CELEX: 62009CJ0137
Teenuste osutamise vabadus
Kaupade vaba liikumine
Diskrimineerimise keelu põhimõte
Kohaliku avaliku võimukandja meede, mis lubab kanepikohvikuid külastada ainult Madalmaade elanikel
Niinimetatud "pehmete" narkootikumide turustamine
Alkoholivabade jookide ja toidu turustamine
Eesmärk võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega
Avalik kord
Rahvatervise kaitse
Ühtsus
Proportsionaalsus

Eelotsusetaotlus puudutab EÜ artiklite 12, 18, 29, ja 49 tõlgendamist.
See taotlus esitati M. M. Josemansi, kes peab kanepikohvikut Easy Going, ja Burgemeester van Maastrichti (Maastrichti omavalitsusüksuse
linnapea) vahelises vaidluses, kuna viimane otsustas kõnealuse asutuse ajutiselt sulgeda pärast seda, kui kahe kontrolli käigus
oli tuvastatud, et kohvikusse lubati isikuid, kelle elukoht ei olnud Madalmaades, millega rikuti selles omavalitsusüksuses
kehtivaid õigusnorme.

Õiguslik raamistik

Liidu õigusnormid
Mitmed liidu õigusaktid ja meetmed on tunnustanud vajadust võidelda narkootikumidega ja seda eelkõige ebaseaduslikku narkokaubandust
tõkestades ning narkootiliste ainete tarbimist ja narkomaaniat ära hoides.
Nõukogu 25. oktoobri 2004. aasta raamotsuse 2004/757/JAI, millega kehtestatakse miinimumeeskirjad ebaseadusliku uimastiäri
kuriteokoosseisu ja karistuste kohta (ELT L 335, lk 8), põhjenduses 1 on sätestatud, et ebaseaduslik uimastikaubandus ohustab
Euroopa Liidu kodanike tervist, turvalisust ja elukvaliteeti ning liikmesriikide seaduslikku majandustegevust, stabiilsust
ja julgeolekut.
Raamotsuse 2004/757 artikli 2 lõike 1 punkti a kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed tagamaks, et järgmised tahtlikult
toime pandud õigusvastased teod on karistatavad, nimelt uimastite tootmine, valmistamine, ekstraheerimine, ettevalmistamine,
pakkumine, müügiks pakkumine, turustamine, müük, kättetoimetamine mis tahes tingimustel, vahendamine, edasisaatmine, transiit,
vedu, import või eksport. Lõikes 2 täpsustatakse, et nimetatud raamotsus ei hõlma lõikes 1 kirjeldatud tegevust, kui selle
toimepanijad on seda teinud eranditult isiklikuks tarbimiseks vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatule.
Vastavalt Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule Amsterdami lepinguga lisatud protokolli Schengeni
acquis
’ Euroopa Liitu integreerimise kohta artiklile 1 on 13 liidu liikmesriiki, sh Madalmaade Kuningriik volitatud EL ja EÜ lepingute
ning liidu õiguslikus ja institutsionaalses raamistikus omavahel sisse seadma tihedama koostöö Schengeni
acquis
’ kehtivusalas, mis on määratletud selle protokolli lisas.
Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi
ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT 2000, L 239, lk 19;
ELT eriväljaanne 19/02, lk 9), ja mis allkirjastati Schengenis (Luxembourg) 19. juunil 1990, on niimoodi määratletud Schengeni
acquis
’ osa.
Selle konventsiooni artikli 71 lõige 1 sätestab, et seoses mis tahes tüüpi narkootiliste ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas
kanepi otsese või kaudse müügiga ning selliste toodete ja ainete omamisega müügiks või ekspordiks kohustuvad lepinguosalised
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni olemasolevaid konventsioone järgides võtma kõik vajalikud meetmed narkootiliste ja psühhotroopsete
ainete salakauba veo tõkestamiseks ja selle eest karistamiseks.
Selle artikli lõiked 2–4 täpsustavad mitmesuguseid meetmeid, mida lepinguosalised on kohustatud võtma, et tõkestada narkootiliste
ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi, ebaseaduslikku eksporti, samuti selliste toodete ja ainete müüki, tarnimist
ja käitlemist ning selle eest karistada. Sama artikli lõike 5 kohaselt teevad lepinguosalised kõik endast sõltuva, et ära
hoida ja tõkestada ebaseaduslikku nõudlust narkootiliste ja psühhotroopsete ainete järele.
Teatavad liidu meetmed nagu nõukogu 29. novembri 1996. aasta resolutsioon meetmete kohta võitlemiseks narkoturismi probleemiga
Euroopa Liidu piires (EÜT C 375, lk 3) ja ühismeede 96/750/JSK, mille nõukogu on vastu võtnud 17. detsembril 1996. aastal
Euroopa Liidu lepingu artikli K.3 alusel Euroopa Liidu liikmesriikide õigusaktide ja tavade ühtlustamise kohta, et võidelda
narkomaania vastu ning ära hoida ebaseaduslikku uimastiäri ja võidelda selle vastu (EÜT L 342, lk 6; ELT eriväljaanne 19/01,
lk 48) on mõeldud just nimelt selleks, et võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega.
Euroopa Liit on Viinis 20. detsembril 1988 vastu võetud narkootiliste ja psühhotroopsete ainete ebaseadusliku ringluse vastase
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni konventsiooni (
Recueil des traités des Nations unies
, 1990, 1582. kd, lk 1‑27627) osaline. Nõukogu 22. oktoobri 1990. aasta otsuse 90/611/EMÜ, millega Euroopa Majandusühenduse
nimel sõlmitakse narkootiliste ja psühhotroopsete ainete ebaseadusliku ringluse vastane Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
konventsioon (EÜT L 326, lk 56; ELT eriväljaanne 11/17, lk 173), lisas oleva deklaratsiooni kohaselt on ühendus pädev narkootiliste
ja psühhotroopsete ainete ebaseaduslikuks valmistamiseks sageli kasutatavate ainete kaubanduspoliitika küsimustes.

Siseriiklik õigus
Vastavalt 1976. aasta narkootiliste ainete seadusele (Opiumwet 1976) on narkootiliste ainete, sealhulgas kanepi ja sellest
valmistatud toodete valdamine, nendega kauplemine, nende kasvatamine, vedu, valmistamine, import ja eksport keelatud. Nende
tegude eest karistatakse kriminaalkorras, välja arvatud juhul, kui kõnealust ainet või toodet kasutatakse meditsiinilisel,
teaduslikul või õppeotstarbel, ning tingimusel et selleks on eelnevalt saadud luba.
Madalmaade Kuningriik rakendab kanepi müügi ja tarbimise suhtes sallivat poliitikat. See poliitika põhineb „tugevate” narkootikumide,
mis toovad kaasa lubamatuid ohte tervisele, eristamisel „pehmetest” narkootikumidest, mis ei ole sama murettekitavad, kuigi
ka neid käsitatakse „ohtlikena”.
Sallivat poliitikat rakendati College van procureurs-generaal’i (prokuröride kolleegium) antud juhiste alusel. Pädevad ametiasutused
on seega tuginenud menetluste oportuniteedi põhimõttele ning kohaldanud valikulist karistuspoliitikat. Kriminaalkaristuse
tõhususes kaheldes on kanepi müük rangelt piiratud kogustes ja kontrollitud tingimustes lubatud, käsitades prioriteetsena
raskema kuritegevuse eest karistamist.
Selle salliva poliitika väljund on eelkõige kanepikohvikud. Need asutused kuuluvad kiirtoitlustusasutuste kategooriasse ning
kanepit müüakse ja tarbitakse seal samadel alustel kui toitu ja alkoholivabasid jooke. Alkohoolsete jookide müük on seevastu
keelatud.
Kohalikud ametivõimud võivad anda loa kanepikohviku avamiseks teatavatel tingimustel. Niisugustel asutustel peab olema tegevusluba
ning nad peavad vastama samadele käitamis- ja hügieeninõuetele kui need, mis on kohaldatavad toitlustusasutustele.
Tingimused, mille korral võib kanepi müük kanepikohvikutes lubatud olla, on määratletud Openbaar Ministerie (prokuratuur)
juhistes. Need kriteeriumid, mida üldiselt nimetatakse „AHOJ-G kriteeriumideks”, on järgmised:
„A (
affichering
): mitte mingit muud reklaami kui kokkuvõtlik märge asjaomastes ruumides; H (
harddrugs
): keeld pakkuda ja/või müüa tugevaid narkootikume; O (
overlast
): asutus ei tohi häirida ümbruskonda; J (
jeugdigen
): alaealiste (alla 18‑aastaste) sisenemine kanepikohvikusse ja neile narkootikumide müük on keelatud; G (
grote hoeveelheden
): isiku kohta päevas ei tohi müüa üle 5 grammi kanepit. Lisaks ei või kanepi lubatud varu (
handelsvoorraad
) kanepikohvikus mingil juhul ületada 500 grammi.
Maastrichti omavalitsusüksuse rakendab kanepi suhtes poliitikat, mis määrab eelkõige kindlaks teatavad ranged tingimused,
mille piires lubatakse piiratud arvu kanepikohvikuid. Põhikohtuasja asjaolude toimumise ajal oli kanepikohvikute lubatud arvuks
neliteist.
Narkoturismi vähendamiseks või selle takistamiseks lisas selle omavalitsusüksuse Gemeenteraad (volikogu) 20. detsembri 2005. aasta
otsusega Algemene plaatslijke verordening’i (Maastrichti omavalitsusüksuse üldmäärus) 2006. aasta redaktsiooni (edaspidi „APV”)
meetme, mis põhineb elukoha kriteeriumil. See muudatus jõustus 13. jaanuaril 2006.
Algemene plaatslijke verordening’i (Maastrichti omavalitsusüksuse üldmäärus) 2006. aasta redaktsiooni (edaspidi „APV”) artikli 2.3.1.3e
esimese lõigu kohaselt on APV artikli 2.3.1.1 esimese lõigu punkti a alapunktis 3 sätestatud asutuse omanikul keelatud lubada
asutusse siseneda või seal viibida mitteresidentidel. Mõiste „asutus” on viimati nimetatud sättes määratletud kui avalikkusele
juurdepääsetav ruum, kus ettevõtja automaadi abil või muul moel pakub toidukaupu ja/või alkoholivabu jooke kohapeal tarbimiseks.
Mõiste „elanik” tähendab APV artikli 2.3.1.1 esimese lõigu punkti d mõttes isikuid, kelle tegelik elukoht on Madalmaades.
APV artikli 2.3.1.3e teises lõigus on ette nähtud, et Burgemeester van Maastricht võib otsustada, et selle artikli esimese
lõigu sätted ei kehti ühele või mitmele APV‑s nimetatud asutuseliigile kogu omavalitsusüksuse territooriumil või selle ühes
või mitmes osas, mis on määruses täpsustatud. 13. juuli 2006. aasta korraldusega vabastas Burgemeester van Maastricht kogu
Maastrichti omavalitsusüksuses järgmised asutuste kategooriad kohustusest keelata juurdepääs mitteresidentidele: kõik APV
artikli 2.3.1.1 esimese lõigu punkti a alapunktis 3 nimetatud asutused, välja arvatud kanepikohvikud, teemajad jms, sõltumata
nende nimetusest.
APV artikli 2.3.1.5a punkti f kohaselt võib Burgemeester van Maastricht otsustada APV artikli 2.3.1.1 esimese lõigu punkti a
alapunktis 3 nimetatud asutuse ajutiselt või lõplikult sulgeda, kui asutuse omanik eirab oma tegevuses selle määruse artikli 2.3.1.3
esimest lõiku.

Vaidluse aluseks olevad asjaolud põhikohtuasjas ja eelotsuse küsimused
M. M. Josemans peab Maastrichti omavalitsusüksuses kanepikohvikut „Easy Going”, see on asutus, kus müüakse ja tarbitakse „pehmeid
narkootikume”, alkoholivabasid jooke ja toitu.
Kanepikohvikule Easy Going” kohaldatakse Madalmaade sallivat poliitikat kanepi turustamise osas. Kuigi kanepi müük on seadusega
keelatud, ei too see kaasa kriminaalkaristust seni, kuni see toimub tegevusloaga kanepikohvikus ja kui teatavad tingimused,
eelkõige „AHOJ‑G kriteeriumid” on täidetud.
Pärast seda, kui kahel korral oli nenditud, et kõnealusesse kanepikohvikusse oli lastud isikuid, kes ei olnud Madalmaade elanikud,
rikkudes elukohakriteeriumit sätestavat APV artikli 2.3.1.3e esimest lõiku, otsustas Burgemeester van Maastricht 7. septembri
2006. aasta korraldusega see asutus ajutiselt sulgeda.
M. M. Josemans esitas selle korralduse peale vaide. Kuna Burgemeester van Maastricht jättis selle 28. märtsi 2007. aasta otsusega
rahuldamata, esitas ta Rechtbank Maastrichtile (Maastrichti ringkonnakohus) kaebuse. 1. aprilli 2008. aasta otsusega tühistas
see kohus nimetatud vaideotsuse ja 7. septembri 2006. aasta otsuse. Selle kohtu arvates kujutab APV kehtestatud keeld lubada
kanepikohvikutesse isikuid, kes ei ela Madalmaades, kaudset diskrimineerimist kodakondsuse alusel, mis on vastuolus selle
riigi põhiseaduse artikliga 1. Liidu õigust seevastu aga rikutud ei ole. 5. juuli 1988. aasta otsusest kohtuasjas 289/86:
Vereniging Happy Family Rustenburgerstraat, EKL 1988, lk 3655) ja 29. juuni 1999. aasta otsusest kohtuasjas C‑158/98: Coffeeshop
„Siberië”, EKL 1999, lk I‑3971) ilmneb, et narkootiliste ainetega kauplemine ei kuulu EÜ asutamislepingu kohaldamisalasse.
Nii M. M. Josemans kui ka Burgemeester van Maastricht esitasid vastavalt 5. ja 8. mail 2008 selle otsuse peale apellatsioonkaebused
Raad van State’le. Burgemeester van Maastricht vaidlustas Madalmaade põhiseaduse tõlgendamise. M. M. Josemans väidab omakorda,
et põhikohtuasjas käsitlusel olevad õigusnormid sisaldavad liidu kodanike põhjendamatult ebavõrdset kohtlemist, ja täpsemalt,
et neil isikutel, kelle elukoht ei ole Madalmaades, võetakse võimalus osta seaduslikke kaupu kanepikohvikutes, millega eiratakse
liidu õigust.
Seetõttu otsustas Raad van State menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.      Kas põhikohtuasjas kõne all olev õigusnorm, mis puudutab mitteresidentide juurdepääsu kanepikohvikutele, kuulub täies ulatuses
või osaliselt EÜ asutamislepingu, eelkõige kaupade vaba liikumise või teenuste osutamise vabaduse või EÜ artiklis 12 koosmõjus
EÜ artikliga 18 sätestatud diskrimineerimiskeelu kohaldamisalasse?
2.      Juhul kui EÜ asutamislepingu sätted, mis käsitlevad kaupade vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust, on kohaldatavad,
siis kas keeld lubada mitteresidentidel kanepikohvikutesse siseneda on sobiv ja proportsionaalne meede narkoturismi ja sellega
kaasnevate probleemide vähendamiseks?
3.      Kas EÜ artiklis 12 koosmõjus EÜ artikliga 18 sätestatud kodanike kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld on kohaldatav
sätetele, mis reguleerivad mitteresidentide juurdepääsu kanepikohvikutele, juhul kui EÜ asutamislepingu sätted, mis käsitlevad
kaupade vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust, ei ole kohaldatavad?
4.      Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, siis kas residentide ja mitteresidentide kaudne eristamine on põhjendatud ning kas
keeld lubada mitteresidentidel kanepikohvikutesse siseneda on sobiv ja proportsionaalne meede narkoturismi ja sellega kaasnevate
probleemide vähendamiseks?”

Eelotsuse küsimused

Sissejuhatavad märkused
Oma eelotsusetaotlusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas liidu õigusega on vastuolus niisugune kohaliku
omavalitsuse õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis keelab isikutel, kelle elukoht ei ole Madalmaades, siseneda kõnealuses
omavalitsusüksuses asuvatesse kanepikohvikutesse. Nimetatud kohus viitab täpsemalt kaupade vabale liikumisele, mida reguleerib
EÜ artikkel 28 jj, teenuste osutamise vabadusele, mida reguleerib EÜ artikkel 49 jj, ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise
keelu põhimõttele, mis on sätestatud EÜ artiklis 12, koostoimes EÜ artikliga 18, mis käsitleb liidu kodakondsust.
Alustuseks tuleb meenutada, nagu nähtub ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 15–17, et kanepikohvikud on asutused, mis kuuluvad
kiirtoitlustusasutuste kategooriasse, kus kanepit müüakse vähemalt 18‑aastastele tarbijatele. Niisugusel asutusel peab olema
tegevusluba ja lisaks peab ta vastama kõikidele „AHOJ‑G kriteeriumitele”.
On üldteada, et nendes kanepikohvikutes müüdav kanep ei kuulu majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud ranget
järelevalvet, tagades, et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel.
Kuigi Madalmaade valitsuse sõnul esineb ka selliseid asutusi, mis tegelevad üksnes kanepi müügiga, ei muuda see fakti, et
paljudes kanepikohvikutes müüakse ja tarbitakse ka alkoholivabasid jooke ja toitu. Eelotsusetaotluse kohaselt on see nii ka
kanepikohviku „Easy Going” puhul.
Niisugustel asjaoludel tuleb eelotsusetaotluses viidatud sätteid arvesse võttes hinnata esiteks kanepi turustamist kanepikohvikutes,
ja teiseks küsimust, kas alkoholivabade jookide ja toidu müük niisugustes asutustes võib mõjutada eelotsusetaotluse esitanud
kohtule antavat vastust.

Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt seda, kas kanepikohviku omanik, kes turustab ühelt
poolt narkootilisi aineid, mis ei kuulu majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud ranget järelevalvet, tagades,
et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel, ja teiselt poolt alkoholivabu jooke ja toitu, võib tugineda
EÜ artiklitele 29 ja 49 ja/või EÜ artiklile 12 (viimasele koostoimes EÜ artikliga 18), et vaidlustada niisugust kohaliku omavalitsuse
õigusnormi nagu põhikohtuasjas käsitlusel.
Kanepi turustamise osas on M. M. Josemans arvamusel, et see tegevus jääb liidu õiguse kohaldamisalasse ja et põhikohtuasjas
käsitletav õigusnorm on vastuolus kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttega. Nii Burgemeester van Maastricht
kui ka Madalmaade, Belgia, Saksamaa ja Prantsusmaa valitsus väidavad vastupidi, et kõnealune tegevus ei lange liikumisvabaduste
ega diskrimineerimise keelu põhimõtte rakendusalasse, võttes arvesse seda, et narkootiliste ainete müügiks pakkumine on keelatud.
Euroopa Komisjon on seisukohal, et eelotsusetaotluse lahendamiseks ei ole vaja teha otsust kanepi turustamise osas.
Selles kontekstis tuleb meeles pidada, et kuna narkootiliste ainete – sealhulgas kanepist valmistatud toodete ‑ kahjulikkus
on üldteada, siis on nende turustamine kõikides liikmesriikides keelatud, tehes erandi range järelevalvega kaubandusele, tagades,
et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel (vt selle kohta 5. veebruari 1981. aasta otsus kohtuasjas 50/80:
Horvath, EKL 1981, lk 385, punkt 10; 26. oktoobri 1982. aasta otsus kohtuasjas 221/81: Wolf, EKL 1982, lk 3681, punkt 8; 26. oktoobri
1982. aasta otsus kohtuasjas 240/81: Einberger I, EKL 1982, lk 3699, punkt 8; 28. veebruari 1984. aasta otsus kohtuasjas 294/82:
Einberger II, EKL 1984, lk 1177, punkt 15; 5. juuli 1988. aasta otsus kohtuasjas 269/86: Mol, EKL 1988, lk 3627, punkt 15,
ja eespool viidatud kohtuotsus Vereniging Happy Family Rustenburgerstraat, punkt 17).
See õiguslik olukord on kooskõlas erinevate rahvusvaheliste instrumentidega, mille puhul liikmesriigid on teinud koostööd
või millega nad on ühinenud, nt New Yorgis 30. märtsil 1961 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni narkootiliste ainete
ühtne konventsioon, mida on muudetud 1972. aasta protokolliga 1961. aasta ühtse konventsiooni muutmise kohta (
Recueil des traités des Nations unies
, 520. kd, lk 7515, edaspidi „ühtne konventsioon”), ja Viinis 21. veebruaril 1971 vastu võetud Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni
psühhotroopsete ainete konventsioon (
Recueil des traités des Nations unies
, 1019. kd, lk 14956). Nendes ette nähtud meetmeid on seejärel tugevdatud ja täiendatud Viinis 20. detsembril 1988 vastu võetud
konventsiooniga, millele osalisriigid on kõik liikmesriigid ning samuti ka liit. Nendes konventsioonides loetletud ainete
ja toodete hulgas on ka kanep.
Ühtse konventsiooni preambulis teadvustavad osalisriigid oma kohust narkomaania tõkestamisel ja sellega võitlemisel, tunnistades
samas, et narkootiliste ainete kasutamine meditsiinis on jätkuvalt vajalik valude leevendamiseks ja et on tarvis rakendada
nõuetekohaseid meetmeid rahuldamaks narkootiliste ainete vajadust nendeks eesmärkideks. Selle konventsiooni artikli 4 kohaselt
võtavad osalisriigid selliseid meetmeid, mis on vajalikud, et piirata narkootiliste ainete tootmine, valmistamine, eksport
ja import, jaotamine, kauplemine, kasutamine ja valdamine eranditult meditsiiniliste ja teaduslike eesmärkidega (vt eespool
viidatud kohtuotsus Wolf, punkt 9, ja 26. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Einberger, punkt 9).
Mis täpsemalt puudutab liidu õigust, siis näeb raamotsuse 2004/757/JSK artikli 2 lõike 1 punkt a ette, et liikmesriigid võtavad
vajalikud meetmed tagamaks, et muu hulgas järgmised tahtlikult toime pandud õiguspäratud teod on karistatavad: uimastite pakkumine,
müügiks pakkumine, turustamine, müük, kättetoimetamine mis tahes tingimustel ja vahendamine. Selle artikli lõike 2 kohaselt
ei hõlma nimetatud raamotsus lõikes 1 kirjeldatud tegevust, kui selle toimepanijad on seda teinud eranditult isiklikuks tarbimiseks
vastavalt siseriiklikes õigusaktides sätestatule. Selle akti artikli 1 punktis 1 on täpsustatud, et mõiste „uimasti” viitab
kõigile ühtses konventsioonis ja 21. veebruari 1971. aasta psühhotroopsete ainete Viini konventsioonis loetletud ainetele.
Lisaks sätestab 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 71 lõige 1, et seoses mis tahes
tüüpi narkootiliste ja psühhotroopsete ainete, sealhulgas kanepi otsese või kaudse müügiga ning selliste toodete ja ainete
omamisega müügiks või ekspordiks kohustuvad konventsiooniosalised ÜRO olemasolevaid konventsioone järgides võtma kõik vajalikud
meetmed narkootiliste ja psühhotroopsete ainete salakaubaveo tõkestamiseks ja selle eest karistamiseks.
Sellest järeldub, et narkootiliste ainete suhtes, mis ei kuulu majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud
ranget järelevalvet, tagades, et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel, kohaldatakse nende omadustest
lähtuvalt impordi ja müügiks pakkumise keeldu kõigis liikmesriikides (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Wolf, punkt 10;
26. oktoobri 1982. aasta kohtuotsus Einberger, punkt 10; 28. veebruari 1984.aasta kohtuotsus Einberger, punkt 15; Mol, punktid 15
ja 18; Vereniging Happy Family Rustenburgerstraat, punktid 17 ja 20, ning Coffeeshop „Siberië”, punkt 14). Asjaolu, et üks
või teine liikmesriik kirjeldab narkootilist ainet kui „pehmet” uimastit, ei saa kõnealust järeldust kahtluse alla seada (vt
selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Vereniging Happy Family Rustenburgerstraat, punkt 25).
Kuna narkootiliste ainete, mis ei kuulu majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud ranget järelevalvet, liidu
majandusringlusesse ja kaubandusse toomine on keelatud, ei saa kanepikohviku omanik kanepi turustamist puudutavas osas tugineda
liikumisvabadustele või diskrimineerimise keelu põhimõttele, et vaidlustada niisugust kohaliku omavalitsuse õigusnormi nagu
põhikohtuasjas käsitlusel.
Seda järeldust ei saa ümber lükata ka asjaolu, et Madalmaade Kuningriik ‑ nagu ilmneb ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 12–14
– rakendab kanepi müügi suhtes sallivat poliitikat, isegi kui narkootiliste ainete müük selles liikmesriigis on keelatud.
Nimelt nähtub Euroopa Kohtu praktikast, et niisugust keeldu ei mõjuta pelk asjaolu, et selle keelu rakendamise eest vastutavad
ametivõimud – võttes eelkõige arvesse nende piiratud inimressurssi ja rahalisi vahendeid – ei pea esmatähtsaks võitlust teatavat
liiki narkootiliste ainete kaubandusega, kuna nende arvates on teised liigid ohtlikumad. Eriti ei saa niisugune lähenemine
viia narkootiliste ainete ebaseadusliku ringluse samadele alustele kui majandusringlus, mille üle teostavad pädevad ametivõimud
ranget järelevalvet meditsiini ja teaduse valdkonnas. Nimelt on viimase puhul tegemist seadusliku ringlusega, samas kui ebaseaduslik
ringlus – kuigi sallitud – jääb siiski keelatuks (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Vereniging Happy Family Rustenburgerstraat,
punkt 29).
Mis puudutab alkoholivabade jookide ja toidu turustamist kanepikohvikutes, siis leiavad nii M. M. Josemans kui ka Saksamaa
valitsus ja komisjon, et Euroopa Kohus peaks hindama põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide mõju niisugusele tegevusele.
Saksamaa valitsus rõhutab, et need tooted on mõeldud kohapeal tarbimiseks. Komisjonil kahtlustab, et mitteresidendid ostavad
neid kavatsusega eksportida neid oma elukohaliikmesriikidesse. Seega tuleb kohaldada sätteid, mis reguleerivad teenuste osutamise
vabadust EÜ artikli 49 tähenduses, mitte aga neid, mis käsitlevad kaupade vaba liikumist EÜ artikli 29 tähenduses.
Burgemeester van Maastricht ning Madalmaade, Belgia, Saksamaa ja Prantsusmaa valitsus väidavad omakorda, et niisugustes asutustes
alkoholivabade jookide ja toidu turustamine on kanepi turustamisega võrreldes igatahes kõrvaltegevus ning sellel ei saa olla
mingit mõju põhikohtuasja vaidluse lahendamisele.
Selle viimase väitega ei saa nõustuda. Kuigi kanepikohvikud on peamiselt pühendunud kanepi müügile ja tarbimisele, on selge,
et niisugustes asutustes alkoholivabade jookide ja toidu turustamine kujutab endast üldiselt arvestatavat majandustegevust.
Kohtuistungil suuliste seisukohtade ärakuulamiseks täpsustas Madalmaade valitsus vastusena Euroopa Kohtu esitatud küsimusele,
et see tegevus moodustab üldjuhul Maastrichti omavalitsusüksuse kanepikohvikute kogukäibest 2,5%–7,1%. Mis täpsemalt puudutab
kanepikohviku „Easy Going” majandusolukorda, siis vastavalt M. M. Josemanis esitatud andmetele jääb nimetatud asutuse nende
toodete müügi käive sellesse vahemikku.
Järelikult on vaja uurida, kas – ja kui, siis millises ulatuses – võivad põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid alkoholivabade
jookide ja toidu turustamist puudutavas osas mõjutada liikumisvabaduse teostamist, mida reguleerivad EÜ artiklid 29 ja 49,
või rikkuda „kodakondsuse alusel” diskrimineerimise keelu põhimõtet EÜ artikli 12 tähenduses, koostoimes EÜ artikliga 18.
Et määrata kindaks, kas niisugune tegevus puudutab kaupade vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust, tuleb meenutada,
et mõiste „asutus” on määratletud APV artikli 2.3.1.1, esimese lõigu punkti a alapunktis 3 kui avalikkusele juurdepääsetav
ruum, kus ettevõtja automaadi abil või muul moel pakub toidukaupu ja/või alkoholivabu jooke kohapeal tarbimiseks.
Niisugustel asjaoludel näib – nagu ka kohtujurist on oma ettepaneku punktis 76 märkinud ‑, et alkoholivabade jookide ja toidu
turustamine kanepikohvikutes kujutab endast toitlustustegevust, mida iseloomustab hulk tunnuseid ja toiminguid, mille hulgas
kaupade tarnimine on iseenesest vaid üks osa ning milles valdavad on teenused (vt analoogiliselt 10. märtsi 2005. aasta otsus
kohtuasjas C‑491/03: Hermann, EKL 205, lk I‑2025, punkt 27).
Kuna kaupade vaba liikumine on teenuste osutamise vabaduse suhtes täiesti teisejärgulise tähendusega ja neid on võimalik käsitleda
koos, siis hindab Euroopa Kohus põhikohtuasjas käsitletavat meedet üksnes seoses viimati nimetatud põhivabadusega (vt selle
kohta 24. märtsi 1994. aasta otsus kohtuasjas C‑275/92: Schindler, EKL 1994, lk I‑1039, punkt 22; 25. märtsi 2004. aasta otsus
kohtuasjas C‑71/02: Karner, EKL 2004, lk I‑3025, punkt 46; 14. oktoobri 2004. aasta otsus kohtuasjas C‑36/02: Omega, EKL 2004,
lk I‑9609, punkt 26; 3. oktoobri 2006. aasta otsus kohtuasjas C‑452/04: Fidium Finanz, EKL 2006, lk I‑9521, punkt 34, ja 1. juuli
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑233/09: Dijkman ja Dijkman-Laveleije, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 33).
Seoses üldise kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu kehtestava EÜ artikli 12 kohaldatavusega tuleb märkida, et nimetatud
artikkel on iseseisvalt kohaldatav üksnes sellistes liidu õigusega reguleeritud olukordades, mille tarvis ei näe EÜ asutamisleping
ette diskrimineerimiskeelu erinorme (vt eelkõige 30. mai 1989. aasta otsus kohtuasjas 305/87: komisjon
vs
. Kreeka, EKL 1989, lk 1461, punktid 12 ja 13; 11. oktoobri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑443/06: Hollmann, EKL 2007, lk I‑8491,
punkt 28, ja 10. septembri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑269/07: komisjon
vs
. Saksamaa, EKL 2009, lk I‑7811, punkt 98).
Kuna teenuste osutamise valdkonnas rakendab diskrimineerimise keelu põhimõtet EÜ artikkel 49, siis EÜ artiklit 12 ei kohaldata
niisugustel asjaoludel nagu põhikohtuasjas käsitlusel.
EÜ artikkel 18, mis sätestab üldiselt liidu iga kodaniku õiguse vabalt liikuda ja viibida liikmesriikide territooriumil, leiab
konkreetsema väljenduse teenuste osutamise vabadust tagavates erisätetes (vt eeskätt 6. veebruari 2003. aasta otsus kohtuasjas
C‑92/01: Stylianakis, EKL 2003, lk I‑1291, punkt 18, ja 11. septembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑76/05: Schwarz ja Gootjes‑Schwarz,
EKL I‑6849, punkt 34, ja 20. mai 2010. aasta otsus kohtuasjas C‑56/09: Zanotti, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata,
punkt 24). Kuna neid liidu kodanikke, kelle elukoht ei ole Madalmaades ja kes soovivad külastada Maastrichti omavalitsusüksuses
asuvaid kanepikohvikuid, et seal seaduslikke tooteid tarbida, tuleb käsitada kui isikuid, „kellele teenuseid pakutakse” EÜ
artikli 49 tähenduses, siis ei pea Euroopa Kohus tegema otsust EÜ artikli 18 tõlgendamise kohta.
Sellest tulenevalt tuleb esimesele küsimusele vastata, et kanepikohviku omanik, kes turustab narkootilisi aineid, mis ei kuulu
majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud ranget järelevalvet, tagades, et neid kasutatakse meditsiinilisel
ja teaduslikul otstarbel, ei või tugineda EÜ artiklitele 12, 18, 29 või 49, et vaidlustada niisugust kohaliku omavalitsuse
õigusnormi nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis keelab niisugustesse asutustesse siseneda isikutel, kelle elukoht ei ole Madalmaades.
Nendes samades asutustes alkoholivabade jookide ja toidu turustamise osas võib kanepikohviku omanik tugineda EÜ artiklile 49
jj.

Teine küsimus
Teine küsimus esitati juhuks, kui kaupade vaba liikumist või teenuste osutamise vabadust reguleerivad sätted on põhikohtuasja
vaidluse asjaoludele kohaldatavad. See küsimus puudutab sisuliselt seda, kas niisugune kohaliku omavalitsuse õigusnorm nagu
põhikohtuasjas käsitlusel kujutab endast piirangut neist vabadustest mõne teostamisele, ja kui see nii on, siis kas seda meedet
saab õigustada eesmärgiga võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega, ja lõpetuseks, kas tegemist on selle
eesmärgi suhtes proportsionaalse meetmega.
Võttes arvesse esimesele küsimusele antud vastust, tuleb seda küsimust hinnata üksnes lähtuvalt EÜ artiklist 49 jj, piirdudes
nimetatud õigusnormi mõju hindamisega kanepikohvikutes alkoholivabade jookide ja toidu turustamisele.
On üldteada, et tulenevalt põhikohtuasjas käsitletavast õigusnormist lubatakse kanepikohvikutesse siseneda üksnes „elanikel”.
See mõiste tähendab APV artikli 2.3.1.1 esimese lõigu punkti d mõttes isikuid, kelle tegelik elukoht on Madalmaades. Seega,
niisuguste asutuste omanikud ei või osutada toitlustusteenuseid isikutele, kelle elukoht on teises liikmesriigis ning niisugused
isikud ei tohi neid teenuseid tarbida.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et võrdse kohtlemise põhimõte, mille erijuht on EÜ artikkel 49, keelab mitte ainult avaliku
diskrimineerimise kodakondsuse alusel, vaid ka igasuguse varjatud diskrimineerimise, mis teistel eristamisalustel viib sama
tulemuseni (vt eelkõige 5. detsembri 1989. aasta otsus kohtuasjas C‑3/88: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 1989, lk 4035, punkt 8; 16. jaanuari 2003. aasta otsus kohtuasjas C‑388/01: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2003, lk I‑721, punkt 13; 30. juuni 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑28/04: Tod’s ja Tod’s France, EKL 2005,
lk I‑5781, punkt 19, ja 7. juuli 2005. aasta otsus kohtuasjas C‑147/03: komisjon
vs
. Austria, EKL 2005, lk I‑5969, punkt 41).
See juhtub nimelt siis, kui tegu on meetmega, mis teeb vahet asukoha tunnuse alusel, kuna see võib seada halvemasse olukorda
peamiselt teiste liikmesriikide kodanikud, sest mitteresidendid on enamasti välismaalased (vt eelkõige 29. aprilli 1999. aasta
otsus kohtuasjas C‑224/97: Ciola, EKL 1999, lk I‑2517, punkt 14; eespool viidatud 16. jaanuari 2003. aasta kohtuotsus komisjon
vs
. Itaalia, punkt 14; 1. oktoobri 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑103/08: Gottwald, EKL 2009, lk I‑9117, punkt 28, ja 13. aprilli
2010. aasta otsus kohtuasjas C‑73/08: Bressol jt ja Chaverot jt, kohtulahendite kogumikus veel avaldamata, punkt 45).
Siiski tuleb uurida, kas niisugune piirang võib olla objektiivselt põhjendatud liidu õiguses tunnustatud seaduspäraste huvidega.
Saksamaa valitsus leiab, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid on põhjendatud EÜ artikli 46 lõikes 1 ette nähtud erandnormidega,
koostoimes EÜ artikliga 55, nimelt avaliku korra, julgeoleku või rahvatervise alusel. Burgemeester van Maastricht ja Belgia
valitsus toovad avaliku korra ja julgeoleku esile teise võimalusena. Vajadus võidelda narkoturismiga kujutab Madalmaade valitsuse
sõnul endast üldist huvi esindavat eesmärki vastavalt kohtupraktikale, mis sai alguse 20. veebruari 1979. aasta otsusest kohtuasjas
120/78: Rewe-Zentral, nn „Cassis de Dijon” (EKL 1979, lk 649).
Tunnustades narkoturismi vastase võitluse tähtsust, väidab komisjon siiski, et kuna nimetatud õigusnorm on diskrimineeriva
iseloomuga, siis saab see olla kooskõlas liidu õigusega vaid juhul, kui see tuleneb sõnaselgest erandnormist, nimelt EÜ artiklist 46,
koostoimes EÜ artikliga 55. Nendes sätetes ette nähtud erandeid tuleb tõlgendada kitsalt. Mis täpsemalt puudutab avalikku
korda, siis saab sellele tugineda üksnes siis, kui esineb tõeline ja piisavalt tõsine oht, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi
(vt eelkõige 27. oktoobri 1977. aasta otsus kohtuasjas 30/77: Bouchereau, EKL 1977, lk 1999, punkt 35).
Käesoleval juhul on üldteada, et põhikohtuasjas käsitletava õigusnormi eesmärk on lõpetada probleemid, mis on tingitud suurest
hulgast turistidest, kes soovivad Maastrichti omavalitsusüksuse kanepikohvikutes kanepit osta või tarbida. Burgemeester van
Maastrichti poolt kohtuistungil esitatud teabe kohaselt käib selle omavalitsusüksuse 14 kanepikohvikus ligikaudu 10 000 külastajat
päevas ja natuke üle 3,9 miljoni aastas, kellest 70% ei ela Madalmaades.
Burgemeester van Maastricht ja Madalmaade valitsus märgivad, et narkoturism süvendab veelgi selles omavalitsusüksuses tõusetuvaid
nn „pehmete” narkootikumide müügiga seotud probleeme nagu erinevad avaliku korra rikkumise ja kuritegevuse vormid ning uimastite,
sh „tugevate” narkootikumide ebaseaduslike müügikohtade hulga suurenemine. Belgia, Prantsusmaa ja Saksamaa valitsus viitavad
avaliku korra probleemidele, mida see fenomen – sealhulgas kanepi ebaseaduslik eksport – muudes liikmesriikides kui Madalmaade
Kuningriik ja eelkõige viimase naaberriikides kaasa toob.
Tuleb märkida, et võitlus narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega on osa uimastivastasest võitlusest. See puudutab
nii avaliku korra hoidmist kui kodanike tervise kaitset, ja seda nii liikmesriikide kui liidu tasandil.
Arvestades liidu ja tema liikmesriikide võetud kohustusi ei ole kahtlust, et eespool nimetatud eesmärgid kujutavad endast
õigustatud huvi, mille tõttu võib liidu õigusest tulenevate kohustuste piiramine olla põhimõtteliselt õigustatud isegi selliste
kohustuste puhul, mis tulenevad põhivabadustest, nagu teenuste osutamise vabadus.
Selles kontekstis tuleb meeles pidada, et nagu tuleneb ka käesoleva kohtuotsuse punktidest 11, 37 ja 38, et uimastivastase
võitluse vajadust on tunnustatud erinevates konventsioonides, mille puhul liikmesriigid ja isegi liit on teinud koostööd või
millega nad on ühinenud. Nende konventsioonide preambulites tuletatakse meelde ohtu, mida üksikisikute tervisele ja heaolule
toob kaasa eelkõige narkootiliste ja psühhotroopsete ainete nõudlus ja ebaseaduslik ringlus, ja samuti nende fenomenide kahjulikku
mõju ühiskonna majanduslikele, kultuurilistele ja poliitilistele alustele.
Pealegi on uimastivastase võitluse vajadus – hoides eelkõige ära narkomaaniat ja tõkestades niisuguste toodete ja ainete salakaubavedu
‑ sätestatud vastavalt EÜ artikli 152 lõikes 1 ja EL lepingu artiklites 29 ja 31. Mis puudutab teisese õiguse norme, siis
on raamotsuse 2004/757 põhjenduses 1 sätestatud, et uimastikaubandus ohustab liidu kodanike tervist, turvalisust ja elukvaliteeti
ning liikmesriikide seaduslikku majandustegevust, stabiilsust ja julgeolekut. Lisaks, nagu ilmneb ka käesoleva kohtuotsuse
punktist 10, peavad teatavad liidu meetmed otsesõnu silmas narkoturismi tõkestamist.
Igal juhul võib eesmärk võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega õigustada teenuste osutamise vabadust piiravaid
meetmeid üksnes siis, kui need on taotletava eesmärgi saavutamiseks sobivad ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks
vajalik (vt selle kohta eespool viidatud kohtuotsus Omega, punkt 36; 11. detsembri 2007. aasta otsus kohtuasjas C‑438/05:
International Transport Workers’ Federation ja Finnish Seamen’s Union, EKL 2007, lk I‑10779, punkt 75, ja 14. veebruari 2008. aasta
otsus kohtuasjas C‑244/06: Dynamic Medien, EKL 2008, lk I‑505, punkt 42).
Selles kontekstis tuleb meeles pidada, et piiravat meedet saab pidada kavandatud eesmärgi saavutamise tagamiseks sobivaks
üksnes juhul, kui see vastab tõepoolest soovile saavutada see eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt (vt selle kohta 10. märtsi
2009. aasta otsus kohtuasjas C‑169/07: Hartlauer, EKL 2009, lk I‑1721, punkt 55; 19. mai 2009. aasta otsus liidetud kohtuasjades
C‑171/07 ja C‑172/07: Apothekerkammer des Saarlandes jt, EKL 2009, lk I‑4171, punkt 42, ja 8. septembri 2009. aasta otsus
kohtuasjas C‑42/07: Liga Portuguesa de Futebol Profissional ja Bwin International, EKL 2009, lk I‑7633, punktid 59–61).
M. M. Josemans seab kahtluse alla põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide sobivuse ja proportsionaalsuse. Need peavad silmas
eranditult kanepikohvikuid. AHOJ‑G kriteeriumite alusel nõutakse, et need asutused – vastupidiselt Maastrichti omavalitsusüksuses
tegutsevate uimastite ebaseaduslike müügikohtadega ‑võitleksid oma klientide tekitatud probleemidega. Pealegi võib nimetatud
õigusnorm kallutada narkoturiste ebaseadusliku ringluse suunas.
Komisjon kahtleb põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide vajalikkuses ja nende järjekindluses. Ta rõhutab, et siseriiklikud
meetmed, mille eesmärk on võidelda uimastitarbimisest tulenevate probleemidega, peavad tuginema objektiivsetel ja mittediskrimineerivatel
kriteeriumitel. Selles kontekstis tuletab komisjon meelde 18. mai 1982. aasta otsust liidetud kohtuasjades 115/81 ja 116/81:
Adoui ja Cornuaille, EKL 1982, lk 1665), mis puudutas prostituutide elamis‑ ja asutamisõigust, ning sellest tulenevat kohtupraktikat.
Burgemeester van Maastricht ja Madalmaade, Belgia ja Saksamaa valitsus leiavad seevastu, et põhikohtuasjas käsitletavad õigusnormid
kujutavad endast sobivat ja proportsionaalset vahendit võitlemaks narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega. Burgemeester
van Maastricht ja Madalmaade valitsus märgivad, et omavalitsusüksuste võetud erinevad meetmed, mis selle fenomeniga toimetulekuks
rakendavad kanepikohvikute suhtes sallivat poliitikat, ei ole võimaldanud kavandatud eesmärki täita.
Käesoleval juhul ei saa eitada, et kanepi müügi osas Madalmaade Kuningriigi rakendatav salliv poliitika julgustab teistes
liikmesriikides elavaid inimesi reisima sellesse riiki ja täpsemalt nendesse omavalitsusüksustesse, kus kanepikohvikuid sallitakse,
eelkõige piirialadel, et seda narkootilist ainet osta ja tarbida. Lisaks ilmneb toimiku materjalidest, et üks osa inimesi
ostab nendest asutustest kanepit selleks, et seda uimastit ebaseaduslikult teistesse liikmesriikidesse eksportida.
Ei ole kahtlust, et mitteresidentidel kanepikohvikutesse sisenemise keeld, nagu on põhikohtuasja vaidluse ese, kujutab endast
meedet, mis oluliselt piirab narkoturismi ja sellest tulenevalt vähendab sellega kaasnevaid probleeme.
Selles kontekstis tuleb rõhutada, et põhikohtuasjas käsitletava õigusnormi diskrimineeriv iseloom ei tähenda iseenesest seda,
et viis, kuidas see kavatsetavat eesmärki täidab, oleks ebajärjekindel. Kuigi eespool viidatud kohtuotsuses Adoui ja Cornuaille
leidis Euroopa Kohus, et liikmesriik ei saa muu liikmesriigi kodaniku käitumise suhtes tugineda avalikule korrale, kui ta
selle sama käitumise osas ei võta repressiivseid või teisi tegelikke ja tõhusaid meetmeid ka oma enda kodanike suhtes, on
siiski selge, et vaidlus põhikohtuasjas kuulub teistsugusesse juriidilisse konteksti.
Nimelt – nagu ka käesoleva kohtuotsuse punktis 36 on meenutatud – on rahvusvahelise ja liidu õiguse alusel narkootiliste ainete
turustamine kõikides liikmesriikides keelatud, tehes erandi nende toodete ja ainete range järelevalvega kaubandusele, tagades,
et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel. Seevastu eelmises punktis viidatud kohtuotsuses silmas peetud
käitumine, ehk siis prostitutsioon, aga mitte inimkaubandus, ei ole rahvusvahelise või liidu õigusega keelatud. Tegelikult
on see paljudes liikmesriikides sallitud või reguleeritud (vt selle kohta 20. novembri 2001. aasta otsus kohtuasjas C‑268/99:
Jany jt, EKL 2001, lk I‑8615, punkt 57).
Ei saa pidada ebajärjekindlaks seda, kui liikmesriik võtab asjakohaseid meetmeid, et tulla toime teistest liikmesriikidest
pärit kodanike olulise sisserändega, kes soovivad saada kasu sellest, et nimetatud liikmesriik sallib niisuguste toodete turustamist,
mille müügiks pakkumine on nende olemuse tõttu kõikides liikmesriikides keelatud.
Mis puudutab põhikohtuasjas käsitletavate õigusnormide ulatust, siis tuleb meenutada, et neid kohaldatakse üksnes asutustele,
mille peamine tegevusala on kanepi turustamine. Miski ei takista isikut, kelle elukoht ei ole Madalmaades, külastada Maastrichti
omavalitsusüksuses teisi toitlustusasutusi, et seal alkoholivabasid jooke ja toitu tarbida. Madalmaade valitsuse sõnul on
niisuguseid asutusi üle 500.
Mis puudutab võimalust võtta vastu teenuste osutamise vabadust vähem piiravaid meetmeid, siis tuleneb toimikust, et nendes
omavalitsusüksustes, kus kanepikohvikute suhtes rakendatakse sallivat poliitikat, on kehtestatud mitmeid meetmeid, et võidelda
narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega, nt kanepikohvikute arvu või nende asutuste lahtiolekuaegade vähendamine,
klientidele sissepääsu võimaldavate kaardisüsteemide sisseviimine või isegi selle kanepikoguse vähendamine, mida iga isik
võib osta. Burgemeester van Maastrichti ja Madalmaade valitsuse esitatud andmete kohaselt on need meetmed osutunud kavandatud
eesmärki arvesse võttes siiski ebapiisavateks ja ebaefektiivseteks.
Mis täpsemalt puudutab võimalust lubada mitteresidentidel siseneda kanepikohvikutesse, kuid neile kanepit mitte müüa, siis
tuleb märkida, et ei ole lihtne täpselt kontrollida ja jälgida, et seda toodet mitteresidentidele ei serveeritaks ja et nad
seda ei tarbiks. Lisaks on oht, et niisugune lähenemine julgustaks residente või mitteresidente kanepikohvikute ruumides kanepit
ebaseaduslikult turustama või edasi müüma.
Liikmesriikidelt ei saa võtta võimalust saavutada taoline eesmärk nagu võitlus narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega,
ja teha seda niisuguste üldkohaldatavate eeskirjade kehtestamisega, mis on ka pädevatele asutustele hõlpsasti hallatavad ja
kontrollitavad (vt analoogiliselt 10. veebruari 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑110/05: komisjon
vs
. Itaalia, EKL 2009, lk I‑519, punkt 67, ja 4. juuni 2009. aasta otsus kohtuasjas C‑142/05: Mickelsson ja Roos, EKL 2009,
lk I‑4273, punkt 36). Käesoleval juhul ei luba ükski toimikus olev tõend eeldada, et kavatsetav eesmärk võiks olla tagatud
sellisel tasemel nagu põhikohtuasjas käsitletavates õigusnormides ette nähtud, kui mitteresidendid lubataks kanepikohvikutesse,
aga kanepi müük neile keelataks.
Nendes tingimustes tuleb nentida, et niisugune õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel, on sobiv, et tagada narkoturismi
ja sellega kaasnevate probleemidega võitlemise eesmärgi saavutamine ning see ei lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks
vajalik.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb teisele küsimusele vastata, et EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et niisugune
õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel kujutab endast piirangut EÜ asutamislepinguga tagatud teenuste osutamise vabadusele.
See meede on siiski õigustatud eesmärgiga võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate probleemidega.

Kolmas ja neljas küsimus
Kolmas ja neljas küsimus on esitatud teise võimalusena ja puudutavad EÜ artiklis 12 sätestatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise
keelu põhimõtte kohaldamist, koostoimes EÜ artikliga 18, mis reguleerib Euroopa Liidu kodanike liikumisvabadust.
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, puudub vajadus neile küsimustele vastata.

Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab
kohtukulude jaotuse siseriiklik kohus. Euroopa Kohtule märkuste esitamisega seotud kulusid, v.a poolte kohtukulud, ei hüvitata.
Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (teine koda) otsustab:
1.
Kanepikohviku omanik, kes turustab narkootilisi aineid, mis ei kuulu majandusringlusse, mille üle teostavad pädevad ametivõimud
ranget järelevalvet, tagades, et neid kasutatakse meditsiinilisel ja teaduslikul otstarbel, ei või tugineda EÜ artiklitele 12,
18, 29 või 49, et vaidlustada niisugust kohaliku omavalitsuse õigusnormi nagu põhikohtuasjas käsitlusel, mis keelab niisugustesse
asutustesse siseneda isikutel, kelle elukoht ei ole Madalmaades. Nendes samades asutustes alkoholivabade jookide ja toidu
turustamise osas võib kanepikohviku omanik tugineda EÜ artiklile 49 jj.
2.
EÜ artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et niisugune õigusnorm nagu põhikohtuasjas käsitlusel kujutab endast piirangut EÜ asutamislepinguga
tagatud teenuste osutamise vabadusele. See meede on siiski õigustatud eesmärgiga võidelda narkoturismi ja sellega kaasnevate
probleemidega.
Allkirjad
*
Kohtumenetluse keel: hollandi.