CELEX: 62005CJ0065
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
EB 28 ir 30 straipsniai
Laisvas prekių judėjimas
EB 43 straipsnis
Įsisteigimo laisvė
EB 49 straipsnis
Laisvė teikti paslaugas
Draudimas įrengti ir eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, už kurio pažeidimą numatytos baudžiamosios arba administracinės teisės sankcijos
Direktyva 98/34/EB
Techniniai standartai ir reglamentai
Elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams taikomi nacionalinės teisės aktai

Ieškiniu Europos Bendrijų Komisija prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 (FEK A’ 174, 2002 7 30)
2 straipsnio 1 dalyje, 3 dalies antrojoje pastraipoje, 4 ir 5 straipsniuose įtvirtinusi draudimą įrengti ir eksploatuoti bet
kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus ir bet kokius kompiuterinius
žaidimus, visose viešose ir privačiose patalpose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28,
43 ir 49 straipsnius bei pagal 1998 m. birželio 22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos
apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką (OL L 204, p. 37), su
pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 98/48/EB (OL L 217, p. 18, toliau – Direktyva 98/34),
8 straipsnį.

Teisinis pagrindas

Bendrijos teisė
Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkte nustatyta:
„Šioje direktyvoje vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
<…>
11)      „Techninis reglamentas“ – techninės specifikacijos ir kiti reikalavimai arba paslaugų taisyklės, įskaitant atitinkamas administracines
nuostatas, kurių būtina laikytis
de jure
ir
de facto
parduodant, teikiant paslaugą, steigiant paslaugų verslą arba naudojant valstybėje narėje ar didžiojoje jos dalyje, taip
pat valstybių narių įstatymai ir kiti teisės aktai, išskyrus nurodytus 10 straipsnyje, draudžiantys gaminį gaminti, įvežti,
parduoti ar naudoti, arba draudžiantys teikti paslaugą arba ja naudotis, arba steigti paslaugų teikėjo verslą.
<…>“
Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa suformuluota taip:
„Laikydamosi 10 straipsnio nuostatų, valstybės narės nedelsdamos pateikia Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą,
išskyrus tuos atvejus, kai jis tik perima visą tarptautinio ar Europos standarto tekstą, kuomet užtenka pateikti informaciją
apie atitinkamą standartą; jos taip pat pateikia Komisijai pagrindimą, kodėl būtina priimti tokį techninį reglamentą, jei
priežastys nėra aiškios iš projekto.“
Pagal Direktyvos 98/34 9 straipsnio 1–5 dalis valstybės narės privalo atidėti techninio reglamento priėmimą trims mėnesiams
nuo tos dienos, kai Komisija gauna šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje nurodytą pranešimą, jeigu Komisija ar kita valstybė
narė pateikia išsamiai išdėstytą nuomonę, kad numatyta priemonė gali kliudyti laisvam prekių judėjimui, laisvei teikti paslaugas
arba paslaugų teikėjų įsisteigimo laisvei vidaus rinkoje. Ši pareiga atidėti gali būti didesnės trukmės tam tikrais kitais,
aiškiai minėtose nuostatose išvardytais atvejais.
Direktyvos 98/34 9 straipsnio 7 dalis numato:
„1–5 dalys netaikomos tais atvejais, kai:
–        dėl skubių priežasčių, kurias lėmė rimtos ir nenumatytos aplinkybės, susijusios su visuomenės sveikatos apsauga ar sauga,
gyvūnų apsauga ar augalų išsaugojimu, dėl paslaugų taisyklių, taip pat dėl viešosios tvarkos, ypač nepilnamečių apsaugos,
valstybė narė per labai trumpą laiką privalo parengti techninius reglamentus, kad juos nedelsdama priimtų ir taikytų be jokių
galimų konsultacijų,
<…>
8 straipsnyje nurodytame pranešime valstybė narė pagrindžia priemonių, kurių buvo imtasi, skubumą. Komisija kuo greičiau pateikia
savo nuomonę dėl pranešimo. Ji imasi atitinkamų veiksmų, jeigu nurodyta tvarka taikoma neteisingai. Komisija nuolat informuoja
Europos Parlamentą.“

Nacionalinės teisės aktai
Įstatymo Nr. 3037/2002 1 straipsnis „Žaidimų kategorijos“ suformuluotas taip:
„Šiame įstatyme vartojamos sąvokos turi šią reikšmę:
a)      „mechaninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ir žaidėjo raumenų jėgą;
b)      „elektrinis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant elektrinius palaikymo mechanizmus;
c)      „elektromechaninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ir elektrinius palaikymo mechanizmus, ir žaidėjo raumenų jėgą;
d)      „elektroninis žaidimas“: žaidimas, kuris veikia naudojant ne tik elektrinius, elektroninius ir kitus palaikymo mechanizmus,
bet ir programinę įrangą (programą) bei ją vykdant;
e)      „pramoginis technikos žaidimas“: žaidimas, kurio rezultatas priklauso tik nuo techninių ir protinių žaidėjo sugebėjimų ir
kurio tikslas yra tik pramoginis.
Pramoginių technikos žaidimų kategorijai taip pat priklauso ir žaidimai kortomis, kurie kvalifikuojami kaip „technikos žaidimai“
pagal Karaliaus (kodifikuotojo) dekreto Nr. 29/1971 nuostatas.“ (Neoficialus vertimas)
Šio įstatymo 2 straipsnio „Draudimas naudoti arba įrengti žaidimus“ 1 dalis numato:
„Bendrai draudžiama naudoti 1 straipsnio b, c ir d punktuose numatytus žaidimus, įskaitant kompiuterinius žaidimus, viešose
vietose, pavyzdžiui, viešbučiuose, kavinėse, bet kokios rūšies viešuoju interesu naudojamomis pripažintose asociacijų patalpose
ir bet kurioje kitoje viešoje ir privačioje vietoje. Taip pat draudžiama įrengti šiuos žaidimus.“ (Neoficialus vertimas)
To paties įstatymo 3 straipsnis „Interneto paslaugų teikimo įmonės“ nustato:
„2 straipsnyje numatytas draudimas netaikomas kompiuterių diegimui ir eksploatacijai interneto paslaugų teikimo įstaigose.
Tačiau draudžiama žaisti žaidimus naudojantis šiais kompiuteriais, nesvarbu, koks jų naudojimo metodas.
Siekiant eksploatuoti interneto paslaugų teikimo įmonę, reikalingas specialus komunos, kurioje yra įstaiga, ir, jei ji eksploatuojama
laive, išvykimo uosto administracijos leidimas. Pirmą kartą taikydama šią priemonę įmonė turi įsigyti šį leidimą per tris
mėnesius nuo šio įstatymo įsigaliojimo.“ (Neoficialus vertimas)
Pagal Įstatymo Nr. 3037/2002 4 straipsnio „Baudžiamosios teisės sankcijos“ formuluotę:
„1.      Bet kuris asmuo, kuris eksploatuoja arba valdo centrus arba kitas 2 straipsnio 1 dalyje numatytas vietas, kuriuose naudojami
arba įrengti pirmesniuose straipsniuose draudžiami žaidimai, baudžiamas mažiausiai trijų mėnesių laisvės atėmimu ir ne mažesne
kaip 5000 eurų bauda. Asmenys, pakartotinai padare pažeidimą, baudžiami mažiausiai vienerių metų laisvės atėmimu ir nuo 25 000
iki 75 000 eurų dydžio bauda. Be to, teismas konfiskuoja žaidimo mašinas.
2.      Karaliaus kodifikuotojo dekreto Nr. 29/1971 7 straipsnio 1 dalies c punkto arba 7 straipsnio 3 ir 4 punkto nuostatos taikomos
mutatis mutandis
.“ (Neoficialus vertimas)
Šio įstatymo 5 straipsnis „Administracinės teisės sankcijos“ nustato:
„1. Be numatytų baudžiamosios teisės sankcijų, pirmesnių straipsnių nuostatomis draudžiamo žaidimo naudojimas ar įdiegimas
užtraukia 10 000 eurų už žaidimą dydžio baudą ir galutinį leidimo vykdyti veiklą įmonei atšaukimą pagal 7 straipsnio nuostatas.
2.      Bauda skiriama kompetentingos institucijos atsakingo darbuotojo, numatyto 6 straipsnio 1 dalyje, kuris nustato pažeidimą,
sprendimu. Šiame sprendime aprašomas pažeidimas, nurodoma paskirta bauda ir pritaikyta nuostata. Kartu su sprendimu pažeidėjui
pateikiama atitinkamo patikrinimo ataskaitos kopija.“ (Neoficialus vertimas)
Galiausia Įstatymo Nr. 3037/2002 9 straipsnio 1 dalyje nurodoma, kad „šio įstatymo nuostatos neturi poveikio nei Įstatymo
Nr. 2206/1994, nei kitoms, su kazino susijusioms, nuostatoms“. (Neoficialus vertimas)

Ikiteisminė procedūra
Gavusi skundus dėl nacionaliniu lygiu nustatyto draudimo įrengti ir eksploatuoti Graikijoje elektrinius, elektromechaninius
ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus bei bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose
arba privačiose vietose, išskyrus kazino, Komisija išnagrinėjo 2002 m. liepos 30 d. įsigaliojusį Įstatymą Nr. 3037/2002. Ji
priėjo prie išvados, kad šis įstatymas nesuderinamas su Bendrijos teisės reikalavimais.
2002 m. spalio 18 d. ir 2003 m. liepos 11 d. pateikusi oficialius pranešimus ir sudariusi Graikijos Respublikai galimybę pateikti
savo pastabas, 2004 m. kovo 30 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę.
Kadangi Graikijos vyriausybės atsakymas į šią pagrįstą nuomonę Komisijos nepatenkino, ši, manydama, kad pažeidimas buvo tęsiamas,
nusprendė pareikšti šį ieškinį.

Dėl ieškinio
Komisija nurodo tris kaltinimus savo ieškiniui pagrįsti. Pirma, ji teigia, kad EB 28 ir 30 straipsniai draudžia Įstatymu Nr. 3037/2002
nustatytą elektrinių, elektromechaninių ir elektroninių žaidimų bendrą draudimą. Antra, ji remiasi šio įstatymo nesuderinamumu
su Graikijos Respublikos įsipareigojimais pagal EB 43 ir 49 straipsnius. Trečia, Komisija kaltina šią valstybę narę nesilaikius
Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmojoje pastraipoje numatytos informacijos teikimo tvarkos.

Dėl pirmojo kaltinimo, susijusio su EB 28 ir 30 straipsnių pažeidimu
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad nustatyti Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje numatytą draudimą įrengti bet kokius elektrinius,
elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant pramoginius technikos žaidimus ir bet kokius kompiuterinius žaidimus,
visose viešose arba privačiose vietose, išskyrus kazino, draudžia EB 28 straipsnis. Jos nuomone, šis įstatymas nepateisinamas
tiek pagal EB 30 straipsnio nuostatas, tiek pagal Teisingumo Teismo pripažintus privalomuosius bendrojo intereso reikalavimus
ir, be to, yra neproporcingas atsižvelgiant į viešojo intereso apsaugos tikslą.
Ji teigia, kad Graikijos valdžios institucijos nenurodė aiškaus ryšio tarp šio draudimo ir šių institucijų siekiamos išspręsti
problemos, nes analizuoja tik azartinių žaidimų aparatų nekontroliuojamo naudojimo neigiamas pasekmes. Šiomis aplinkybėmis
Komisija nurodo, kad įmanoma įgyvendinti kitas kontrolės formas, pavyzdžiui, įrengti specialias apsaugos sistemas techninių
ar pramoginių žaidimų aparatuose, kad būtų neįmanoma juos paversti azartiniais žaidimais.
Graikijos Respublika pripažįsta, kad Įstatymas Nr. 3037/2002 gali sudaryti kliūčių Bendrijos vidaus prekybai elektriniais,
elektromechaniniais bei elektroniniais žaidimais ir dėl to kelti pavojų EB 28 straipsnyje įtvirtintam laisvo prekių judėjimo
principui.
Vis dėlto ji teigia dar per ikiteisminę procedūrą nurodžiusi, kad toks bendras draudimas, lygiai taip pat taikomas tiek Graikijos,
tiek užsienio ūkio subjektams, buvo pripažintas būtinu ir pateisinamu atsižvelgiant, pirma, į visuomenės dorovės apsaugos
ir viešosios tvarkos užtikrinimo sumetimus, numatytus EB 30 straipsnyje, ir, antra, į vartotojų apsaugos ir socialinės tvarkos
palaikymo sumetimus, Teisingumo Teismo praktikoje pripažintus privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais.
Graikijos Respublika ypač teigia, kad dėl technologijų raidos Įstatyme Nr. 3037/2002 numatyti žaidimai yra lengvai paverčiami
azartiniais žaidimais, kuriuos žaisti ne kazino vis dar yra neteisėta Graikijoje, ir kad tapo neįmanoma situaciją sukontroliuoti,
dėl to atsirado rimtų socialinių problemų, pavyzdžiui, žaidėjų priklausomybė, didelių ekonominių išteklių iššvaistymas, lengvas
ir neteisėtas su eksploatacija, diegimu ir prekyba elektroniniais žaidimais susijusių asmenų praturtėjimas, žaidėjų didelių
pinigų sumų ir didelių mokestinių pajamų netekimas.
Triplike ši valstybė narė teigia, kad konkrečios mažiau ribojančios priemonės, kurios, jos teigimu, buvo įgyvendintos laikotarpiu
nuo 1996 m. iki 2000 m., t. y. prieš Įstatymu Nr. 3037/2002 visiškai uždraudžiant elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius
žaidimus, buvo pripažintos nepakankamomis, kad veiksmingai išspręstų šių žaidimų keliamas problemas, susijusias su žmogaus
potraukiu azartiniams žaidimams.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia konstatuoti, kad skaitant Įstatymo Nr. 3037/2002 1 straipsnio nuostatas kartu su 2 straipsnio 1 dalies nuostatomis
matyti, jog šiuo įstatymu nustatytas draudimas netaikomas 1 straipsnio e punkte paminėtiems pramoginiams technikos žaidimams.
Todėl juos reikia pašalinti iš šio ieškinio dalyko.
Dėl pirmojo Komisijos kaltinimo reikia priminti, kad „prekėmis“ reikia laikyti gaminius, kuriuos galima įvertinti pinigais
ir kurie patys gali būti komercinių sandorių objektu (1968 m. gruodžio 10 d. Sprendimas
Komisija prieš Italiją
, 7/68, Rink. p. 617, 626, ir 1999 m. spalio 21 d. Sprendimo
Jägerskiöld
, C‑97/98, Rink. p. I‑7319, 30 punktas).
Kadangi šiuo atžvilgiu elektriniai, elektromechaniniai ir elektroniniai žaidimai, įskaitant kompiuterinius žaidimus, patys
turi komercinę vertę ir gali būti komercinių sandorių objektu, importuojami ir už užmokestį pateikiami vartotojams, jie tenkina
minėtus kriterijus ir yra prekės EB sutarties prasme.
Taip pat svarbu priminti, kad laisvas prekių judėjimas yra vienas iš pagrindinių Sutarties principų (1997 m. gruodžio 9 d.
Sprendimo
Komisija prieš Prancūziją
, C‑265/95, Rink. p. I‑6959, 24 punktas ir 2003 m. birželio 12 d. Sprendimo
Schmidberger
, C‑112/00, Rink. p. I‑5659, 51 punktas), kuris pasireiškia EB 28 straipsnyje įtvirtintu kiekybinių importo apribojimų ir
visų lygiaverčio poveikio priemonių draudimu valstybių narių tarpusavio prekyboje.
Nesant Bendrijos lygiu suderintų standartų žaidimų srityje, laisvą jų judėjimą užtikrina EB 28 ir 30 straipsniai.
Pagal nusistovėjusią Teisingumo Teismo praktiką, bet kokie valstybių narių komercinės teisės aktai, galintys tiesiogiai ar
netiesiogiai, iš tikrųjų ar potencialiai apriboti Bendrijos vidaus prekybą, laikytini priemone, savo poveikiu lygiaverte kiekybiniams
apribojimams (žr. 2004 m. gruodžio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑41/02, Rink. p. I‑11375, 39 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atveju reikia konstatuoti, kad toks nacionalinės teisės aktas kaip Įstatymas Nr. 3037/2002 yra priemonė, savo poveikiu
lygiavertė kiekybiniams apribojimams EB 28 straipsnio prasme, net jei šis įstatymas nedraudžia atitinkamų gaminių importo
ir išleidimo į rinką.
Iš tiesų, pirma, minėto įstatymo 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas įrengti bet kokius elektrinius, elektromechaninius
ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose ar privačiose vietose, išskyrus kazino,
už kurio pažeidimą šio įstatymo 4 ir 5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos, nuo šio
įstatymo įsigaliojimo datos, t. y. 2002 m. liepos 30 d., gali sumažinti tokių žaidimų importo iš kitų valstybių narių apimtis.
Antra, iš bylos medžiagos matyti, kad tokių žaidimo aparatų, kokie paminėti pirmesniame punkte, importas, siekiant juos įrengti
viešose ar privačiose vietose Graikijoje, išskyrus kazino, nutrūko įvedus šį draudimą, nors šie aparatai yra teisėtai gaminami
ir pateikiami vartotojams kitose valstybėse narėse.
Tačiau Teisingumo Teismas daug kartų yra nusprendęs, kad nacionalinės teisės aktas, kuris apriboja laisvą prekių judėjimą,
nebūtinai yra draudžiamas Bendrijos teisės, jeigu jis gali būti pateisintas vienu iš EB 30 straipsnyje išvardytų bendrojo
intereso pagrindų arba vienu iš Teisingumo Teismo praktikoje suformuluotų privalomųjų reikalavimų (žr. 2005 m. lapkričio 24 d.
Sprendimo
Schwarz
, C‑366/04, Rink. p. I‑10139, 30 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Šiuo atžvilgiu reikia priminti, kad Graikijos Respublika mano, jog dėl Įstatymo Nr. 3037/2002 aiškinamajame rašte nurodytų
priežasčių bendras draudimas įrengti bet kokius elektrinius, elektromechaninius ar elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius
kompiuterinius žaidimus, buvo būtinas siekiant apsaugoti visuomenės dorovę ir užtikrinti viešąją tvarką bei saugumą. Ji ypač
teigia, kad dėl technologijų raidos šie žaidimai lengvai paverčiami azartiniais žaidimais, bei pabrėžia, kad tapo neįmanoma
situaciją sukontroliuoti, dėl to atsirado rimtų socialinių problemų, išvardytų šio sprendimo 20 punkte.
Šiuo atžvilgiu svarbu priminti, kad iš nusistovėjusios Teisingumo Teismo praktikos matyti, jog šie sumetimai, kurie turi būti
nagrinėjami kartu, susiję su paslaugos gavėjų ir, bendriau paėmus, vartotojų bei socialinės tvarkos apsauga, t. y. tikslais,
kurie jau buvo pripažinti galinčiais būti laikomi privalomaisiais bendrojo intereso reikalavimais (žr. šiuo klausimu 1994 m.
kovo 24 d. Sprendimo
Schindler
, C‑275/92, Rink. p. I‑1039, 58 punktą ir jame nurodytą teismo praktiką bei 1999 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo
Läärä ir kt.
, C‑124/97, Rink. p. I‑6067, 33 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad, atsižvelgiant į EB 28 straipsnį bei sociokultūrinius ypatumus, šie sumetimai pateisina
apribojimus, galinčius būti net loterijų ir kitų lošimų iš pinigų uždraudimu valstybės narės teritorijoje (žr. šiuo atžvilgiu
minėto sprendimo
Schindler
59 punktą).
Iš tiesų minėtuose sprendimuose
Schindler
bei
Läärä ir kt.
Teisingumo Teismas pabrėžė, kad dorovės, religijos ar kultūros sumetimai, kuriuos visose valstybėse narėse iššaukia loterijos
ir kiti lošimai iš pinigų, – nacionalinės teisės aktų leidėjams gali leisti apriboti arba net uždrausti lošimus iš pinigų,
taip išvengiant, kad jie būtų individualių pajamų šaltinis. Teisingumo Teismas taip pat nurodė, kad atsižvelgiant į iš loterijų
galimų gauti sumų dydį ir žaidėjų galimų laimėjimų dydį, visų pirma organizuojant jas stambiu mastu, loterijos kelia didelę
nusikaltimų ir sukčiavimo riziką. Be to, jos skatina išlaidauti, o tai gali turėti žalingų individualių ir socialinių pasekmių
(minėto sprendimo
Schindler
60 punktas ir minėto sprendimo
Läärä ir kt.
13 punktas).
Vis dėlto ši byla skiriasi nuo dviejų bylų, kuriose priimti minėti sprendimai
Schindler
bei
Läärä ir kt.
, nes neginčijama, kad ši byla susijusi su elektriniais, elektromechaniniais ir elektroniniais žaidimais, kurių požymiai nepanašūs
į minėtose bylose nagrinėtų žaidimų požymius. Iš tiesų Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalimi draudžiami žaidimai nėra
azartiniai, nes jų tikslas nėra tikimybė laimėti pinigų (žr.
a contrario
minėto sprendimo
Läärä ir kt.
17 punktą).
Darytina išvada, jog kadangi elektrinių, elektromechaninių ir elektroninių žaidimų negalima laikyti azartiniais žaidimais,
priešingai nei mano Graikijos Respublika, negalima teigti, kad su azartiniais žaidimais susijusiuose minėtuose sprendimuose
Schindler
bei
Läärä ir kt.
Teisingumo Teismo patvirtintas aiškinimas perkeltinas elektriniams, elektromechaniniams ir elektroniniams žaidimams.
Nors šios teismo praktikos negalima perkelti šiam atvejui, privalomieji bendrojo intereso reikalavimai, kuriais remiasi Graikijos
Respublika, gali pateisinti laisvo prekių judėjimo apribojimą. Tačiau dar būtina, kad nagrinėjama nacionalinė priemonė būtų
proporcinga siekiamiems tikslams.
Šiuo atžvilgiu reikia konstatuoti, kad Graikijos Respublika neįrodė, jog ėmėsi visų techninių ir organizacinių priemonių,
kad pasiektų šios valstybės narės siekiamo tikslo Bendrijos vidaus prekybą mažiau ribojančiomis priemonėmis.
Iš tikrųjų Graikijos valdžios institucijos galėjo ne tik imtis kitų tinkamesnių ir mažiau laisvą prekių judėjimą ribojančių
priemonių, kaip kad Komisija siūlė per ikiteisminę procedūrą, bet ir užtikrinti jų tinkamą bei veiksmingą taikymą ir (arba)
jų vykdymą, kad tikslas būtų pasiektas.
Darytina išvada, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas draudimas įrengti Graikijoje bet kokius elektrinius,
elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose ir privačiose vietose,
išskyrus kazino, yra neproporcinga priemonė atsižvelgiant į siekiamus tikslus.
Taigi Įstatymas Nr. 3037/2002 yra nesuderinamas su EB 28 straipsniu.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta pirmiau, pirmąjį Komisijos ieškinio kaltinimą reikia laikyti pagrįstu.

Dėl antrojo kaltinimo, susijusio su EB 43 ir 49 straipsnių pažeidimu
Šalių argumentai
Komisija teigia, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalis ir 3 straipsnis draudžia kitose valstybėse narėse įsteigtiems
ūkio subjektams teikti savo paslaugas, susijusias su žaidimo aparatų pateikimu ir tiekimu į Graikijos rinką, nesvarbu, ar
jie nori įsisteigti Graikijoje, ar paprasčiausiai joje teikti paslaugas iš įsteigimo valstybės narės. Kadangi tokių nuostatų
būtinumas ir proporcingumas nepakankamai pagrįstas, jas draudžia EB 43 ir 49 straipsniai.
Šiomis aplinkybėmis Komisija mano, kad Graikijos valdžios institucijos turėjo teikti prioritetą tikslingesnėms konkrečioms
priemonėms, ribojančioms pramoginių žaidimų pavertimą azartiniais žaidimais arba užkertančioms jam kelią. Jos teigimu, tokios
priemonės forma galėjo būti, pavyzdžiui, tikslingesnis draudimas, griežtesnė ir konkretesnė kontrolė ir (arba) griežtesnės
bei veiksmingesnės sankcijos. Ji papildo, kad šios priemonės nebūtinai turėjo būti bendras draudimas, paveikiantis kitas ekonominės
veiklos sritis, nesusijusias su azartiniais žaidimais.
Graikijos Respublika teigia, kad pasiūlytosios priemonės yra nepakankamos, ir mano, kad radikalesnės priemonės, kurios buvo
taikomos, atitiko privalomuosius bendrojo intereso reikalavimus siekiant numatyto tikslo ir buvo vienintelė veiksminga priemonė
iškilusiai rimtai socialinei problemai išspręsti. Siekdama atmesti antrąjį kaltinimą ji nurodo argumentus, iš esmės identiškus
tiems, kuriais ji rėmėsi ginčydama Komisijos kaltinimą dėl laisvo prekių judėjimo ribojimo.
Teisingumo Teismo vertinimas
Pirmiausia reikia priminti, kad jei nėra Bendrijos lygiu suderintų standartų žaidimų srityje, valstybės narės iš principo
išlieka kompetentingos nustatyti veiklos vykdymo šiame sektoriuje sąlygas. Tai nepaneigia to, kad įgyvendindamos savo kompetenciją
jos privalo gerbti Sutartimi garantuojamas pagrindines laisves (žr. šiuo atžvilgiu 2000 m. spalio 3 d. Sprendimo
Corsten
, C‑58/98, Rink. p. I‑7919, 31 punktą ir 2006 m. sausio 26 d. Sprendimo
Komisija prieš Ispaniją
, C‑514/03, Rink. p. I-963, 23 punktą).
Pagal Teisingumo Teismo praktiką, EB 43 ir 49 straipsniai įpareigoja panaikinti įsisteigimo laisvės bei laisvės teikti paslaugas
apribojimus, o tokiais apribojimais turi būti laikomos visos priemonės, kurios šių laisvių įgyvendinimą draudžia, riboja arba
daro jį mažiau patrauklų (žr. 2002 m. sausio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑439/99, Rink. p. I‑305, 22 punktą ir 2006 m. kovo 30 d. Sprendimo
Servizi Ausiliari Dottori Commercialisti
, C‑451/03, Rink. p. I–2941, 31 punktą).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, kad nacionalinės priemonės, ribojančios naudojimąsi Sutartimi garantuojamomis pagrindinėmis
laisvėmis, gali būti pateisinamos tik jeigu jos atitinka keturias sąlygas: taikomos nediskriminuojamai, tenkina privalomuosius
bendrojo intereso reikalavimus, yra tinkamos numatyto tikslo pasiekimui užtikrinti ir neviršija to, kas būtina jam pasiekti
(2000 m. liepos 4 d. Sprendimo
Haim
, C‑424/97, Rink. p. I‑5123, 57 punktas ir jame nurodyta teismo praktika).
Šiuo atžvilgiu iš Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad to paties įstatymo 4 ir 5 straipsniuose nustatydamas
baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijas už pažeidimus, jis draudžia Graikijoje eksploatuoti elektrinius, elektromechaninius
ir elektroninius žaidimus, visose viešose ir privačiose vietose, išskyrus kazino. Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalies
nuostatos netaikomos interneto paslaugų teikimo įstaigose esantiems kompiuteriams, o pagal jo 3 straipsnį draudžiama žaisti
žaidimus naudojant šiuos kompiuterius.
Įsisteigimo laisvės atveju toks nacionalinės teisės aktas gali apsunkinti ir netgi visiškai užkirsti kelią kitų valstybių
narių ūkio subjektams pasinaudoti savo teise įsisteigti Graikijoje siekiant teikti nagrinėjamas paslaugas.
Tokiomis aplinkybėmis toks draudimas yra įsisteigimo laisvės ribojimas.
Laisvės teikti paslaugas atžvilgiu iš nusistovėjusios teismo praktikos matyti, pirma, kad žaidimo aparatų eksploatacija, neatsižvelgiant
į tai, ar ji yra atskiriama, ar neatskiriama nuo veiklos, susijusios su tokių aparatų gamyba, importu ir platinimu, turi būti
kvalifikuojama kaip paslaugų teikimas Sutarties nuostatų prasme ir, antra, kad nacionalinės teisės aktas, leidžiantis eksploatuoti
ir žaisti tik kazino patalpose, yra laisvės teikti paslaugas ribojimas (šiuo atžvilgiu žr. 2003 m. lapkričio 11 d. Sprendimo
Anomar ir kt.
, C‑6/01, Rink. p. I‑8621, 56 ir 75 punktus).
Teisingumo Teismas taip pat nusprendė, ypač dėl informacinės visuomenės paslaugų, kad EB 49 straipsnis taikomas paslaugoms,
kurias vienoje valstybėje narėje įsteigtas paslaugų teikėjas internetu (taigi – nepersikeldamas) teikia kitoje valstybėje
narėje įsteigtiems paslaugų gavėjams, nes bet koks jo veiklos ribojimas yra laisvės teikti paslaugas ribojimas (2003 m. lapkričio
6 d. Sprendimo
Gambelli ir kt.
, C‑243/01, Rink. p. I‑13031, 54 punktas).
Vadovaujantis tais pačiais motyvais, kaip ir paminėtieji šio sprendimo 36–41 punktuose, Graikijos Respublikos argumentus,
kuriais ji remiasi siekdama pateisinti įsisteigimo laisvės ir laisvės teikti paslaugas ribojimus, reikia atmesti.
Iš to darytina išvada, kad Įstatymą Nr. 3037/2002 draudžia ir EB 43 bei 49 straipsniai.
Tokiomis aplinkybėmis reikia laikyti, kad antrasis Komisijos ieškinio kaltinimas yra pagrįstas.

Dėl trečiojo kaltinimo, susijusio su Direktyvos 98/34 pažeidimu
Šalių argumentai
Komisija kaltina Graikijos Respubliką, kad, rengdama Įstatymą Nr. 3037/2002, kurio 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje
pateikiami su gaminiais susiję techniniai reglamentai Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkto prasme, ši nepateikusi šio įstatymo
projekto pažeisdama šios direktyvos, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus ir informacinės visuomenės
paslaugų taisykles teikimo tvarką, 8 straipsnio 1 dalies pirmosios pastraipos reikalavimus.
Atsiliepime į ieškinį ši valstybė narė pripažįsta, kad panašu, jog Graikijos valdžios institucijos nesilaikė informacijos
teikimo tvarkos rengdamos Įstatymu Nr. 3037/2002 turėjusiu tapti projektą, ir nurodo, kad šis pažeidimas buvo padarytas per
klaidą, o ne sąmoningai. Jos teigimu, šis pažeidimas atsirado dėl skubaus poreikio greitai ir nedelsiant spręsti socialinę
problemą, taip išsaugant viešąją tvarką.
Teisingumo Teismo vertinimas
Reikia pabrėžti, kad Teisingumo Teismas jau nusprendė, jog tokios nuostatos kaip Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalis įpareigoja
valstybes nares nedelsiant pateikti Komisijai kiekvieno techninio reglamento projektą (2005 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
, C‑500/03, Rink. p. I‑0000, 39 punktas, o šiai direktyvai analogiškų nuostatų atžvilgiu – 1993 m. rugpjūčio 2 d. Sprendimo
Komisija prieš Italiją
, C‑139/92, Rink. p. I‑4707, 3 punktas bei 1996 m. sausio 11 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑273/94, Rink. p. I‑31, 15 punktas).
Tokios priemonės, kokios numatytos Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje, kiek jos draudžia eksploatuoti
bet kokius elektrinius, elektromechaninius ir elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose
viešose ir privačiose vietose, išskyrus kazino, ir žaisti žaidimus interneto paslaugų teikimo įmonėse esančiais kompiuteriais
bei reikalauja gauti specialų leidimą tokių įmonių veiklai vykdyti, turi būti kvalifikuojamos kaip techniniai reglamentai
Direktyvos 98/34 1 straipsnio 11 punkto prasme (žr. šiuo atžvilgiu 2005 m. balandžio 21 d. Sprendimą
Lindberg
, C‑267/03, Rink. p. I‑3247).
Tokiomis aplinkybėmis Graikijos Respublika privalėjo pateikti tokių techninių reglamentų projektą taikydama Direktyvos 98/34
8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą (žr. ypač minėto sprendimo
Komisija prieš Portugaliją
40 punktą).
Tačiau šioje byloje neginčijama, kad toks pateikimas nebuvo atliktas.
Šio įpareigojimo negali paneigti poreikis priimti Įstatymą Nr. 3037/2002 skubos tvarka, kad greitai ir nedelsiant būtų išspręsta
dėl elektrinių, elektromechaninių bei elektroninių žaidimų eksploatacijos atsiradusi socialinė problema, taip išsaugant viešąją
tvarką.
Iš tiesų Graikijos Respublika negali remtis Direktyvos 98/34 9 straipsnio 7 dalies pirmoje įtraukoje numatyta išimtimi, nes
neginčijama, kad šio įstatymo priėmimo dieną Graikijoje nebuvo šia nuostata numatytos padėties.
Todėl reikia konstatuoti, kad priėmusi Įstatymą Nr. 3037/2002, prieš tai jo projekto nepateikusi Komisijai, Graikijos Respublika
neįvykdė įsipareigojimų pagal Direktyvos 98/34 8 straipsnio 1 dalies pirmąją pastraipą.
Todėl trečiasis Komisijos ieškinyje nurodytas kaltinimas taip pat yra pagrįstas.
Iš viso to, kas išdėstyta pirmiau, darytina išvada, kad Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje įtvirtinusi
draudimą, kurį pažeidus to paties įstatymo 4 ir 5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos,
įrengti ir eksploatuoti bet kokius elektrinius, elektromechaninius bei elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius
žaidimus, visose viešose arba privačiose vietose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28,
43 ir 49 straipsnius bei Direktyvos 98/34 8 straipsnį.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jeigu laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Graikijos Respublika pralaimėjo bylą, ši turi jas
padengti.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (antroji kolegija) nusprendžia:
1.
Įstatymo Nr. 3037/2002 2 straipsnio 1 dalyje ir 3 straipsnyje įtvirtinusi draudimą, kurį pažeidus to paties įstatymo 4 ir
5 straipsniuose numatytos baudžiamosios ir administracinės teisės sankcijos, įrengti ir eksploatuoti bet kokius elektrinius,
elektromechaninius bei elektroninius žaidimus, įskaitant bet kokius kompiuterinius žaidimus, visose viešose arba privačiose
vietose, išskyrus kazino, Graikijos Respublika neįvykdė įsipareigojimų pagal EB 28, 43 ir 49 straipsnius bei 1998 m. birželio
22 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 98/34/EB, nustatančios informacijos apie techninius standartus, reglamentus
ir informacinės visuomenės paslaugų taisykles teikimo tvarką, su pakeitimais, padarytais 1998 m. liepos 20 d. Europos Parlamento
ir Tarybos direktyva 98/48/EB, 8 straipsnį.
2.
Priteisti iš Graikijos Respublikos bylinėjimosi išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: graikų.