohus viitas selle kontserni kohta tehtud järeldustele, kuhu Glunz kuulub, vaid täiendavalt pärast seda, kui ta oli juba jõudnud järeldusele, et kahe kõnealuse ettevõtja vahel on konkurentsisuhe. Seega ei rajanud Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 44 tehtud järeldust sugugi ainult sellele alusele.
Sellest järeldub, et kõnealune argument tuleb tagasi lükata, kuna see on alusetu.
Eeltoodut arvestades tuleb Saksamaa Liitvabariigi esimene ning Glunzi ja OSB teine väide tagasi lükata.
EÜ artikli 87 lõike 3 ja 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi rikkumine
Poolte argumendid
Saksamaa Liitvabariik oma teises väites ning Glunz ja OSB oma esimeses väites, mida komisjon toetab, väidavad, et Esimese Astme Kohus kohaldas EÜ artikli 87 lõiget 3 ja 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi valesti.
Nende sõnul eiras Esimese Astme Kohus komisjoni laiaulatuslikku kaalutlusõigust EÜ artikli 87 lõike 3 kohaldamisel, millele viimane 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi vastu võttes ja kohaldades tugines. Nii tõlgendas nimetatud kohus raamprogrammi vastavaid punkte vastuolus nende sõnastuse, mõtte ja eesmärgiga, asudes seisukohale, et kõnealuse regionaalse abi mõju konkurentsile tuleb hinnata nii asjaomase valdkonna tootmisvõimsuse kasutamist kui ka turu nõudluse langust arvestades.
Täpsemalt eiras Esimese Astme Kohus nimetatud raamprogrammi punktides 3.2–3.4 kindlaks määratud kriteeriumide arvesse võtmise järjekorda. Nendest sätetest tuleneb, et küsimus sellest, kas nõudlus asjaomasel turul on langev, on vaid üks täiendav kontrollkriteerium, mida tuleb arvesse võtta vaid siis, kui andmed tootmisvõimsuse kasutamise kohta on ebapiisavad. Antud juhtudel ei ole see siiski nii, kuna kõik andmed tootmisvõimsuse kasutamise kohta olid olemas.
Kronofrance väidab vastu, et 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi punkti 3.10 sõnastusest tuleneb selgelt, et abiprojektist mõjutatud turu konkurentsiolukorra hindamisel peab komisjon alati kindlaks tegema, kas projektiga kaasneb tootmisvõimsuse kasv valdkonnas, mida iseloomustab liigne struktuuriline tootmisvõimsus, ja kas projekt on määratud langeva nõudlusega turule. Nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuses rõhutas, tuleb viimati nimetatud asjaolu alati uurida, kuna langeva nõudlusega turule määratud abiga kaasneb tõsine oht konkurentsimoonutusteks.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu apellandidki väidavad, on tõsi, et komisjonil on EÜ artikli 87 lõike 3 kohaldamisel laiaulatuslik kaalutlusõigus, mille kasutamine hõlmab keerulisi majanduslikke ja sotsiaalseid hinnanguid, mis tuleb anda ühenduse kontekstis (vt selle kohta eelkõige 24. veebruari 1987. aasta otsus kohtuasjas
310/85: Deufil
vs.
komisjon, EKL 1987, lk 901
, punkt 18). Selle kaalutlusõiguse kasutamise kontrollimisel tuleb kohtul kontrollida üksnes menetlusnormide järgimist ja põhjendamiskohustuse täitmist, faktiliste asjaolude sisulist õigsust, et rikutud ei oleks õigusnorme, asjaolude hindamisel ei oleks tehtud ilmselget kaalutlusviga ning et tegemist ei oleks võimu kuritarvitamisega (26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas
C-351/98: Hispaania
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I-8031
, punkt 74; 13. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C-409/00: Hispaania
vs
. komisjon, EKL 2003, lk I-1487
, punkt 93, ja 29. aprilli 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-91/01: Itaalia
vs.
komisjon, EKL 2004, lk I-4355
, punkt 43).
Selliseid käitumisnorme vastu võttes ja nende avaldamisega teada andes, et ta kavatseb neid edaspidi nendega hõlmatud juhtumitele kohaldada, piirab komisjon oma kaalutlusõigust ega saa neist normidest kõrvale kalduda, ilma et tema suhtes olenevalt olukorrast rakendataks sanktsioone selliste õiguse üldpõhimõtete rikkumise eest nagu võrdne kohtlemine või õiguspärase ootuse kaitse (28. juuni 2005. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-189/02 P, C-202/02 P, C-205/02 P – C-208/02 P ja C-213/02 P: Dansk Rørindustri jt
vs.
komisjon, EKL 2005, lk I-5425
, punkt 211).
Euroopa Kohus on rõhutanud, et riigiabi valdkonnas on komisjon kohustatud järgima omaenda juhiseid ja teatisi selles osas, milles need ei erine asutamislepingu sätetest ja osas, milles liikmesriigid on nendega nõustunud (vt eelkõige eespool viidatud 13. veebruari 2003. aasta kohtuotsused Hispaania
vs.
komisjon, punktid 69 ja 95, ja Itaalia
vs.
komisjon, punkt 45).
Vaidlustatud kohtuotsuses kontrollis Esimese Astme Kohus just seda, kas komisjon lähtus vaidlusalust otsust vastu võttes oma 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavast raamprogrammist. Nagu nähtub eeskätt vaidlustatud kohtuotsuse punktist 86, seisnes Esimese Astme Kohtu analüüs selles, et teha kindlaks, kas komisjonil oli nimetatud raamprogrammi alusel õigus anda kõnealusele abimeetmele teguri T „konkurentsiolukord” eest paranduskoefitsient 1, ega puudutanud küsimust, kas nimetatud abi oli suunatud langeva nõudlusega turule.
Neil asjaoludel ei ilmne, et Esimese Astme Kohus oleks vaidlusaluse otsuse analüüsimisel ületanud kohtupraktikas tunnustatud kontrolli piire valdkonnas, milles komisjon annab keerulisi majanduslikke ja sotsiaalseid hinnanguid.
Komisjonile EÜ artikli 87 lõikega 3 antud laiaulatusliku kaalutlusõiguse eiramine ei ilmne ka viisist, kuidas Esimese Astme Kohus 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi tõlgendas.
Tuleb meenutada, et kui raamprogrammid ja teatised, mida komisjon riigiabi valdkonnas vastu võtab, on talle kohustuslikud, siis ainult sel määral, kui need tekstid ei kaldu kõrvale asutamislepingu normide õigest kohaldamisest ning neid ei saa neid tõlgendada tähenduses, mis vähendaks EÜ artiklite 87 ja 88 ulatust või oleks vastuolus nende eesmärkidega (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Deufil
vs.
komisjon, punkt 22; eespool viidatud 26. septembri 2002. aasta otsus kohtuasjas Hispaania
vs.
komisjon, punkt 53, ja eespool viidatud kohtuotsus Itaalia
vs.
komisjon, punkt 45, ning analoogia alusel 22. juuni 2006. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-182/03 ja C-217/03: Belgia ja Forum 187
vs.
komisjon, EKL 2006, lk I-5479
, punkt 72).
Seega oli Esimese Astme Kohtul alust vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 leida, et 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi tuleb tõlgendada arvestades EÜ artiklit 87 ja selles sätestatud põhimõtet, mille kohaselt riigiabi ei sobi kokku selle sätte eesmärgi saavutamisega, mis seisneb kahjustamata konkurentsis ühisturul.
Vajadus hinnata vaidlusaluse otsuse õiguspärasust, lähtudes 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavast raamprogrammist, tõlgendatuna koosmõjus EÜ artiklitega 87 ja 88 on antud juhul veelgi enam põhjendatud, kui arvestada vaidlustatud kohtuotsuse punktis 89 Esimese Astme Kohtu poolt mainitud asjaolu, et nimetatud raamprogrammi sõnastus on mõneti ebaselge. See ebaselgus tuleneb eelkõige sidesõnade „ja/või” kasutamisest raamprogrammi punktis 3.10.1, mis käsitleb andmeid, mida komisjon peab arvestama, kui ta määrab teguri T „konkurentsiolukord” eest paranduskoefitsiendi 1.
Arvestades EÜ artiklites 87 ja 88 sätestatud põhimõtteid ning muu hulgas 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi punktis 1.2 ette nähtud eesmärki vältida abi andmisega kaasnevat konkurentsi kahjustavat mõju, leidis Esimese Astme Kohus, et nimetatud raamprogrammi punkti 3.10.1 alapunkti iv tuleb tõlgendada nii, et kõige kõrgema ehk ühega võrduva paranduskoefitsiendi – mille korral ühisturuga kokkusobivaks tunnistatav abisumma on suurim – kohaldamine eeldab seda, et on tuvastatud, et tegemist ei ole liigse struktuurilise tootmisvõimsusega asjaomases valdkonnas ega langeva nõudlusega turuga.
Tuleb märkida, et teistsugune tõlgendus, mille kohaselt piisaks maksimaalse paranduskoefitsiendi kohaldamiseks nendest kahest asjaolust vaid ühest, oleks vastuolus käesoleva kohtuotsuse eelmises punktis meenutatud põhimõtete ja eesmärgiga. Esiteks võimaldaks teistsugune tõlgendus komisjonil kasutada kõrgeimat paranduskoefitsienti projektide puhul, millega võib kaasneda tootmisvõimsuse kasv valdkonnas, mida võib iseloomustada nõudluse absoluutne langus, ilma et komisjon seda asjaolu üldse arvestaks.
Teiseks võrdustaks see tõlgendus paranduskoefitsienti 1 kasutades niisuguse valdkonna olukorra, milles komisjon on tuvastanud liigse struktuurilise tootmisvõimsuse, olukorraga, milles ta seda järeldust teha ei saanud, kuna andmed ei olnud kättesaadavad, kuigi liigne tootmisvõimsus ei olnud välistatud.
Lisaks tuleneb vaidlustatud kohtuotsuse punkti 97 sõnastusest vastupidi apellantide väidetele selgelt, et Esimese Astme Kohus ei kavatsenud 1998. aasta mitut valdkonda hõlmavat raamprogrammi tõlgendada nii, nagu oleks komisjon kohustatud igal juhul hindama, kas asjaomasel turul on nõudluse langus. Esimese Astme Kohtu hinnangul on niisugune hinnang vajalik vaid juhul, kui komisjonil ei ole piisavalt andmeid, et järeldada, kas on tegemist liigse struktuurilise tootmisvõimsusega, või siis, kui ta nagu käesoleval juhul kavatseb kasutada teguri T „konkurentsiolukord” puhul kõrgeimat paranduskoefitsienti 1.
Lõpuks tuleb märkida, et vaidlustatud kohtuotsuse punktis 99 tegi Esimese Astme Kohus üldise järelduse, mille kohaselt komisjon ei saa abimeedet lubada enne, kui ta ei ole kindlaks teinud, kas asjaomasel turul on tegemist nõudluse langusega.
Tuleb siiski märkida, et niisugune järeldus ei ole eeltoodud kaalutlusi arvestades põhjendatud ning on vastuolus ka sama kohtuotsuse punktiga 97.
Samas ei mõjuta see vastuolu mingil moel järeldust, milleni Esimese Astme Kohus jõudis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 103 ning mis puudutab antud kohtuasja lahendust, kuna nimetatud punktis välistas Esimese Astme Kohus vaid selle, et komisjon võiks juhul, kui ta kavatseb kasutada teguri T „konkurentsiolukord” puhul paranduskoefitsienti 1, loobuda selle hindamisest, kas turul on nõudluse langus.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb lükata Saksamaa Liitvabariigi teine ning Glunzi ja OSB esimene väide tagasi.
Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 64 rikkumine
Poolte argumendid
Oma kolmandas väites viitavad Saksamaa Liitvabariik, Glunz ja OSB Esimese Astme Kohtu kodukorra artikli 64 rikkumisele. Kuna komisjon esitas väite hagi vastuvõetamatuse kohta esimest korda alles kohtuistungil, oleks Esimese Astme Kohus Kronofrance’i kaebeõiguse üle otsustamisel selle väljaselgitamiseks, kas Glunz ja Kronofrance olid konkurendid, pidanud omal algatusel koguma vajalikke andmeid, näiteks teavet seoses ettevõtjate müügipiirkondade või tootmiskohti lahutavate vahemaadega. Need andmed oleksid võimaldanud Esimese Astme Kohtul tuvastada, et Kronofrance ei olnud EÜ artikli 230 neljanda lõigu tähenduses „isiklikult puudutatud”.
Kronofrance’i arvates Esimese Astme Kohus oma kodukorra artiklit 64 ei rikkunud. Esimese Astme Kohus on ainupädev otsustama, kas kohtuasjas talle esitatud tõendeid on vaja täiendada. Peale selle ei allu nende materjalide tõendusjõud Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud juhul, kui neid on moonutatud või kui kohtutoimiku dokumentidest selgub, et Esimese Astme Kohtu poolt tuvastatu on sisult ebatäpne. Nagu selgub vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 38–41, oli Esimese Astme Kohtul otsuse tegemiseks tõendeid piisavalt. Seega ei olnud põhjust koguda täiendavaid andmeid.
Euroopa Kohtu hinnang
Seoses Esimese Astme Kohtu hinnanguga kohtuasja poolte esitatud menetlust korraldavate või uurimismeetmete taotluste kohta tuleb meenutada, et Esimese Astme Kohus on ainupädev otsustama, kas lahendamisel olevates kohtuasjades esitatud tõendeid on vaja täiendada (vt eelkõige 10. juuli 2001. aasta otsus kohtuasjas
C-315/99 P: Ismeri Europa
vs.
kontrollikoda, EKL 2001, lk I-5281
, punkt 19; 7. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas
C-136/02 P: Mag Instrument
vs.
Siseturu Ühtlustamise Amet, EKL 2004, lk I-9165
, punkt 76, ja 22. novembri 2007. aasta otsus kohtuasjas
C-260/05 P: Sniace
vs.
komisjon, EKL 2007, lk I-10005
, punkt 77). Seda, kas talle esitatud tõendusmaterjal on või ei ole piisav, hindab ta täiesti iseseisvalt lähtudes asjaoludest, mis ei allu apellatsioonimenetluse käigus Euroopa Kohtu kontrollile, välja arvatud juhul, kui Esimese Astme Kohtule esitatud tõendeid on moonutatud või kui kohtutoimiku dokumentidest selgub, et Esimese Astme Kohtu poolt tuvastatu on sisult ebatäpne (eespool viidatud kohtuotsus Ismeri Europa
vs.
kontrollikoda, punkt 19, ja 7. novembri 2002. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C-24/01 P ja C-25/01 P: Glencore ja Compagnie Continentale
vs.
komisjon, EKL 2002, lk I-10119
, punktid 77 ja 78).
Kuna käesolevas kohtuasjas ei ole tõendite moonutamisele või sisulisele ebatäpsusele viidatud, siis järelikult oli Esimese Astme Kohtul õigus, kui ta leidis, et kohtutoimiku dokumentidest ja vaidlustatud kohtuotsuse punktides 38–41 meenutatud suulises menetluses antud selgitustest piisas selleks, et hagi vastuvõetavuse üle ilma hilisemaid menetlust korraldavaid meetmeid kohaldamata otsustada.
Sellest tulenevalt on käsitletav väide ilmselgelt põhjendamatu ning see tuleb tagasi lükata.
EÜ artikli 230 teise lõigu rikkumine
Poolte argumendid
Glunz ja OSB väidavad oma neljandas väites, et vaidlustatud kohtuotsus on vastuolus EÜ artikli 230 teise lõiguga, kuna kohtuotsuses on ületatud hagi põhjendamiseks esitatud väidete piire.
Nende sõnul tühistas Esimese Astme Kohus vaidlusaluse otsuse asutamislepingu rikkumise tõttu, mis seisnes selles, et komisjon ei võtnud arvesse asjaolu, et asjaomase valdkonna turul oli nõudluse langus, kuigi esimese astme hageja oli selle argumendi esitanud mitte oma väite raames, mis käsitles asutamislepingu rikkumist, vaid selle väite toetuseks, milles ta viitas võimu kuritarvitamisele.
Esimese Astme Kohus rikkus õigusnormi sellega, et ta ei eristanud täiesti erinevaid argumente ja väiteid, ning seda rikkumist kinnitab ka kohtupraktika, mille kohaselt ei või ühenduste kohus EÜ artikli 230 teise lõigu tähenduses asutamislepingu rikkumisele viitavat väidet omal algatusel uurida.
Kronofrance väidab vastu, et ta põhjendas oma hagi EÜ artiklis 230 nimetatud väidetega, olles oma märkustes esitanud kõik vajalikud põhjendused. Ta ei ole mingil juhul kohustatud esitama väidet vaidlusaluse otsuse konkreetse vea käsitlemiseks, kuna see viga ilmneb tema kirjalikes või suulistes märkustes toodud faktilistest ja õiguslikest asjaoludest.
Euroopa Kohtu hinnang
Apellatsioonkaebuse selle väitega paluvad Glunz ja OSB sisuliselt tuvastada, et Esimese Astme Kohus otsustas ekslikult EÜ artikli 87 rikkumise üle, kui ta käsitles esimese astme hageja argumenti seoses võimu kuritarvitamisega. Selliselt võttis Esimese Astme Kohus seisukoha argumendi suhtes, mida tal ei olnud õigust omal algatusel uurida ning millele hageja ei olnud tuginenud.
Kõigepealt tuleb märkida, et see väide põhineb ekslikul eeldusel, nagu oleks Esimese Astme Kohus võtnud seisukoha EÜ artikli 87 rikkumist käsitleva väite suhtes.
Sellega seoses tuleb täpsustada, et Esimese Astme Kohus ei võtnud nimetatud väite suhtes mingit seisukohta. Nagu selgub vaidlustatud kohtuotsuse punktist 35, piirdus Esimese Astme Kohus talle esitatud hagi teise väite analüüsimisega, mille kohaselt oli komisjon teinud vea, kui ta keeldus EÜ artikli 88 lõikes 2 ette nähtud ametliku uurimismenetluse algatamisest. Nagu tuleneb nimetatud kohtuotsuse punktist 48, kinnitas hageja selle väite raames, et komisjon rikkus juba pärast esialgset uurimist Saksamaa ametiasutustele Glunzile abi andmiseks luba andes muu hulgas määruse nr 659/1999 artikli 4 lõiget 4, mis kohustab institutsiooni ametlikku uurimismenetlust algatama, kui teatatud meetme ühisturuga kokkusobivuse suhtes „ilmnes kahtlusi”.
Ainult niisuguste kahtluste olemasolu kohta seisukohta võttes uuris Esimese Astme Kohus EÜ artikli 87 tõlgendamise küsimust ning leidis, et see küsimus tuleb eelnevalt lahendada, et saaks otsustada, kas vaidlusalune otsus on EÜ artikli 88 lõiget 2 arvestades õiguspärane.
Nendel tingimustel ei oma tähtsust asjaolu, et esimese astme hageja esitas eraldi väite EÜ artikli 87 rikkumise kohta, põhjendamata seda 1998. aasta mitut valdkonda hõlmava raamprogrammi väära kohaldamise argumendiga.
Sellest järeldub, et ka viimane väide tuleb tagasi lükata.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb jätta apellatsioonkaebused tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna apellandid on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb kohtukulud vastavalt Kronofrance’i nõuetele välja mõista neilt.
Vastavalt nimetatud kodukorra samale artiklile tuleb komisjoni kohtukulud jätta tema enese kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (esimene koda) otsustab:

1.
Jätta apellatsioonkaebused rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud kohtuasjas C-75/05 P välja Saksamaa Liitvabariigilt.

3.
Mõista kohtukulud kohtuasjas C-80/05 P välja Glunz AG-lt ja OSB Deutschland GmbH-lt.

4.
Euroopa Ühenduste Komisjon kannab ise oma kohtukulud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.