CELEX: 62005CJ0212
Lucrător frontalier
Regulamentul (CEE) nr. 1612/68
Transfer al domiciliului într-un alt stat membru
Soț fără loc de muncă
Alocație de educație
Acordare refuzată soțului
Avantaj social
Condiție privind reședința

Cererea de pronunțare a unei hotărâri preliminare privește interpretarea Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din
15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității (JO L 257, p. 2, Ediție specială, 05/vol. 1,
p. 11).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între doamna Hartmann, pe de o parte, și Freistaat Bayern, pe de altă
parte, privitor la refuzul acestuia din urmă de a‑i achita alocația de educație pentru copiii săi.

Cadrul juridic

Reglementarea comunitară
Articolul 7 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1612/68 prevede următoarele:
„(1)      Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, față de lucrătorii
naționali, pe criterii de cetățenie, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă și de muncă și, în special, în ceea
ce privește remunerarea, concedierea și, în cazul în care rămâne fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea.
(2)      Acesta beneficiază de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali.”

Reglementarea națională
Astfel cum reiese din decizia de trimitere, articolul 1 alineatul 1 din Legea privind acordarea alocației și a concediului
de educație (Bundeserziehungsgeldgesetz, denumită în continuare „BErzGG”), în versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea
principală, prevedea că poate solicita o alocație de educație orice persoană care are domiciliul sau reședința obișnuită în
Germania, are în îngrijire un copil, asigură creșterea și educația acestui copil și nu exercită o activitate profesională
ori nu exercită o astfel de activitate cu normă întreagă.
Pe de altă parte, în temeiul articolului 1 alineatul 4 din BErzGG, în versiunea aplicabilă la data faptelor din acțiunea principală,
resortisanții statelor membre ale Uniunii Europene și lucrătorii frontalieri proveniți din țările care au o frontieră comună
cu Germania au dreptul la alocația de educație în măsura în care exercită, în acest stat membru, o activitate profesională
considerată ca neavând caracter minor.
În temeiul articolului 1 alineatul 7 din BErzGG, în versiunea modificată din 12 octombrie 2000, soțul, cu reședința pe teritoriul
altui stat membru, al unei persoane încadrate în muncă în serviciul sau funcția publică germană poate beneficia de alocația
de educație. Această prevedere nu se aplică însă în cazul copiilor născuți înainte de 1 ianuarie 2001, potrivit dispozițiilor
articolului 24 alineatul 1 din BErzGG, în versiunea modificată din 12 octombrie 2000.

Acțiunea principală și întrebările preliminare
Doamna Hartmann este cetățean austriac, căsătorită din 1990 cu un cetățean german care locuia anterior în Germania. Din anul
1990, cei doi locuiesc în Austria împreună cu cei trei copii ai lor, născuți în martie 1991, mai 1993 și, respectiv, septembrie
1997. Soțul reclamantei ocupă un post de funcționar în Germania (în cadrul Deutsche Bundespost, din anul 1986, și în cadrul
Deutsche Telekom AG, din anul 1995).
Prin Deciziile din 25 septembrie 1991, în versiunea adoptată ca urmare a formulării unei opoziții la 7 ianuarie 1992, și din
20 septembrie 1993, în versiunea adoptată ca urmare a formulării unei opoziții la 26 ianuarie 1994, Freistaat Bayern a refuzat
să îi acorde doamnei Hartmann alocația de educație prevăzută de BErzGG, în versiunea aplicabilă la momentul faptelor din acțiunea
principală, pentru primii doi copii ai săi.
Prin Deciziile din 10 și 23 iunie 1998, în versiunea adoptată ca urmare a formulării unei opoziții la 7 septembrie 1998, cererile
de reexaminare formulate de către reclamantă au fost respinse, ca și cererea de acordare a alocației de educație pentru primul
an de viață al celui de al treilea copil. Refuzul de acordare a acestei alocații de educație este întemeiat pe faptul că doamna
Hartmann nu locuiește în Germania și nu exercită nicio activitate profesională în acest stat membru.
Întrucât, prin Hotărârea din 14 februarie 2001, Sozialgericht München a respins acțiunea formulată de doamna Hartmann, aceasta
a declarat apel împotriva hotărârii amintite în fața Bayerisches Landessozialgericht, instanță care, la rândul său, a respins
cererea prin Hotărârea din 1 iulie 2003. Această instanță a considerat că, în temeiul dreptului german, doamna Hartmann nu
poate beneficia de alocația de educație în măsura în care aceasta nu locuiește în Germania. De altfel, alocația respectivă
nu i s‑ar putea acorda nici în temeiul dreptului comunitar.
În opinia instanței menționate, Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor
de securitate socială în raport cu lucrătorii salariați, cu lucrătorii care desfășoară activități independente și cu membrii
familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității, în versiunea modificată și actualizată prin Regulamentul (CEE)
nr. 2001/83 al Consiliului din 2 iunie 1983 (JO L 230, p. 6), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CEE) nr. 1249/92
al Consiliului din 30 aprilie 1992 (JO L 136, p. 28, denumit în continuare „Regulamentul nr. 1408/71”), nu ar fi aplicabil
în speță, întrucât nici doamna Hartmann, nici soțul acesteia nu intră în domeniul de aplicare al acestui regulament. Într‑adevăr,
doamna Hartmann nu ar exercita nicio activitate, iar soțul acesteia, în calitatea sa de funcționar, nu ar putea fi considerat
„lucrător” în sensul punctului I rubrica C („Germania”) din anexa I la Regulamentul nr. 1408/71.
Bayerisches Landessozialgericht a adăugat că dreptul la alocația de educație nu ar putea să se întemeieze nici pe prevederile
articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68, întrucât prevederile Regulamentului nr. 1408/71 au prioritate față
de dispozițiile acestuia.
Ca urmare, reclamanta a sesizat Bundessozialgericht cu o cerere de „revizuire” („Revision”).
În acest context, Bundessozialgericht a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)      Trebuie considerat lucrător migrant în sensul Regulamentului nr. 1612/68 [...], pentru perioada cuprinsă între lunile ianuarie
1994 și septembrie 1998, și un cetățean german care și‑a transferat în 1990 domiciliul din Germania în Austria, păstrându‑și
totodată postul de funcționar poștal în Germania, și își exercită, din acel moment, meseria în calitate de lucrător frontalier?
2)      În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
Constituie discriminare indirectă în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 faptul că soțul persoanei
vizate de prima întrebare, fără loc de muncă, cetățean austriac cu reședința în Austria, nu beneficiază de alocația germană
de educație, pentru motivul că nu are nici domiciliul și nici reședința obișnuită în Germania?”

Cu privire la întrebările preliminare

Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă un resortisant al unui
stat membru care, păstrându‑și locul de muncă în acel stat, și‑a transferat domiciliul într‑un alt stat membru și își exercită,
din acel moment, profesia în calitate de lucrător frontalier se poate prevala de statutul de „lucrător migrant” în sensul
Regulamentului nr. 1612/68.
Guvernul german, guvernul Marii Britanii și Comisia Comunităților Europene, în observațiile lor scrise, precum și guvernul
olandez, în ședință, au susținut că numai deplasarea unei persoane în alt stat membru în scopul exercitării unei activități
profesionale trebuie considerată ca fiind o modalitate de exercitare a dreptului la libera circulație al lucrătorilor. Prin
urmare, o persoană aflată în situația domnului Hartmann, care nu și‑a părăsit niciodată locul de muncă din statul membru al
cărui cetățean este și care numai și‑a transferat domiciliul în statul membru de cetățenie al soțului său, nu poate beneficia
de drepturile prevăzute de dispozițiile comunitare în materia liberei circulații a lucrătorilor.
Trebuie menționat, în această privință, că acest raționament trebuie analizat în lumina Hotărârii din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais
(C‑152/03, Rec., p. I‑1711). În această cauză, analizând situația reclamanților din acțiunea principală în lumina principiului
liberei circulații a lucrătorilor prevăzut la articolul 48 din Tratatul CE (devenit, după modificare, articolul 39 CE), Curtea
a amintit, la punctele 31 și 32 din hotărârea menționată, că orice resortisant al unui stat membru, indiferent de locul său
de reședință și de cetățenia sa, care s‑a folosit de dreptul la libera circulație al lucrătorilor și care a exercitat o activitate
profesională într‑un alt stat membru decât cel de reședință, intră în domeniul de aplicare al acestei dispoziții. În consecință,
reclamanții din acțiunea principală, care lucrau într‑un alt stat membru decât cel în care se află reședința lor reală, intră
în domeniul de aplicare al articolului 48 din tratat.
În speță, situația de fapt din acțiunea principală privește o persoană care, de la momentul transferării domiciliului său,
locuiește într‑un stat membru și exercită o activitate profesională într‑un alt stat membru. Într‑adevăr, stabilirea domnului
Hartmann în Austria, din alte motive decât cele profesionale, nu justifică nerecunoașterea calității sale de lucrător migrant,
pe care a dobândit‑o începând din momentul în care, ca urmare a transferului domiciliului său în Austria, acesta a exercitat
pe deplin dreptul la libera circulație al lucrătorilor, deplasându‑se în Germania pentru exercitarea unei activități profesionale.
Rezultă că, pentru perioada cuprinsă între ianuarie 1994 și septembrie 1998, situația unui lucrător frontalier precum domnul
Hartmann intră în domeniul de aplicare al dispozițiilor Tratatului CE referitoare la libera circulație a lucrătorilor și,
prin urmare, al Regulamentului nr. 1612/68.
Având în vedere considerentele prezentate mai sus, se impune a răspunde la prima întrebare că un resortisant al unui stat
membru care, păstrându‑și totodată locul de muncă în acel stat, și‑a transferat domiciliul într‑un alt stat membru și își
exercită, din acel moment, activitatea profesională în calitate de lucrător frontalier se poate prevala de statutul de „lucrător
migrant” în sensul Regulamentului nr. 1612/68.

Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, instanța de trimitere solicită, în esență, să se stabilească dacă, în împrejurări
precum cele din acțiunea principală, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 se opune ca soțul unui lucrător
migrant, fără loc de muncă, cetățean austriac cu reședința în Austria, să fie exclus de la beneficiul alocației germane de
educație pentru motivul că nu are nici domiciliul, nici reședința obișnuită în Germania.
Curtea a hotărât deja că alocația germană de educație reprezintă un „avantaj” social în sensul articolului 7 alineatul (2)
din Regulamentul nr. 1612/68 (a se vedea Hotărârea din 12 mai 1998, Martínez Sala, C‑85/96, Rec., p. I‑2691, punctul 26).
Guvernele german și al Marii Britanii au evidențiat faptul că ar fi inechitabil să se permită unui lucrător frontalier, care
are domiciliul și locul de muncă în state membre diferite, să beneficieze de aceleași avantaje sociale în ambele state membre
și să combine aceste avantaje. Pentru a înlătura acest risc și ținând cont de faptul că Regulamentul nr. 1612/68 nu conține
reguli de coordonare pentru evitarea cumulului de avantaje, posibilitatea de a „exporta” alocația de educație în statul membru
în care își are reședința lucrătorul frontalier ar putea fi înlăturată.
În această privință, trebuie menționat faptul că respectiva calitate de lucrător frontalier a domnului Hartmann nu îl împiedică
cu nimic să solicite aplicarea egalității de tratament prevăzute la articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68
cu privire la acordarea avantajelor sociale. Curtea s‑a pronunțat deja în sensul că lucrătorii frontalieri pot să se prevaleze
de prevederile articolului 7 din Regulamentul nr. 1612/68 în aceleași condiții ca și orice alt lucrător vizat de această dispoziție.
Într‑adevăr, al patrulea considerent al regulamentului prevede în mod expres că dreptul la libera circulație trebuie recunoscut
„fără discriminare, lucrătorilor «permanenți», sezonieri și frontalieri, precum și celor angajați în activități de prestare
de servicii”, iar articolul 7 se referă, fără excepție, la „lucrătorul resortisant al unui stat membru” (Hotărârea din 27
noiembrie 1997, Meints, C‑57/96, Rec., p. I‑6689, punctul 50).
Este necesar a se aminti că, în acțiunea principală, alocația de educație este revendicată de doamna Hartmann, care, în calitate
de soție a unui lucrător care intră în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1612/68, nu este decât beneficiara indirectă
a egalității de tratament acordate lucrătorului migrant la articolul 7 alineatul (2) din acest regulament. În consecință,
beneficiul alocației germane de educație nu ar putea fi acordat reclamantei decât dacă această alocație reprezintă un „avantaj
social” pentru soțul său în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 (a se vedea, prin analogie, Hotărârea
din 26 februarie 1992, Bernini, C‑3/90, Rec., p. I‑1071, punctul 26).
Aceasta este și ipoteza din speță. De o prestație de tipul alocației germane de educație, care permite unuia dintre părinți
să se consacre educației unui copil mic, compensând cheltuielile familiale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 octombrie
1996, Hoever și Zachow, C‑245/94 și C‑312/94, Rec., p. I‑4895, punctele 23-25), beneficiază întreaga familie, indiferent care
este părintele care o revendică. Într‑adevăr, acordarea unei astfel de alocații soțului lucrătorului poate diminua obligația
de a contribui la cheltuielile familiale care revine acestuia din urmă și, prin urmare, reprezintă pentru acesta un „avantaj
social” în sensul articolului 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 (a se vedea, prin analogie, Hotărârea Bernini,
citată anterior, punctul 25).
Articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 prevede că lucrătorul migrant beneficiază în statul membru gazdă de
aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali. Întrucât alocația de educație este un „avantaj social” în
sensul acestei dispoziții, un lucrător migrant aflat într‑o situație similară celei a domnului Hartmann și, în consecință,
și soția acestuia, pentru motivele expuse la punctele 25 și 26 din prezenta hotărâre, trebuie să fie în măsură să beneficieze
de această alocație în aceleași condiții ca un lucrător național.
Or, din dosarul înaintat Curții rezultă că reglementarea germană subordonează, în principal, acordarea alocației de educație
condiției ca beneficiarii să aibă reședința pe teritoriul național. Întrucât o astfel de reglementare poate să conducă la
o discriminare indirectă a lucrătorilor care nu locuiesc în Germania, instanța de trimitere întreabă dacă această reglementare
poate fi justificată și dacă respectă criteriul proporționalității.
Trebuie amintit faptul că regula egalității de tratament prevăzută atât la articolul 39 CE, cât și la articolul 7 din Regulamentul
nr. 1612/68 interzice nu numai discriminările evidente, întemeiate pe naționalitate sau cetățenie, ci și orice forme disimulate
de discriminare care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat (Hotărârea Meints,
citată anterior, punctul 44).
Exceptând cazul în care este justificată în mod obiectiv și proporțională cu obiectivul urmărit, o dispoziție de drept național
trebuie considerată ca fiind indirect discriminatorie dacă, prin însăși natura sa, îi poate afecta mai mult pe lucrătorii
migranți decât pe cei naționali și, în consecință, dacă prezintă riscul de a‑i defavoriza în special pe primii (Hotărârea
Meints, citată anterior, punctul 45).
Acesta este cazul unei condiții a reședinței precum cea în cauză în acțiunea principală, care, astfel cum arată instanța de
trimitere, este în mod evident mai ușor de respectat de către lucrătorii germani sau de către soții acestora, care, de cele
mai multe ori, locuiesc în Germania, decât de către lucrătorii resortisanți ai altor state membre sau de către soții acestora,
care, de cele mai multe ori, locuiesc într‑un alt stat membru (a se vedea, pentru analogie, Hotărârea din 8 iunie 1999, Meeusen,
C‑337/97, Rec., p. I‑3289, punctele 23 și 24).
Potrivit explicațiilor furnizate de instanța de trimitere, alocația germană de educație reprezintă un instrument de politică
familială națională care urmărește promovarea natalității în această țară. Obiectivul principal al acestei alocații ar fi
acela de a permite părinților să își îngrijească ei înșiși copiii, renunțând la activitatea lor profesională sau reducând
această activitate pentru a se consacra educării copiilor lor în prima etapă a existenței lor.
Guvernul german adaugă, în esență, că alocația de educație se acordă pentru a avantaja persoanele care, prin alegerea domiciliului,
au stabilit o legătură efectivă cu societatea germană. În acest context, condiția reședinței, așa cum apare în litigiul principal,
ar fi justificată.
Independent de întrebarea dacă obiectivele urmărite de legislația germană ar putea justifica o reglementare națională bazată
exclusiv pe criteriul reședinței, este necesar să se constate că, potrivit explicațiilor oferite de instanța de trimitere,
legiuitorul german nu s‑a limitat la o aplicare strictă a condiției reședinței pentru acordarea alocației de educație, ci
a admis excepții care permit și lucrătorilor frontalieri să beneficieze de aceasta.
Într‑adevăr, din decizia de trimitere rezultă că, potrivit articolului 1 alineatul 4 din BErzGG, în versiunea aplicabilă la
momentul faptelor din acțiunea principală, lucrătorii frontalieri care exercită o activitate profesională în Germania, dar
au reședința într‑un alt stat membru, au dreptul de a solicita alocația germană de educație dacă activitatea lor profesională
nu este considerată ca având un caracter minor.
Prin urmare, rezultă că, potrivit reglementării germane în vigoare la data faptelor din acțiunea principală, reședința nu
era considerată a fi unicul element de legătură cu statul membru respectiv și că o contribuție semnificativă pe piața națională
a muncii constituia de asemenea un element valabil de integrare în societatea statului membru menționat.
În aceste condiții, acordarea respectivei alocații de educație nu poate fi refuzată unui cuplu, precum soții Hartmann, care
nu locuiește în Germania, dar în cadrul căruia unul dintre membri exercită în acest stat o activitate profesională cu normă
întreagă.
Având în vedere considerațiile prezentate mai sus, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că, în împrejurări precum cele
din acțiunea principală, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 se opune ca soțul unui lucrător migrant ce
exercită o activitate profesională într‑un stat membru, fără loc de muncă, cu reședința în alt stat membru, să fie exclus
de la beneficiul unui avantaj social având caracteristicile alocației germane de educație pentru motivul că nu are nici domiciliul,
nici reședința obișnuită în primul stat.

Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din acțiunea principală, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere,
este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta
observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.
Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:
1)
Un resortisant al unui stat membru care, păstrându‑și totodată locul de muncă în acel stat, și‑a transferat domiciliul într‑un
alt stat membru și își exercită, din acel moment, activitatea profesională în calitate de lucrător frontalier se poate prevala
de statutul de „lucrător migrant” în sensul Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind
libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității.
2)
În împrejurări precum cele din acțiunea principală, articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1612/68 se opune ca soțul
unui lucrător migrant ce exercită o activitate profesională într‑un stat membru, fără loc de muncă, cu reședința în alt stat
membru, să fie exclus de la beneficiul unui avantaj social având caracteristicile alocației germane de educație pentru motivul
că nu are nici domiciliul, nici reședința obișnuită în primul stat.
Semnături
*
Limba de procedură: germana.