CELEX: 61997CJ0198
Traktatbrud
Direktiv 76/160/EØF
Kvaliteten af badevand
Formaliteten med hensyn til et søgsmål anlagt i medfør af artikel 226 EF (tidligere artikel 169)
Begrundet udtalelse
Overholdelse af kollegialitetsprincippet i Kommissionen
Manglende efterkommelse af artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i direktiv 76/160/EØF

1 Ved staevning indleveret til Domstolens Justitskontor den 23. maj 1997 har Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber i medfoer af EF-traktatens artikel 169 (nu artikel 226 EF) anlagt sag med paastand om, at det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i Raadets direktiv 76/160/EOEF af 8. december 1975 om kvaliteten af badevand (EFT 1976 L 31, s. 1, herefter »direktivet«), idet den i de gamle delstater ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten inden ti aar efter meddelelsen af direktivet den 10. december 1975 blev bragt i overensstemmelse med de graensevaerdier, der fastsaettes i medfoer af direktivets artikel 3, og ikke har udfoert proeveudtagninger med den mindstehyppighed, der er fastsat i bilaget til direktivet.
2 I henhold til direktivets artikel 1, stk. 1, som bl.a. aendret ved Raadets direktiv 91/692/EOEF af 23. december 1991 om standardisering og rationalisering af rapporterne om gennemfoerelse af en raekke miljoedirektiver (EFT L 377, s. 48), angaar direktivet »kvaliteten af badevand, undtagen vand til terapeutiske formaal og vand i svoemmebassiner«.
3 Det fremgaar af foerste betragtning til direktivet, at det har til formaal at beskytte miljoeet og den offentlige sundhed gennem en formindskelse af forureningen af badevand. Bilaget til direktivet indeholder mikrobiologiske samt fysiske og kemiske parametre, ligesom der deri er fastsat vejledende vaerdier og bindende vaerdier, paa grundlag af hvilke medlemsstaterne fastsaetter graensevaerdierne for badevand.
4 Ifoelge direktivets artikel 3, stk. 1 og 2, skal medlemsstaterne for alle badeomraader eller for hvert enkelt badeomraade fastsaette de vaerdier, der skal gaelde for badevandet, med hensyn til de i bilaget anfoerte parametre. Disse vaerdier maa ikke vaere lempeligere end de i kolonne I i bilaget anfoerte vaerdier.
5 Direktivets artikel 4 bestemmer, at medlemsstaterne traeffer alle noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten inden ti aar efter meddelelsen af direktivet bringes i overensstemmelse med de graensevaerdier, der fastsaettes i medfoer af artikel 3. For saa vidt angaar Forbundsrepublikken Tyskland udloeb denne frist den 10. december 1985.
6 I direktivets artikel 6 hedder det, at de kompetente myndigheder udfoerer de proeveudtagninger, hvis mindstehyppighed er fastsat i bilaget.
7 Direktivets artikel 8 har foelgende ordlyd:
»Undtagelser fra dette direktiv kan fastsaettes:
a) for visse parametre, som er betegnet med (0) i bilaget, som foelge af usaedvanlige meteorologiske eller geografiske forhold
b) hvor badevand er udsat for naturlig berigelse med bestemte stoffer ud over de graenser, der er fastsat i bilaget
...
Naar en medlemsstat goer brug af en undtagelsesbestemmelse, skal den omgaaende underrette Kommissionen herom med angivelse af begrundelse og varighed.«
8 I henhold til direktivets artikel 12 skal medlemsstaterne saette de noedvendige administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser i kraft for at efterkomme direktivet inden to aar efter dets meddelelse og omgaaende underrette Kommissionen herom.
9 Den 26. juli 1989 tilstillede Kommissionen Forbundsrepublikken Tyskland en aabningsskrivelse, hvori Forbundsrepublikken blev opfordret til at fremkomme med sine bemaerkninger til, at den ikke havde overholdt naermere angivne forpligtelser, som paahviler den i henhold til direktivet. Kommissionen anfoerte saaledes, at Forbundsrepublikken ikke havde fastsat graensevaerdier for de forskellige badeomraader, der er omfattet af direktivet (artikel 3), at den kun havde udpeget ca. 110 badeomraader, selv om mange flere omraader opfylder de objektive kriterier i artikel 1, at den ikke havde sikret, at de i direktivet fastsatte vaerdier overholdes (artikel 4), og at den havde tilsendt Kommissionen rapporter, der ikke var fyldestgoerende, idet Kommissionen ikke kunne tage stilling til, om direktivets bestemmelser blev overholdt i praksis, og offentligheden ikke herigennem fik objektive oplysninger om badevandskvaliteten i Tyskland (artikel 13).
10 Den 17. november 1989 fremsendte den tyske regering en skrivelse til Kommissionen. Heri anfoerte den for den foerste, at delstaterne (bortset fra bystaterne Bremen og Hamburg) havde vedtaget administrative bestemmelser, hvorefter direktivet finder obligatorisk anvendelse paa alle badeomraader, for det andet, at visse delstater (Baden-Wuerttemberg, Hamburg, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen og Schleswig-Holstein) skulle udstede eller allerede havde udstedt bestemmelser om forbedring af badevandets kvalitet, og endelig, at rapporterne fra Forbundsrepublikken Tyskland bekraeftede, at proeveudtagningerne var foretaget hver maaned eller to gange om maaneden, hvilket er i overensstemmelse med, at det i direktivet er fastsat, at de skal foretages to gange maanedligt.
11 Den 22. juni 1994 fremsatte Kommissionen en begrundet udtalelse over for Forbundsrepublikken Tyskland, hvori Kommissionen anfoerte, at som den tyske regering havde indroemmet i skrivelsen af 17. november 1989, havde der i Baden-Wuerttemberg, Hamburg, Niedersachsen, Nordrhein-Westfalen og Schleswig-Holstein vaeret overskridelser af graensevaerdierne, hvilket var bekraeftet i rapporterne fra de foelgende aar (senest i 1993). Forbundsrepublikken havde saaledes ikke overholdt den forpligtelse, der paahviler den i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1. Kommissionen anfoerte endvidere, at Forbundsrepublikken Tyskland ikke havde overholdt de mindstehyppigheder for proeveudtagninger, der er fastsat i bilaget til direktivet, og derfor ikke havde overholdt den forpligtelse, der paahviler den i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1. Kommissionen anmodede foelgelig Forbundsrepublikken Tyskland om at traeffe de foranstaltninger, der var noedvendige for at overholde de forpligtelser, der fremgaar af direktivet, inden for en frist paa to maaneder.
12 I sin svarskrivelse af 28. oktober 1994 paa den begrundede udtalelse anfoerte den tyske regering, at overskridelserne af visse graensevaerdier skyldtes, at metoderne til undersoegelse af de mikrobiologiske parametre var vidt forskellige, hvilket ikke kunne begrunde, at de paagaeldende badeomraader maatte klassificeres paa den maade, at de ikke opfyldte kvalitetskravene. For saa vidt angaar de betydelige overskridelser af graensevaerdierne havde delstaternes kompetente myndigheder vedtaget de noedvendige bestemmelser med henblik paa en varig forbedring af badevandskvaliteten.
13 Med hensyn til direktivets artikel 6, stk. 1, indroemmede den tyske regering, at bestemmelsen i visse tilfaelde ikke havde vaeret overholdt. Den anfoerte imidlertid, at delstaterne havde vedtaget bestemmelser, som sikrede, at mindstehyppigheden for proeveudtagninger ville blive overholdt fremover.
14 Ved skrivelse af 16. november 1995 til den tyske regering anfoerte Kommissionen, at den agtede at anlaegge sag ved Domstolen, saafremt regeringen ikke inden for en frist paa seks maaneder fremlagde detaljerede programmer for forbedring af kvaliteten i de badeomraader, hvor kvaliteten ikke var i overensstemmelse med de i henhold til direktivet fastsatte graensevaerdier, og fremkom med en forklaring paa, at omraaderne ikke var i overensstemmelse med de naevnte vaerdier, samt meddelte Kommissionen, hvornaar Forbundsrepublikken ville efterkomme direktivet.
15 Den tyske regering svarede ved skrivelse af 5. juni 1996, at den havde udstedt de noedvendige bestemmelser for at efterkomme de graensevaerdier, der var fastsat i direktivet. Med hensyn til de mange badeomraader, der i Kommissionens rapport om badesaesonen 1994 var klassificeret paa den maade, at de ikke opfyldte kvalitetskravene, anfoerte den tyske regering, at den ikke havde fundet anledning til at udstede bestemmelser om forbedring af disse omraader, idet der var tale om overskridelser af graensevaerdier, hvor der paa trods af foretagne undersoegelser ikke havde kunnet fastslaas nogen udefra kommende aarsag, og som ikke var blevet bekraeftet under proeveudtagninger, der var foretaget umiddelbart efter. Regeringen tilfoejede, at der ikke skulle tages hensyn til overskridelser af graensevaerdier med hensyn til parameteren »colibakterier i alt«, idet videnskabelige undersoegelser havde vist, at det ikke paa grundlag af de i direktivet fastsatte analysekriterier kunne fastslaas, om parameteren »colibakterier i alt« var miljoebetinget eller hidroerte fra spildevand, der var forurenet af faekale stoffer.
16 Kommissionen fandt ikke den tyske regerings svar fyldestgoerende, for det foerste fordi regeringen ikke havde forklaret, hvorfor proeveudtagningshyppigheden ikke havde vaeret som foreskrevet, og for det andet fordi svarskrivelsen ikke indeholdt konkrete oplysninger om bevillingerne paa det aarlige budget eller om, fra hvilket tidspunkt badevandet ville vaere i overensstemmelse med direktivet. Kommissionen har herefter anlagt naervaerende sag.
Formaliteten
17 Ifoelge den tyske regering maa sagen afvises, idet Kommissionen har udstedt den begrundede udtalelse og anlagt naervaerende sag under tilsidesaettelse af det kollegialitetsprincip, der er fastsat i EF-traktatens artikel 163, stk. 1 (efter aendring nu artikel 219, stk. 2, EF), og artikel 1 i Kommissionens forretningsorden (EFT 1993 L 230, s. 15).
18 Den tyske regering har anfoert, at kollegialitetsprincippet er baseret paa, at en beslutning droeftes i faellesskab, hvilket forudsaetter, at den samlede Kommission paa moedet kender beslutningens dispositive del og begrundelse. Ifoelge regeringen kan Kommissionen ikke bevise, at det naevnte princip har vaeret overholdt i den foreliggende sag.
19 Hertil bemaerkes, at Domstolen i dom af 29. september 1998 (sag C-191/95, Kommissionen mod Tyskland, Sml. I, s. 5449, praemis 48, 49 og 50) tog stilling til en lignende argumentation, som den tyske regering havde fremfoert med hensyn til, hvilke betingelser der gaelder for Kommissionens udstedelse af begrundede udtalelser. I dommen udtalte Domstolen foerst, at det kollegialitetsprincip, som Kommissionens funktion er underlagt, er baseret paa, at Kommissionens medlemmer i lige grad deltager i beslutningerne, og indebaerer dels, at beslutningerne droeftes i faellesskab, dels at samtlige kommissionsmedlemmer i politisk henseende som kollegial enhed har et kollektivt ansvar. Domstolen praeciserede dernaest, at de formelle betingelser for en reel overholdelse af kollegialitetsprincippet afhaenger af karakteren af de vedtagne retsakter og deres retsvirkninger. En begrundet udtalelse medfoerer saaledes blot, at Kommissionen har mulighed for, men ikke forpligtelse til at anlaegge sag ved Domstolen. Beslutningen om at anlaegge sag ved Domstolen aendrer dog heller ikke i sig selv de omtvistede retspositioner.
20 Domstolen fastslog herefter, at Kommissionens beslutning om at fremsaette en begrundet udtalelse og indbringe et traktatbrudssoegsmaal skal vaere besluttet af Kommissionen i sin helhed, og at det grundlag, som disse beslutninger er baseret paa, derfor skal vaere til raadighed for alle Kommissionens medlemmer. Domstolen tilfoejede, at det derimod ikke er noedvendigt, at den samlede Kommission selv fastsaetter indholdet og/eller den endelige formulering af de retsakter, som er en foelge af dens beslutninger. Kommissionen fandtes saaledes at have overholdt kollegialitetsprincippet.
21 I den foreliggende sag fremgaar det af de dokumenter, som blev fremlagt for Kommissionens medlemmer paa det moede, hvor beslutningen vedroerende den begrundede udtalelse blev truffet, og som Kommissionen paa Domstolens anmodning har fremlagt i sagen, at ethvert forhold, som medlemmerne fandt noedvendigt for beslutningen, var til raadighed for dem, da Kommissionen i sin helhed besluttede at fremsaette den begrundede udtalelse og godkendte forslaget om at anlaegge denne sag. Kollegialitetsprincippet har saaledes vaeret overholdt.
22 Afvisningspaastanden kan herefter ikke tages til foelge.
Realiteten
Direktivets artikel 4, stk. 1
23 Kommissionen har gjort gaeldende, at det bl.a. fremgaar af Faellesskabets seneste aarlige rapport, som vedroerer badesaesonen 1995, at en stor del af de tyske badeomraader ikke var i overensstemmelse med de bindende vaerdier, der er fastsat i direktivet. Det fremgaar saaledes, at 11,9% af de 446 kystvandsbadeomraader og 10,3% af ferskvandsbadeomraaderne ikke er i overensstemmelse med disse vaerdier.
24 Den tyske regering har foerst anfoert, at naervaerende sag alene vedroerer overtraedelserne for saa vidt angaar badeomraader i de gamle delstater, hvorimod de talmaessige oplysninger i rapporten om 1995 vedroerer alle delstaterne og i oevrigt er foraeldede, idet de boer erstattes af de - korrekte - oplysninger, som Faellesskabernes database indeholder.
25 Med henvisning til sidstnaevnte oplysninger har forbundsregeringen paapeget, at i de gamle delstater var forholdet det, at ud af 1 770 steder, som var angivet som badeomraader som omhandlet i direktivet, opfyldte de 180 ifoelge databasen ikke direktivets kvalitetskrav. De oevrige 27 badeomraader, som efter Kommissionens opfattelse skulle tilfoejes til de 180 omraader, som regeringen havde naevnt (dvs. yderligere tre omraader i Baden-Wuerttemberg og 24 omraader i Niedersachsen), henhoerte ifoelge regeringen under de utilstraekkeligt kontrollerede badeomraader, og blev foerst i rapporten for 1996 henfoert under den kategori, der ikke opfylder kvalitetskravene.
26 For saa vidt angaar de ovenfor naevnte 180 badeomraader har den tyske regering paapeget, at 14 af disse omraader (eller, naar bortses fra Itzehoe-omraadet, mindst 13) fejlagtigt er opfoert i den kategori, som ikke opfylder kvalitetskravene, og at der med hensyn til de oevrige 166 omraader kun har vaeret en overskridelse af graensevaerdierne i 81 tilfaelde (eller, med tilfoejelse af badestedet Stein Neustein, 82 omraader), mens direktivets artikel 4, stk. 1, ikke er overtraadt for saa vidt angaar de oevrige 85 omraader.
27 Med hensyn til de 14 badeomraader, som fejlagtigt er blevet henfoert under den kategori, der ikke opfylder direktivets kvalitetskrav, dels paa grund af fejl i forbindelse med indsamlingen af data (skumdannelse som foelge af bekaempelse af alger og ikke paa grund af overfladeaktive stoffer), dels fejl i forbindelse med transmissionen, der ikke er blevet rettet, har den tyske regering som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen anfoert, at badeomraadet Itzehoe ikke har vaeret lukket siden 1993, men kun siden 1996, hvilket betyder, at det med hensyn til 1995 var korrekt at klassificere omraadet paa den maade, at det ikke opfyldte direktivets kvalitetskrav. Regeringen har tilfoejet, at de korrekte oplysninger vedroerende de 13 badeomraader samt anmodningen om berigtigelse for 1995 vil blive tilstillet den kompetente tjenestegren i Kommissionen.
28 Den tyske regering har for saa vidt angaar de 85 badeomraader, hvor der efter regeringens opfattelse ikke er tale om en tilsidesaettelse af direktivets artikel 4, stk. 1, anfoert, at den eneste overskridelse af graensevaerdierne, der er fastslaaet siden 1992, nemlig i 1995, maa betragtes som en undtagelse, og at det derfor ville vaere i strid med proportionalitetsprincippet at forlange, at der blev ivaerksat omkostningskraevende forbedringsforanstaltninger. Et saadant krav vil i oevrigt ikke kunne realiseres, eftersom aarsagen til den naevnte overskridelse trods intensiv efterforskning ikke har kunnet fastslaas.
29 Den tyske regering har indroemmet, at der i ét tilfaelde (badestedet Stein Neustein) ud af de ti, som Kommissionen har fremhaevet i de ovenfor naevnte 46 omraader, har vaeret en lang raekke overtraedelser, men at der i modsaetning til, hvad Kommissionen har anfoert, ikke har vaeret overtraedelser i de oevrige ni omraader i 1992, 1993 og 1994 samt i 1996. Det maa derfor laegges til grund, at der i 45 omraader kun har vaeret tale om overtraedelser i 1995, og der saaledes er tale om undtagelser. Regeringen har tilfoejet, at enhver anden fortolkning, som f.eks. den, som Kommissionen forfaegter, forudsaetter, at graensevaerdierne overholdes 100%, selv om dette ikke kraeves efter direktivet. I henhold til direktivets artikel 5, stk. 1, kan der ses bort fra 5-10% af de udtagne proever, hvilket er et udtryk for proportionalitetsprincippet. Da badesaesonen straekker sig over en periode paa mellem 15 og 17 uger pr. aar, og proeveudtagning hver anden uge vil give i alt ni proever pr. saeson, vil blot en enkelt afvigelse medfoere, at de 10% overskrides.
30 Med hensyn til syv af de 85 badeomraader er det ifoelge den tyske regering ikke muligt at foretage gennemgribende forbedringsforanstaltninger, hvilket i oevrigt ogsaa ville vaere uforeneligt med proportionalitetsprincippet. Regeringen har anfoert, at fem af de naevnte syv omraader har et afvandingsomraade, der straekker sig ud over de tyske graenser, og at de paagaeldende omraader trods de af Forbundsrepublikken Tyskland gennemfoerte foranstaltninger ikke er i overensstemmelse med graensevaerdierne. Der er saaledes tale om et tilfaelde af absolut faktisk umulighed som omhandlet i Domstolens praksis (dom af 14.7.1993, sag C-56/90, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, Sml. I, s. 4109, praemis 46). I et andet af de syv omraader (Riedsee Leeheim) skyldes overskridelserne i det vaesentlige vandfugle, og i et syvende omraade (Hausen, Donau, ved campingpladsen) goer geografiske forhold sig gaeldende, i hvilken forbindelse der i henhold til direktivets artikel 8, litra a), gaelder en undtagelse. For saa vidt angaar sidstnaevnte omraade har den tyske regering som svar paa et spoergsmaal fra Domstolen anfoert, at den manglende overholdelse af direktivets graensevaerdi i 1995 skyldes en overskridelse med hensyn til en parameter, som ikke er omfattet af de usaedvanlige omstaendigheder i direktivets artikel 8, litra a). Regeringen har derfor alene fastholdt sit oprindelige standpunkt med hensyn til de oevrige seks omraader.
31 For saa vidt angaar 32 af de 85 badeomraader har den tyske regering anfoert, at eftersom seks af de paagaeldende 32 omraader ikke laengere skulle betragtes som saadanne i 1996 og i 1997, og der var truffet foranstaltninger for saa vidt angaar de oevrige 26 omraader, hvor der ikke var konstateret overskridelse af graensevaerdierne i 1996, er der ikke laengere tale om en overtraedelse af direktivets artikel 4, stk. 1.
32 Med hensyn til de resterende 81 omraader (4,5% af alle badeomraader eller, med tilfoejelse af badestedet Stein Neustein, 82 omraader, dvs. 4,6%), hvor den tyske regering har indroemmet, at graensevaerdierne er overskredet, har regeringen gjort gaeldende, at omfanget af den omtvistede tilsidesaettelse ikke kan begrunde, at Forbundsrepublikken Tyskland doemmes for at have tilsidesat direktivets artikel 4, stk. 1, idet man med et saadant antal omraader med rimelighed kan forestille sig, at visse af dem ikke opfylder kravene i henhold til faellesskabsretten som foelge af uforudseelige omstaendigheder.
33 Foerst bemaerkes, at som den tyske regering selv har indroemmet, har Forbundsrepublikken Tyskland ikke overholdt de i direktivet fastsatte graensevaerdier for saa vidt angaar de 81 omraader, der er omtalt i naervaerende doms praemis 32, de tre omraader, der er naevnt i naervaerende doms praemis 29 og 32, 27 og 30, dvs. Stein Neustein, Itzehoe og Hausen, Donau, ved campingpladsen, og de 32 badeomraader, der er omtalt i naervaerende doms praemis 31. Med hensyn til sidstnaevnte omraader kan den omstaendighed, at de ikke laengere er klassificeret som badeomraader, eller at der er truffet foranstaltninger med henblik paa at afhjaelpe forholdene, ikke bringe overtraedelsen til ophoer.
34 Endvidere bemaerkes, at en enkelt overskridelse i 46 omraader i en enkelt saeson, dvs. i 1995, saaledes som omtalt i naervaerende dom praemis 29, ligeledes udgoer en overtraedelse af direktivet.
35 I modsaetning til, hvad den tyske regering har haevdet, er det saaledes ikke tilstraekkeligt at traeffe alle praktisk mulige foranstaltninger, idet direktivet paalaegger medlemsstaterne at traeffe alle noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten bringes i overensstemmelse med de deri fastsatte graensevaerdier inden for en frist, der er laengere end fristen for at efterkomme det, for saaledes at goere det muligt for medlemsstaterne at opfylde et saadant krav (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, praemis 42 og 44). Direktivet paalaegger saaledes medlemsstaterne at traeffe foranstaltninger med henblik paa at naa et bestemt resultat, og bortset fra de i direktivet fastsatte undtagelser kan medlemsstaterne ikke goere saerlige omstaendigheder gaeldende som begrundelse for ikke at overholde denne forpligtelse (jf. dommen i sagen Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, praemis 43, og dom af 12.2.1998, sag C-92/96, Kommissionen mod Spanien, Sml. I, s. 505, praemis 28). Den tyske regering har ikke paaberaabt sig nogen af de paagaeldende undtagelser med hensyn til ovennaevnte omraader.
36 Den tyske regerings argument, hvorefter de i direktivet fastsatte forpligtelser maa overholdes 100% som foelge af den korte badesaeson, eftersom en enkelt proeve, som ikke er i overensstemmelse med direktivets krav, er tilstraekkelig til, at de i direktivets artikel 5 fastsatte graenser overskrides, kan ikke tiltraedes. I direktivet er der kun fastsat en mindstehyppighed med hensyn til proeveudtagninger, og intet er derfor til hinder for, at medlemsstaterne foroeger antallet af proeveudtagninger og derved reducerer den procentdel, der udgoeres af proever, som ikke opfylder de fastsatte betingelser.
37 Med hensyn til de oevrige 27 badeomraader, der er omtalt i naervaerende doms praemis 25, og som ifoelge den tyske regering betragtes som utilstraekkeligt kontrollerede i Kommissionens rapport om badesaesonen 1995, og som ifoelge Kommissionen er opfoert i databasen under den kategori, der ikke opfylder direktivets krav, bemaerkes blot, at den tyske regering selv har indroemmet, at de paagaeldende omraader i to henseender ikke var i overensstemmelse med direktivet, nemlig som foelge af, at visse graensevaerdier var overskredet, og af, at de fysiske og kemiske parametre 8, 9 og 10 i bilaget til direktivet ikke har vaeret tilstraekkeligt kontrolleret.
38 Med hensyn til de seks omraader, der er omtalt i naervaerende doms praemis 30, og for hvilke den tyske regering har paaberaabt sig, at der er tale om absolut umulighed, maa der sondres mellem de fem badeomraader, hvis afvandingsomraade overskrider de tyske graenser (de tre omraader »Nied« og de to omraader »Rhein«), og det omraade, hvor den vaesentligste aarsag til overskridelserne ifoelge regeringen er tilstedevaerelsen af vandfugle (omraadet »Riedsee«).
39 For saa vidt angaar de ovenfor naevnte fem omraader findes den tyske regering ikke at have godtgjort, at det var faktisk umuligt at traeffe andre foranstaltninger end dem, der allerede var truffet indtil 1994, herunder foranstaltninger truffet i samarbejde med de tilstoedende lande.
40 Med hensyn til badeomraadet »Riedsee« findes Forbundsrepublikken Tyskland ikke at have godtgjort, at den modernisering af de sanitaere installationer, der blev foretaget i 1996, var tilstraekkelig, naar henses til de naturlige og regelmaessige svingninger i bestanden af vandfugle i omraadet, og ikke at have bevist, at det var umuligt at traeffe yderligere forbedringsforanstaltninger.
41 Heraf foelger, at selv om det antages, at absolut umulighed med hensyn til gennemfoerelsen af de forpligtelser, der foelger af direktivet, inden for direktivets rammer kan begrunde, at dette ikke efterkommes, findes Forbundsrepublikken Tyskland ikke at have godtgjort, at der i den foreliggende sag er tale om en saadan umulighed.
42 Endelig bemaerkes med hensyn til de 13 badeomraader, der er omtalt i naervaerende doms praemis 27, og for hvis vedkommende den tyske regering har paaberaabt sig, at de var klassificeret ukorrekt i databasen, for det foerste, at Kommissionen har haevdet, at de oplysninger, den raader over, alle hidroerer fra angivelser fra Forbundsrepublikken Tyskland, og for det andet, at Kommissionen ikke har bestridt det af den tyske regering anfoerte vedroerende den fejlagtige klassificering af de paagaeldende omraader i databasen, men blot har rejst tvivl om den paagaeldende klassificering. Overtraedelsen med hensyn til disse omraader findes herefter ikke godtgjort.
43 Med dette forbehold maa det fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, idet den i de gamle delstater ikke har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten inden ti aar efter meddelelsen af direktivet den 10. december 1975 blev bragt i overensstemmelse med de graensevaerdier, der fastsaettes i medfoer af direktivets artikel 3.
Direktivets artikel 6, stk. 1
44 Kommissionen har anfoert, at det fremgaar af Faellesskabets aarlige rapport om badesaesonen 1995, at 6,5% af de 446 saltvandsbadeomraader og 42,5% af de 1 822 ferskvandsbadeomraader ikke har vaeret tilstraekkeligt kontrolleret.
45 Ifoelge den tyske regering foelger det af de korrigerede oplysninger, at ud af de 1 770 badeomraader, der var registreret i de gamle delstater i 1995, har 591 faktisk ikke vaeret tilstraekkeligt kontrolleret.
46 Det maa herefter fastslaas, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 6, stk. 1, idet den ikke har overholdt den mindstehyppighed for proeveudtagning, der er fastsat i bilaget til direktivet.
47 Det foelger af det anfoerte, at Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, idet den ikke i de gamle delstater har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten inden ti aar efter meddelelsen af direktivet den 10. december 1975 blev bragt i overensstemmelse med de graensevaerdier, der fastsaettes i medfoer af direktivets artikel 3, og ikke har udfoert proeveudtagninger med den mindstehyppighed, der er fastsat i bilaget til direktivet.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
48 I henhold til procesreglementets artikel 69, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Da Kommissionen har nedlagt paastand om, at Forbundsrepublikken Tyskland tilpligtes at betale sagens omkostninger, og Forbundsrepublikken Tyskland i det vaesentlige har tabt sagen, boer denne betale sagens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
DOMSTOLEN
(Femte Afdeling)
1) Forbundsrepublikken Tyskland har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 4, stk. 1, og artikel 6, stk. 1, i Raadets direktiv 76/160/EOEF af 8. december 1975 om kvaliteten af badevand, idet den ikke i de gamle delstater har truffet de noedvendige foranstaltninger for at sikre, at badevandskvaliteten inden ti aar efter meddelelsen af direktivet den 10. december 1975 blev bragt i overensstemmelse med de graensevaerdier, der fastsaettes i medfoer af direktivets artikel 3, og ikke har udfoert proeveudtagninger med den mindstehyppighed, der er fastsat i bilaget til direktivet.
2) Forbundsrepublikken Tyskland betaler sagens omkostninger.