CELEX: 61994TJ0277
Beslutning om, at statsstøtte er ulovlig
begæringer om at indlede en traktatbrudsprocedure
ikke taget til følge
annullationssøgsmål
beslutning
afvisning
passivitetssøgsmål
afvisning

Dommens præmisser
Sagens faktiske omstaendigheder
1 Det er almindeligt bekendt, at Den Hellenske Republik i 1988 ydede stoette til graeske cementproducenter, navnlig selskabet Halkis Cement Company (herefter "Halkis"). I betragtning af de betydelige tab, selskabet havde lidt, besluttede den graeske regering at konvertere en del af selskabets gaeld til kapital og gav tilladelse til, at en raekke offentlige virksomheder og organer dels ikke kraevede tilgodehavender hos Halkis indfriet, dels opretholdt en kredit til Halkis (en beskrivelse af cementbranchens generelle situation i Graekenland er indeholdt i Rettens dom af 6.7.1995, forenede sager T-447/93, T-448/93 og T-449/93, AITEC m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 1971).
2 Efter at Kommissionen havde faaet kendskab til disse omstaendigheder, indledte den den 3. april 1989 en procedure i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 2, og opfordrede i en meddelelse om stoette fra den graeske regering til Halkis (EFT C 156 af 24.6.1989, s. 3) alle andre interesserede parter end medlemsstaterne til at fremsaette deres bemaerkninger. Sagsoegeren, AITEC, der repraesenterer stoerstedelen af de italienske cementproducenter, indtraadte under proceduren som interesseret part og fremsendte den 17. juli 1989 sine skriftlige bemaerkninger til Kommissionen. Den graeske regering gjorde gaeldende, at den havde anvendt lov nr. 1386/83 af 5. august 1983 (graesk lovtidende nr. 107/A af 8.8.1983, s. 14) om oprettelse af organismo anasygkrotiseos epicheiriseon (en erhvervssaneringsorganisation, herefter "OAE"), der var et aktieselskab, hvis kapital fuldt ud var tegnet af staten, og som havde til formaal at bidrage til landets oekonomiske og sociale udvikling. Med henblik herpaa kunne OAE bl.a. overtage administrationen og driften af virksomheder, der skulle saneres eller nationaliseres. Ifoelge den graeske regering var Halkis blevet undergivet lovens bestemmelser om likvidation, idet en saadan skulle vaere gennemfoert i slutningen af 1989.
3 Den 2. maj 1990 udstedte Kommissionen beslutning 91/144/EOEF om stoette fra den graeske regering til en cementfabrik (Halkis Cement Company) (EFT 1991 L 73, s. 27, herefter "1990-beslutningen"). Beslutningens dispositive del er affattet saaledes:
"Artikel 1
Den stoette, den graeske regering har ydet Halkis Cement Company ved at tillade, at offentlige virksomheder og organer ikke inddriver deres fordringer hos selskabet, og ved at tillade disse fordringer at stige yderligere, er ulovlig, da den er ydet i strid med reglerne i traktatens artikel 93, stk. 3. Den er endvidere uforenelig med det faelles marked, da den ikke opfylder betingelserne for at falde ind under undtagelsesbestemmelserne i artikel 92, stk. 2 og 3, og den skal derfor afskaffes.
Endvidere undlader den graeske regering at gennemfoere sit forslag om at yde stoette gennem konvertering af selskabets gaeld til kapital.
Artikel 2
Den graeske regering kraever den i artikel 1, foerste punktum, omhandlede stoette tilbagebetalt.
Artikel 3
Den graeske regering underretter inden tre maaneder fra datoen for meddelelsen af denne beslutning Kommissionen om de foranstaltninger, som den har truffet for at efterkomme den.
Artikel 4
Denne beslutning er rettet til Den Hellenske Republik."
4 Faa dage efter at 1990-beslutningen var blevet meddelt, oplyste den graeske regering Kommissionen om, at Halkis endnu ikke var blevet undergivet lov nr. 1386/83' s bestemmelser om likvidation, samt at regeringen i oevrigt foerte forhandlinger med udenlandske investorer. Ved samme lejlighed meddeltes der ligeledes en raekke oplysninger om Halkis' gaeld, regnskaber og eksporter.
5 Under henvisning til sit nye politiske og oekonomiske program for privatisering og rekonstruktion af gaeldstyngede virksomheder anmodede den graeske regering i oktober 1990 om Kommissionens stoette til at gennemfoere 1990-beslutningen bedst muligt.
6 I oktober og november 1990 fandt der flere moeder sted i Athen, ligesom der blev afholdt et moede i Bruxelles den 11. januar 1991. De graeske myndigheder underrettede paa disse moeder Kommissionen om, hvorledes forhandlingerne vedroerende Halkis' fremtid forloeb.
7 Paa en auktion den 13. marts 1991 tilboed det italienske selskab Calcestruzzi SA at overtage Halkis for 33 mia. DR kontant, samt yderligere ca. 8 mia., der skulle afdrages over ti aar. Kreditorerne, der ville have lidt stoerre tab ved selskabets konkurs, fandt tilbuddet fordelagtigt. Kommissionen blev underrettet herom dels ved meddelelse af 21. marts 1991, dels under et moede, der blev afholdt i Athen i dagene 17.-20. maj 1991.
8 Den 12. juli 1991 indgav Graekenlands Nationalbank, der var Halkis' betydeligste kreditor, konkursbegaering mod selskabet til appelretten i Athen, da salget endnu ikke var en realitet. Ved dom af 20. november 1991 blev begaeringen afslaaet, da retten fandt, at Halkis fortsat var i stand til at opfylde sine loebende forpligtelser, samt at den loesning, der var mest hensigtsmaessig for samtlige beroerte parter, var en overtagelse, hvis gennemfoerelse kraevede nogen tid.
9 Den 4. september 1991 anmodede Kommissionen de graeske myndigheder om yderligere oplysninger vedroerende salget af Halkis. Dette problem blev ligeledes rejst paa et moede den 18. november 1991 af det medlem af Kommissionen, der paa davaerende tidspunkt var ansvarlig for statsstoettespoergsmaal.
10 Den 17. juni 1992 indgik Halkis' fire stoerste kreditorer en aftale med selskabets aktionaerer om en forhoejelse af aktiekapitalen. For at opnaa 95% af den nye aktiebeholdning skulle Calcestruzzi Holding SA (herefter "Calcestruzzi") betale 41 250 000 050 DR. Ved dom af 13. oktober 1992 godkendtes aftalen af appelretten i Athen.
11 Efter at AITEC den 19. november 1992 havde indgivet klage til Kommissionen, anmodede denne ved skrivelse af 3. december 1992 paa ny de graeske myndigheder om oplysning om, hvorvidt aftalen med kreditorerne var blevet gennemfoert. Den graeske regering svarede ved skrivelse af 28. december 1992, hvori den oplyste, at aftalen faktisk var blevet godkendt af de kompetente organer, men at Halkis endnu ikke var blevet overtaget af Calcestruzzi, idet Calcestruzzi ikke havde betalt foerste rate, der forfaldt den 30. november 1992.
12 Ved skrivelse af 5. februar 1993 rettede Kommissionen paa ny henvendelse til den graeske regering for at goere opmaerksom paa den betaenkelighed, den naerede over, at 1990-beslutningen ikke var blevet gennemfoert, og opfordrede regeringen til at finde en anden loesning for det tilfaelde, at salget til Calcestruzzi ikke blev gennemfoert. Kommissionen besvarede den 19. maj 1993 AITEC' s klage af 19. november 1992, idet den henviste til sin forespoergsel til den graeske regering af 5. februar 1993 samt til, at der var indledt konkurssag mod Halkis.
13 Den 2. juni 1993 anmodede Kommissionen den graeske regering om oplysninger om, hvilke afgoerelser retsinstanserne havde truffet, mens Halkis sendte Kommissionen forskellige oplysninger om bl.a. de foranstaltninger, der var blevet truffet, med henblik paa Calcestruzzi' s overtagelse af selskabet.
14 Den 13. juni 1993 indledte Halkis voldgiftssag ved Det Internationale Handelskammer og gjorde herunder gaeldende, at Calcestruzzi havde misligholdt sine forpligtelser, i hvilken anledning selskabet fremsatte krav om betaling af 104 mia. DR. Den 7. juli 1993 anlagde Halkis ligeledes sag ved foersteinstansretten i Athen med paastand om erstatning paa 104 mio. DR.
15 Den 3. maj 1994 indgav AITEC paa ny klage til Kommissionen og anmodede den dels om at anlaegge sag ved Domstolen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, med henblik paa at faa konstateret, at den graeske regering ikke havde efterkommet 1990-beslutningen, dels om at fastslaa, under en procedure i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, at den nye stoette, som den graeske regering havde ydet Halkis, var ulovlig. Da den graeske regerings ulovlige adfaerd havde staaet paa gennem laengere tid trods AITEC' s gentagne klager, saa AITEC sig noedsaget til at insistere paa, at Kommissionen endelig fik bragt dette forhold, som den ogsaa selv ansaa for ulovligt, til ophoer. AITEC tilfoejede, at sammenslutningen havde adgang til at anlaegge passivitetssoegsmaal ved Domstolen, saafremt Kommissionen ikke efterkom dens begaering inden to maaneder.
16 Ved skrivelse af 7. juni 1994 anmodede Kommissionen den graeske regering om at bekraefte de oplysninger, som Kommissionen var i besiddelse af vedroerende opfyldelsen af 1990-beslutningen, samt om at oplyse, i hvilket omfang der var ydet yderligere stoette til Halkis. Den Hellenske Republik besvarede anmodningen ved skrivelse af 20. juli 1994. Kommissionens tjenestegrene gennemgik efterfoelgende de mange dokumenter, der var vedlagt den graeske regerings svar.
17 Ved skrivelse af 9. juni 1994 fra direktoer Petersen, Kommissionens Generaldirektorat for Konkurrence (GD IV; staevningens bilag 1), meddelte Kommissionen AITEC, hvad der var foretaget siden AITEC' s skrivelse af 19. maj 1993. Skrivelsen er saalydende:
"Kommissionen finder det rimeligt, at Halkis' offentlige (og private) kreditorer lader selskabet foere sag mod Calcestruzzi. Saafremt Halkis faar medhold ved Det Internationale Handelskammers voldgiftsret, vil selskabets kreditorer i det mindste opnaa daekning for en del af deres tilgodehavender hos Calcestruzzi ° der med sikkerhed overstiger, hvad de ville opnaa i tilfaelde af konkurs eller likvidation ° i overensstemmelse med den loesning, de godkendte i 1991. Denne vurdering blev bekraeftet ved appelretten i Athens afgoerelse 10428/1992 af 20. november 1991, hvori det fastsloges, at salg af Halkis' produktionsanlaeg paa auktion ikke ville kunne indbringe et beloeb i stoerrelsesordenen 41 250 mio. DR, som Calcestruzzi havde tilbudt. Kommissionen anser det saaledes ikke for noedvendigt at forelaegge spoergsmaalet om opfyldelse af dens beslutning 91/144/EOEF for Domstolen i medfoer af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, inden voldgiftsretten har truffet afgoerelse i sagen mellem de to selskaber.
Jeg skal i denne forbindelse tilfoeje, at artikel 93, stk. 2, indeholder foelgende bestemmelse: 'Saafremt den paagaeldende stat ikke retter sig efter denne beslutning inden udloebet af den fastsatte frist, kan Kommissionen eller en anden interesseret stat ... indbringe sagen direkte for Domstolen.' Kommissionen er ikke forpligtet til at goere det.
...
Medmindre andet maatte fremgaa af de oplysninger, som Kommissionen har begaeret, synes der ikke at vaere ydet Halkis yderligere stoette efter beslutning 91/144/EOEF. Det forekommer derfor ikke berettiget at indlede den i EF-traktatens artikel 93, stk. 2, omhandlede procedure.
Det er min opfattelse, at de ovenfor anfoerte oplysninger viser, at Kommissionen for at sikre sig, at beslutning 91/144/EOEF overholdes, og at der ikke ydes nogen form for yderligere stoette, fortsat foelger de skridt, Halkis' offentlige kreditorer tager."
18 Sagsoegeren modtog den 13. juni 1994 en kopi af denne skrivelse pr. telefax. Skrivelsen blev efterfoelgende meddelt sagsoegeren den 4. juli 1994.
19 Den 18. juli 1994 tilstillede sagsoegeren Kommissionen en ny skrivelse. Sagsoegeren kritiserede heri det standpunkt, som Kommissionen havde udtrykt i skrivelse af 9. juni 1994 og gentog sine synspunkter af 3. maj 1994. Sagsoegeren tilfoejede, at opfordringen til at handle af 3. maj 1994 til Kommissionen fortsat var af betydning i relation til et passivitetssoegsmaal (staevningens bilag 4).
20 Ved skrivelse af 26. juli 1994 svarede Kommissionen sagsoegeren, idet direktoer Petersen anfoerte: "For saa vidt angaar den graeske regerings overholdelse af beslutning 91/144/EOEF er det min opfattelse, at Kommissionens holdning er blevet tilkendegivet tilstraekkeligt klart i min skrivelse nr. 5268 af 9. juni 1994."
Retsforhandlinger og parternes paastande
21 Dette er baggrunden for den af AITEC anlagte sag, der er registreret paa Rettens Justitskontor den 16. august 1994, og hvorunder der principalt er nedlagt paastand om annullation af Kommissionens afvisning, som meddelt ved skrivelse af 9. juni 1994, af at anlaegge sag ved Domstolen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, samt om annullation af bekraeftelsen af denne afvisning, som indeholdt i skrivelse af 26. juli 1994. For det tilfaelde Retten maatte finde, at de to anfaegtede afgoerelser ikke kan goeres til genstand for et soegsmaal i henhold til EF-traktatens artikel 173, har AITEC anlagt et passivitetssoegsmaal mod Kommissionen i medfoer af EF-traktatens artikel 175, stk. 3.
22 Sagsoegeren har i staevningen nedlagt foelgende paastande:
° Annullation af Kommissionens beslutning meddelt AITEC ved skrivelse af 9. juni 1994 (j.nr. D/05268), subsidiaert annullation af den beslutning, der blev meddelt AITEC ved skrivelse af 26. juli 1994 (j.nr. D/07743), hvorved Kommissionen afviste at indlede sag mod den graeske regering for manglende opfyldelse af 1990-beslutningen, hvilket er i strid med bestemmelserne i traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit.
° Det paalaegges Kommissionen, i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 176, rettidigt at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for fuldt ud at opfylde den dom, som afsiges af Retten.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
For det tilfaelde at Retten finder, at de anfaegtede retsakter ikke kan anses for retsakter i den betydning, udtrykket er anvendt i traktatens artikel 173, nedlaegges foelgende paastand:
° Det fastslaas, at Kommissionen har tilsidesat sine forpligtelser efter traktaten, da den har undladt at tage endelig stilling til AITEC' s klage, ligesom den har undladt at anlaegge sag ved Domstolen mod den graeske regering i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, inden udloebet af den frist paa to maaneder, som AITEC havde meddelt Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 175, stk. 2.
° Det paalaegges Kommissionen, i overensstemmelse med traktatens artikel 176, rettidigt at traeffe de foranstaltninger, der er noedvendige for fuldt ud at opfylde den dom, som afsiges af Retten.
° Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
23 Kommissionen har nedlagt foelgende paastande:
° Afvisning, subsidiaert frifindelse.
° Sagsoegeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
24 Paa grundlag af den refererende dommers rapport har Retten (Anden Udvidede Afdeling) besluttet at indlede den mundtlige forhandling uden forudgaaende bevisoptagelse. Retten har dog opfordret Kommissionen til at fremsende visse dokumenter og har stillet en raekke yderligere spoergsmaal, som parterne skulle besvare i retsmoedet. Parterne har afgivet mundtlige indlaeg og besvaret spoergsmaal fra Retten i retsmoedet den 12. december 1995.
Formaliteten
Sammenfatning af parternes argumentation
25 Kommissionen har ikke fremsat en egentlig formalitetsindsigelse i medfoer af artikel 114 i Rettens procesreglement, men finder, at den af AITEC anlagte sag boer afvises af foelgende to grunde: a) Kommissionen er ved traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, tillagt et skoen, hvilket udelukker, at borgerne kan kraeve, at den indtager en naermere bestemt stilling; b) bortset herfra beroerer Kommissionens stillingtagen endvidere ikke sagsoegeren umiddelbart og individuelt.
26 Som begrundelse for sit argument om, at soegsmaalsadgangen ifoelge traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, er en speciel udgave af den mere generelle soegsmaalsadgang, der er omhandlet i EF-traktatens artikel 169, har Kommissionen for det foerste henvist til Domstolens dom af 14. februar 1990 (sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, "Boussac", Sml. I, s. 307). Domstolen fastslog saaledes i dommens praemis 23, at "denne soegsmaalsadgang er blot en variant af traktatbrudssoegsmaalet, der paa saerlig maade er tilpasset de saerlige problemer, statsstoette rejser for konkurrencen i faellesmarkedet".
27 Kommissionen har anfoert, at det af en gennemgang af reglernes ordlyd og traktatens almindelige opbygning klart fremgaar, at der i medfoer af disse bestemmelser tilkommer den en befoejelse, uden at den herved paalaegges en forpligtelse.
28 Som Domstolen flere gange tidligere har fastslaaet i relation til artikel 169, er Kommissionen ikke forpligtet til at indlede en procedure i henhold til denne bestemmelse, men raader derimod i denne henseende over en skoensbefoejelse, der udelukker private fra at kraeve, at denne institution skal indtage en naermere bestemt stilling, og fra at anlaegge sag i anledning af Kommissionens afvisning af at handle (jf. f.eks. dom af 14.2.1989, sag 247/87, Star Fruit Company mod Kommissionen, Sml. s. 291).
29 Kommissionen konkluderer, at Domstolen klart anerkender, at Kommissionen har mulighed for, men ikke er forpligtet til at handle inden for anvendelsesomraadet af traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, idet den almindelige soegsmaalsadgang ifoelge artikel 169 og den saerlige soegsmaalsadgang ifoelge artikel 93, stk. 2, har samme karakter.
30 Kommissionen har for det andet anfoert, at AITEC, som sammenslutning, ikke har kompetence til at anlaegge sag mod Kommissionen. En organisation kan ikke i sin egenskab af repraesentant for en gruppe erhvervsdrivende vaere individuelt beroert af en retsakt, som paavirker denne gruppes generelle interesse (jf. Domstolens dom af 14.12.1962, forenede sager 16/62 og 17/62, Confédération nationale des producteurs de fruits et légumes mod Raadet, Sml. 1954-1964, s. 359, org. ref.: Rec. s. 901). Sagsoegeren kan heller ikke paaberaabe sig Domstolens dom af 28. januar 1986 (sag 169/84, Cofaz mod Kommissionen, Sml. s. 391) og af 2. februar 1988 (forenede sager 67/85, 68/85 og 70/85, Van der Kooy m.fl. mod Kommissionen, Sml. s. 219) til stoette for, at sagen kan admitteres. AITEC har saaledes ikke paa nogen maade godtgjort, at sammenslutningen varetager saerlige interesser, der adskiller sig fra samtlige andre erhvervsdrivendes inden for det paagaeldende omraade.
31 Sagsoegeren finder, at sagen boer admitteres. I skrivelse af 3. maj 1994 godtgjorde AITEC dels, at den graeske regering fortsat ikke havde gennemfoert 1990-beslutningen, men derimod klart soegte at forhale sagen, for at Kommissionen skulle tro, at regeringen i realiteten havde til hensigt at gennemfoere beslutningen, dels at regeringen fortsat finansierede Halkis ved at opretholde de kreditter, der var blevet indroemmet selskabet af banker og andre offentlige organer.
32 Ifoelge AITEC er den retsakt, som Kommissionen meddelte sagsoegeren den 9. juni 1994, subsidiaert den 26. juli 1994, en beslutning i traktatens artikel 173' s forstand. Under henvisning til Domstolens dom af 11. november 1981 (sag 60/81, IBM mod Kommissionen, Sml. s. 2639) og Rettens dom af 10. juli 1990 (sag T-64/89, Automec mod Kommissionen, Sml. II, s. 367) har sagsoegeren anfoert, at det fremgaar af fast praksis, at der foreligger retsakter eller beslutninger, der kan goeres til genstand for annullationssoegsmaal i henhold til artikel 173, naar foranstaltningerne har retligt bindende virkninger, som kan beroere sagsoegerens interesser gennem en vaesentlig aendring af hans retsstilling. Den retsakt, der blev fremsendt ved Kommissionens skrivelse af 9. juni 1994, indeholdt en udtrykkelig afvisning af AITEC' s begaering om at indlede den i traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, omhandlede procedure, og angav faellesskabsinstitutionens definitive holdning paa dette punkt. Under henvisning til Domstolens dom af 16. juni 1994 (sag C-39/93, SFEI m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 2681) har sagsoegeren gjort gaeldende, at den definitive karakter, beslutningen af 9. juni 1994 har, ikke afsvaekkes af den omstaendighed, at Kommissionen ikke har udelukket muligheden for at anlaegge sag ved Domstolen, saafremt voldgiftssagen mellem Halkis og Calcestruzzi maatte foere til et negativt resultat.
33 AITEC afviser i sin replik, at en afgoerelse, der indeholder et afslag fra Kommissionen, ikke udgoer en retsakt, der kan anfaegtes. Af Domstolens aeldre praksis fremgaar, at en sag anlagt til proevelse af en beslutning om afslag kun kan antages til realitetsbehandling, saafremt den positive afgoerelse, der er genstand for afslaget, ville have kunnet anfaegtes. Den omtvistede beslutning angaar imidlertid spoergsmaalet om at indlede en procedure. Det er sagsoegerens opfattelse, at Kommissionens afslag paa at indlede en procedure i sig selv skaber endelige retsvirkninger, idet det udelukker, at Kommissionen traeffer andre foranstaltninger.
34 Sagsoegeren har endvidere anfoert, at sammenslutningen har en individuel og umiddelbar interesse i at anfaegte beslutningen. Sagsoegeren har herved henvist til, at beslutningen udtrykkeligt var rettet til AITEC. Sagsoegeren har endvidere gjort gaeldende, at da sammenslutningen repraesenterer 29 italienske cementvirksomheder (af branchens i alt 38), der daekker 92% af den indenlandske produktion, har den en retmaessig interesse i at fjerne en konkurrenceforvridning paa det italienske cementmarked af hensyn til de italienske cementproducenter. Sagsoegeren finder, at den lakune i lovgivningen, der skyldes, at der ikke findes gennemfoerelsesregler til traktatens artikel 92 og 93, boer udfyldes ved at anvende de processuelle regler, der finder anvendelse paa virksomheder i sager angaaende handelsbeskyttelse, analogt paa reglerne om statsstoette. I denne forbindelse er sagsoegerens deltagelse i de administrative procedurer foer og efter 1990-beslutningen relevant, idet en vaesentlig del af organisationens 29 medlemmers afsaetning konkurrerer med en vaesentlig del af den stoettemodtagende virksomheds afsaetning. Kommissionens afslag tillader overlevelsen af en konkurrent, der alene er i stand til at eksportere cement til Italien til usaedvanligt lave priser, som foelge af den stoette, virksomheden oppebaerer.
35 For saa vidt angaar passivitetssoegsmaalet er det sagsoegerens opfattelse, at sammenslutningen med rette kan kraeve, at Kommissionen anlaegger sag ved Domstolen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, samt at sagsoegeren foelgelig kan anlaegge passivitetssoegsmaal ved Retten med henblik paa, at det fastslaas, at Kommissionen har undladt at opfylde en af de forpligtelser, der paahviler den, idet den har undladt at anlaegge sag ved Domstolen, hvilket er en overtraedelse af faellesskabsretten. I sin Attende Beretning om Konkurrencepolitikken (1988) anerkendte Kommissionen udtrykkeligt betydningen af Domstolens dom af 15. december 1988 (forenede sager 166/86 og 220/86, Irish Cement mod Kommissionen, Sml. s. 6473), idet Kommissionen understregede, at Domstolen herved havde fastslaaet, at en beroert tredjemand med hjemmel i traktatens artikel 175, stk. 2, kan kraeve, at Kommissionen tager stilling til en stoette, der i en medlemsstat er blevet ydet til en konkurrerende virksomhed (jf. beretningens punkt 323).
36 Saafremt Retten maatte finde, at Kommissionen ifoelge traktatens artikel 93, stk. 2, alene har mulighed for, men ikke pligt til, at anlaegge sag ved Domstolen, finder AITEC, at sammenslutningen, i kraft af sin stilling som umiddelbart og direkte beroert sagsoeger, er berettiget til at kraeve, at Kommissionen tager endelig stilling til, hvad den vil foretage sig, saaledes at sammenslutningen vil kunne anfaegte denne stillingtagen i medfoer af traktatens artikel 173. Det vil paavirke borgernes interesse i at opnaa beskyttelse af de rettigheder, der tilkommer dem i medfoer af faellesskabsretten, saafremt Kommissionen frit kan forhale sin indtraeden i sagen ved hjaelp af skrivelser af foreloebig karakter.
37 AITEC bestrider i sin replik, at Kommissionen kan udstraekke Domstolens praksis vedroerende traktatens artikel 169 til at omfatte den i traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, omhandlede procedure. De faktiske omstaendigheder i Boussac-sagen er helt forskellige fra dem, der ligger til grund for den foreliggende sag. Der findes saaledes ikke fortilfaelde i praksis for saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt en sag, som den sagsoegeren har anlagt, kan antages til realitetsbehandling. Statsstoette er genstand for et saerligt kontrolsystem, der er enestaaende inden for traktaten.
38 Sagsoegeren har anfoert, at Kommissionens skoensbefoejelse under en statsstoetteprocedure ikke er saa vidtgaaende, da den ifoelge traktatens artikel 93, stk. 3, er forpligtet til uopholdeligt at indlede den i artikel 93, stk. 2, omhandlede undersoegelse, ligesom den skal tage stilling inden for en frist paa to maaneder fra den har faaet meddelelse om foranstaltningen. Saavel en beslutning om ikke at indlede den administrative procedure, som om at en saadan skal indledes, er retsakter, der kan vaere genstand for soegsmaal.
39 Ifoelge sagsoegeren er det vaesentligt at bemaerke, at det kun er Kommissionen og vedkommende medlemsstat, der deltager i den administrative procedure i henhold til traktatens artikel 169, hvorimod det af artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, foelger, at "[det er] en forudsaetning ... at de interesserede parter er blevet opfordret til at fremsaette deres bemaerkninger, saaledes at de oevrige medlemsstater og de beroerte kredse sikres adgang til at give deres mening til kende, og saaledes at Kommissionen bliver i stand til at traeffe sin beslutning paa grundlag af udfoerlige oplysninger om alle faktiske forhold" (jf. Domstolens dom af 30.1.1985, sag 290/83, Kommissionen mod Frankrig, Sml. s. 439, praemis 16 og 17).
40 Sagsoegeren har anfoert, at den maade, hvorpaa Kommissionen fortolker sin opgave og sine befoejelser, i det foreliggende tilfaelde afskaerer konkurrerende virksomheder fra enhver mulighed for at sikre deres retmaessige interesser, da ethvert initiativ ° for det tilfaelde at Kommissionen forholder sig passiv ° er forbeholdt medlemsstaterne, der yderst sjaeldent vil goere brug af deres adgang til at paastaa annullation af en beslutning om godkendelse af en statsstoette, som en anden medlemsstat har ydet. De oekonomiske virkninger af en beslutning, hvorved Kommissionen afslaar at gennemtvinge en tidligere beslutning om forbud mod en stoetteforanstaltning, kan saaledes sidestilles med en beslutning om godkendelse af den paagaeldende stoette, da disse to beslutninger medfoerer samme hindringer for samhandelen mellem medlemsstater og samme fordrejning af konkurrencen.
41 For saa vidt angaar spoergsmaalet om, hvorvidt sagsoegeren er beroert umiddelbart og individuelt, har sagsoegeren gjort gaeldende, at der ikke kan herske tvivl om, at den paagaeldende beslutning har umiddelbare (og definitive) virkninger for sagsoegerens retsstilling og for de virksomheder, som sagsoegeren repraesenterer i den foreliggende sag. Den interesse, som AITEC paaberaaber sig, er uadskilleligt forbundet med det forventede endelige udfald af sagen, nemlig at en langvarig fordrejning af konkurrencen paa det italienske cementmarked elimineres i de italienske cementproducenters interesse.
42 AITEC finder, at sammenslutningens ret til at anlaegge naervaerende sag desuden foelger af den omstaendighed, at den har deltaget som repraesentant for naesten samtlige italienske cementproducenter i branchens interesse under de forskellige procedurer, der er indledt ved Kommissionen, specielt den procedure, der foerte til, at 1990-beslutningen blev vedtaget, i hvilken AITEC deltog som interesseret part (jf. dom af 24.3.1993, sag C-313/90, CIRFS m.fl. mod Kommissionen, Sml. I, s. 1125).
43 Under henvisning til generaladvokatens forslag til afgoerelse i CIRFS-sagen (Sml. I. s. 1148) har AITEC gjort gaeldende, at tredjevirksomheders sagsanlaeg for Domstolen, hvorunder der rejses indsigelse mod en anvendelse af konkurrencereglerne, som de finder er utilstraekkelig eller ikke tilstraekkelig streng, er et middel til beskyttelse af deres retmaessige interesse i at undgaa, at andre virksomheder opnaar uberettigede konkurrencefordele paa deres bekostning. AITEC repraesenterer som sammenslutning for tiden 29 af 38 virksomheder inden for cementbranchen i Italien, svarende til 92% af den nationale produktion. Dens medlemsvirksomheder ville lide stor skade, som foelge saavel af den graeske regerings undladelse af at gennemfoere 1990-beslutningen, som af Kommissionens afslag paa at indlede et direkte soegsmaal ved Domstolen mod den graeske regering. Det vil indebaere en konstant forringelse af de italienske producenters markedsandele til fordel for Halkis og andre graeske producenter, ligesom erhvervsdrivende i kystomraaderne maa foretage omstillinger og virksomhedslukninger, da disse beroeres mest af den cement, der transporteres ad soevejen fra Den Hellenske Republik. AITEC understreger, at den skade, sagsoegeren maa antages at ville lide, for det tilfaelde at sammenslutningen ikke anses for soegsmaalsberettiget, svarer til den situation, generaladvokaten henviste til i den tidligere naevnte Van der Kooy-sag, jf. Sml. s. 240, med bemaerkningen "... retfaerdigheden kraever, at [sammenslutningen] boer tillaegges soegsmaalsret ...". Da ingen af de virksomheder, som AITEC repraesenterer, har anlagt saerskilt sag, da de fandt det mere hensigtsmaessigt at lade sig repraesentere i faellesskab af deres sammenslutning, ville sagsoegeren vaere afskaaret fra at kunne forsvare sine medlemmers interesser, saafremt sammenslutningen ikke er i stand til at anlaegge sag i eget navn.
44 AITEC tilfoejer, at en forringelse af medlemmernes markedsandele og omsaetning ligeledes giver sig indirekte udslag i et fald i sagsoegerens indtaegter, eftersom medlemmernes bidrag beregnes noejagtigt i forhold til den maengde cement, der er produceret i loebet af regnskabsaaret.
45 Kommissionen har under passivitetssoegsmaalet henvist til samme anbringender og argumenter som tidligere fremfoert under annullationssoegsmaalet.
46 Af hensyn til sagens tilrettelaeggelse har Retten opfordret parterne til under den mundtlige forhandling at besvare en raekke spoergsmaal, herunder et spoergsmaal om, hvorvidt Kommissionens skrivelser af 9. juni og 26. juli 1994 var af foreloebig karakter.
47 Sagsoegeren har gjort gaeldende, at disse skrivelser udgoer en retsakt, der kan anfaegtes, i traktatens artikels 173' s forstand, da afvisningen af at anlaegge sag ved Domstolen medfoerte retsvirkninger, derved, at virkningerne af den ulovlige graeske stoette herved blev opretholdt. Kommissionen fandt saaledes, at der var tale om "en tilstraekkelig loesning, der som saadan bevirker, at den ulovlige stoette afskaffes. Dette er begrundelsen for, at Kommissionen afviser at anlaegge sag ved Domstolen, hvorved bemaerkes, at dens afvisning er endelig". Sagsoegeren finder, at der herved foreligger en endelig beslutning, og ikke alene en foreloebig meddelelse.
48 Kommissionen har oplyst, at de paagaeldende skrivelser til forskel fra Rendo-sagen (jf. Rettens dom af 18.11.1992, sag T-16/91, Rendo m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2417) alene giver meddelelse om, at Kommissionen agter at afvente afgoerelsen fra Det Internationale Handelskammers voldgiftsret. Det var ikke i den foreliggende sag noedvendigt at traeffe et valg mellem forskellige procedurer, og der forelaa heller ikke "en beskyttelsesvaerdig interesse hos en soegsmaalsberettiget". Skrivelserne var blot en hoeflig foreloebig meddelelse til en sammenslutning.
Rettens bemaerkninger
49 Med hensyn til spoergsmaalet om, hvorvidt annullationssoegsmaalet kan admitteres, bemaerkes indledningsvis, at sagsoegeren hermed anfaegter en "beslutning" fra Kommissionen af 9. juni 1994 i henhold til traktatens artikel 173, for saa vidt som Kommissionen afviste at anlaegge sag ved Domstolen i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, i anledning af den graeske regerings manglende gennemfoerelse af 1990-beslutningen, subsidiaert af Kommissionens bekraeftelse af denne afvisning affattet ved "beslutning" af 26. juli 1994. Det foelger heraf, at sagsoegeren med naervaerende sag ikke sigter til den yderligere stoette, der angiveligt er blevet ydet Halkis, og hvis lovlighed sagsoegeren ligeledes har bestridt ved sin klage af 3. maj 1994. Det bemaerkes endvidere, at skrivelsen af 26. juli 1994 under alle omstaendigheder alene er en bekraeftelse af skrivelsen af 9. juni 1994, hvorfor den ikke udgoer en retsakt, der kan anfaegtes.
50 Henset hertil skal det bemaerkes, at den omstaendighed, at der foreligger en skrivelse fra en faellesskabsinstitution som svar paa en anmodning fra skrivelsens adressat, ikke er tilstraekkeligt til at kvalificere skrivelsen som en beslutning, som omhandlet i traktatens artikel 173, der kan anfaegtes ved et annullationssoegsmaal (jf. Domstolens kendelse af 27.1.1993, sag C-25/92, Miethke mod Parlamentet, Sml. I, s. 473).
51 Det bemaerkes endvidere, at retsakter eller beslutninger, hvis tilblivelse omfatter flere stadier, navnlig saadanne, som afslutter en intern procedure, principielt kun kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal, hvis det drejer sig om foranstaltninger, der definitivt fastlaegger institutionens standpunkt som afslutning paa denne procedure, modsat foreloebige foranstaltninger, der har til formaal at forberede den endelige beslutning (jf. f.eks. Domstolens dom af 23.11.1995, sag C-476/93 P, Nutral mod Kommissionen, Sml. I, s. 4125, praemis 29, og Rettens dom af 18.5.1994, sag T-37/92, BEUC og NCC mod Kommissionen, Sml. II, s. 285, praemis 27).
52 Det skal derfor undersoeges, om Kommissionens definitive standpunkt er blevet meddelt sagsoegeren ved skrivelsen af 9. juni 1994. Retten bemaerker i denne forbindelse, at proceduren med hensyn til gennemfoerelsen af 1990-beslutningen ikke var afsluttet paa davaerende tidspunkt. Kommissionen fandt det "unoedvendigt" at forelaegge spoergsmaalet om eventuel manglende gennemfoerelse af beslutningen for Domstolen, saa laenge voldgiftsretten ikke havde behandlet tvisten mellem de to selskaber, og henviste til, at den selv fulgte beslutningens gennemfoerelse. Det maa foelgelig fastslaas, at Kommissionen endnu ikke i 1994 havde indtaget et definitivt standpunkt for saa vidt angik sagsoegerens klage, men agtede at goere dette senere. Dette punkt af skrivelsen viser saaledes, at Kommissionen alene meddelte en oplysning i relation til en igangvaerende undersoegelse.
53 Sagsoegeren har henvist til SFEI-dommen, der angaar konkurrenceomraadet, hvori Domstolen fastslog, "at naar en institution, som er tillagt befoejelse til at fastslaa, om der er begaaet en overtraedelse, og fastsaette sanktioner herfor, og som private kan klage til, som det er tilfaeldet med Kommissionen inden for konkurrenceretten, indstiller en undersoegelse, som den har ivaerksat paa foranledning af klagen, udsteder den i sagens natur dermed en retsakt, som har retsvirkninger". Domstolen har herved defineret sidste stadium af proceduren som den retsakt, der ikke kan antages at ville blive fulgt af andre retsakter, der kan goeres til genstand for et annullationssoegsmaal. I den foreliggende sag har Kommissionen erklaeret, at den fortsat ville paase, at dens beslutning blev gennemfoert, og at den forbeholdt sig ret til senere at skride til handling. Til forskel fra SFEI-sagen, har Kommissionen i naervaerende sag ikke henlagt sagsoegerens klage, hvilket er til hinder for, at et annullationssoegsmaal kan admitteres.
54 Retten bemaerker, at Rendo-dommen, som sagsoegeren har henvist til som stoette for sin antagelse af, at Kommissionen skulle have truffet en beslutning i forhold til sagsoegeren, heller ikke er relevant for naervaerende sag. Kommissionens holdning i sagen ° nemlig at afvente voldgiftsrettens afgoerelse og samtidig at paase, at 1990-beslutningen gennemfoeres ° bevirker ikke en laengere afbrydelse af den procedure, der er indledt. Som det fremgaar af skrivelsen af 9. juni 1994 foelger Kommissionen fortsat begivenhedsforloebet i Graekenland og paaser fortsat, at dens beslutning gennemfoeres. Det maa derfor fastslaas, at Kommissionen ikke har tilsidesat eventuelle proceduremaessige rettigheder, der maatte tilkomme sagsoegeren eller dennes medlemmer. Saadanne rettigheder tilkommer under alle omstaendigheder ikke sagsoegerne som led i en kontrol af, at en beslutning gennemfoeres i henhold til artikel 93, stk. 2, andet afsnit (jf. nedenfor, praemis 71).
55 Det bemaerkes i oevrigt, at det eneste positive resultat, sagsoegeren ville kunne have opnaaet med klagen, ville have vaeret, at Kommissionen havde indledt en traktatbrudsprocedure mod Den Hellenske Republik. Det fremgaar imidlertid af fast retspraksis, at borgerne ikke kan anfaegte en afvisning fra Kommissionens side af at indlede en traktatbrudsprocedure mod en medlemsstat (jf. senest Domstolens kendelse af 12.6.1992, sag C-29/92, Asia Motor France mod Kommissionen, Sml. I, s. 3935, praemis 20 og 21, og Rettens kendelse af 13.11.1995, sag T-128/95, Aéroports de Paris mod Kommissionen, ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 32 ff.).
56 Af det anfoerte fremgaar saaledes, at skrivelsen af 9. juni ikke kan anses for en beslutning og foelgelig ikke kan anfaegtes af sagsoegeren under et annullationssoegsmaal. Dette soegsmaal boer herefter afvises.
57 Med hensyn til passivitetssoegsmaalet bemaerkes det, at det fremgaar af sagsoegerens paastande, at sagen har to led, idet den dels angaar Kommissionens paastaaede undladelse af at tage endelig stilling til AITEC' s "klage", dels dens undladelse af at anlaegge sag ved Domstolen (jf. ovenfor, praemis 22). Heraf foelger, at sagsoegeren ifoelge paastandens foerste led har anmodet Kommissionen om at traeffe en beslutning, som sagsoegeren var adressat for, om hvad Kommissionen agtede at foretage sig i anledning af sagsoegerens klage, mens paastandens andet led angaar Kommissionens beslutning i relation til spoergsmaalet om at anlaegge sag ved Domstolen. Under den foreliggende sag findes det hensigtsmaessigt foerst at undersoege, om Kommissionen retsstridigt skulle have undladt at anlaegge sag ved Domstolen.
58 Det bemaerkes, at ifoelge traktatens artikel 175, stk. 3, kan enhver fysisk eller juridisk person paa de i artiklen stillede betingelser indbringe klage til Faellesskabets retsinstanser over, at en af institutionerne har "undladt at udstede en retsakt til ham, henstillinger og udtalelser dog undtaget". Det fremgaar af bestemmelsens ordlyd, at for at en fysisk eller juridisk persons passivitetssoegsmaal kan antages til realitetsbehandling, skal denne person godtgoere, at han netop har en retsstilling som en mulig adressat for en retsakt, Kommissionen har pligt til at udstede til ham (jf. f.eks. Rettens dom af 18.9.1992, sag T-28/90, Asia Motor France m.fl. mod Kommissionen, Sml. II, s. 2285, praemis 29).
59 Det skal derfor for det foerste undersoeges, hvilken form for retsakt sagsoegeren har begaeret. Paastandens andet led har til formaal at forpligte Kommissionen til, i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, at indbringe en sag for Domstolen. En beslutning om at indbringe en sag for Domstolen er imidlertid en intern, forberedende retsakt, der vedtages af Kommissionens medlemmer, saedvanligvis efter forslag af det medlem, sagen henhoerer under. En saadan retsakt fra Kommissionen har ingen adressat. Den foelges af et sagsanlaeg ved Domstolen, rettet mod den paagaeldende medlemsstat. Sagens anlaeg har som saadan heller ingen adressat, men alene litispendensvirkning.
60 Af det saaledes anfoerte foelger, at hverken AITEC, som sammenslutning, eller AITEC' s medlemmer enkeltvist er adressater for en eventuel kommissionsbeslutning om at anlaegge sag ved Domstolen. Foelgelig har hverken sagsoegeren eller dennes medlemmer en retsstilling som de fysiske eller juridiske personer, der er mulige adressater for en retsakt, som Kommissionen er forpligtet til at udstede til dem (jf. f.eks. Rettens kendelse af 23.1.1991, sag T-3/90, Prodifarma mod Kommissionen, Sml. II, s. 1, praemis 37 og 38).
61 For det andet skal det yderligere undersoeges, om sagsoegeren eller dennes medlemmer beroeres umiddelbart af beslutningen om at anlaegge sag ved Domstolen, saaledes at de uanset ordlyden af traktatens artikel 175 kan anlaegge passivitetssoegsmaal.
62 Selv hvis det maatte antages, at der bestaar en saadan parallelitet mellem et annullationssoegsmaal efter traktatens artikel 173 og et passivitetssoegsmaal efter dens artikel 175, og selv hvis det derudover maatte antages, at borgernes retsbeskyttelse kraever en vid fortolkning af artikel 175, stk. 3, saaledes at en fysisk eller juridisk person over for en institution kan goere gaeldende, at institutionen har undladt at udstede en retsakt, som vedkommende ikke er adressat for, men som ville beroere vedkommende umiddelbart, hvis den blev udstedt (jf. Star Fruit Company-sagen samt generaladvokatens forslag til afgoerelse i sagen, punkt 13), ville der vaere grundlag for at undersoege, om AITEC eller dennes medlemmer faktisk befandt sig i en saadan situation.
63 Som allerede anfoert er den begaerede retsakt alene en intern, forberedende foranstaltning, der ikke har virkning udadtil, og som ikke beroerer borgerne (jf. ovenfor, praemis 59). Den omstaendighed, at der verserer en sag mellem Kommissionen og Graekenland, kan ikke antages at paavirke sagsoegerens eller medlemmernes retsstilling, naar 1990-beslutningen er endelig. Under den mundtlige forhandling erkendte sagsoegeren selv, at sammenslutningen ikke ville have adgang til at deltage i en saadan procedure som intervenient. Kun en dom fra Domstolen ville eventuelt kunne paavirke sagsoegerens eller medlemmernes retsstilling. Sagsoegeren indroemmede desuden, at det under en sag for Domstolen skulle fastslaas, "... om der er handlet i strid med traktaten eller ej, og under hvilke omstaendigheder". Som sagsoegeren selv har indroemmet, er det saaledes muligt, at Domstolen fastslaar, at den paagaeldende medlemsstat ikke har handlet i strid med traktaten. Et saadant domsresultat ville heller ikke beroere sagsoegeren umiddelbart. Sagsoegeren ville saaledes under ingen omstaendigheder beroeres umiddelbart af den begaerede retsakt (jf. i samme retning Rettens dom af 27.10.1994, sag T-32/93, Ladbroke mod Kommissionen, Sml. II, s. 1015, praemis 41).
64 Heraf foelger, at selv hvis det antages, at der bestaar en parallelitet mellem et annullationssoegsmaal og et passivitetssoegsmaal, ville sagsoegeren ikke i den foreliggende sag vaere beroert umiddelbart.
65 Det bemaerkes for det tredje, at passivitetssoegsmaalet i henhold til traktatens artikel 175 forudsaetter, at der for den paagaeldende institution bestaar en forpligtelse til at handle, saaledes at den paastaaede passivitet er traktatstridig. Det maa derfor undersoeges, hvilke forpligtelser der paahviler Kommissionen i medfoer af traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit. Det fremgaar af artiklens opbygning, at den tillaegger Kommissionen (og de oevrige medlemsstater) den opgave at paase, at medlemsstaterne overholder de beslutninger, Kommissionen har udstedt i henhold til traktatens artikel 93, stk. 2, foerste afsnit, samt at den herved er tillagt befoejelse til at indbringe sag for Domstolen uden en kontradiktorisk administrativ procedure (jf. Boussac-dommen, praemis 23).
66 Det fremgaar af traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, og af artiklens indhold som saadan, at den overvaagningsbefoejelse, som Kommissionen har i forhold til medlemsstater, der ikke efterkommer dens beslutning inden for den fastsatte frist, indebaerer, at Kommissionen raader over et vidt skoen. Den er saaledes ikke forpligtet til at indlede en procedure i henhold til denne bestemmelse. Den raader derimod over en skoensbefoejelse, der udelukker private fra at kraeve, at den indtager en naermere bestemt stilling (jf. f.eks. dommen i Star Fruit Company-sagen, praemis 11, og kendelsen i Aéroports de Paris-sagen, praemis 43).
67 Det bemaerkes endvidere som tidligere fastslaaet af Domstolen, at den i traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit, omhandlede soegsmaalsadgang blot er en variant af traktatbrudssoegsmaalet i henhold til traktatens artikel 169, der paa saerlig maade er tilpasset de specielle problemer, statsstoette rejser for konkurrencen i faellesmarkedet (jf. Boussac-dommen, praemis 23). Det er imidlertid fast praksis, at Kommissionen raader over et skoen ved afgoerelsen af, om det findes hensigtsmaessigt at anlaegge traktatbrudssoegsmaal ved Domstolen. Dette skoen er helt uafhaengigt af en begaering fra private om at handle paa en naermere bestemt maade, enten i relation til traktatens artikel 169 eller artikel 93, stk. 2, andet afsnit (jf. f.eks. Rettens kendelse af 4.7.1994, sag T-13/94, Century Oils Hellas mod Kommissionen, Sml. II, s. 431, praemis 14, og Rettens dom af 9.1.1996, sag T-575/93, Koelman mod Kommissionen, endnu ikke trykt i Samling af Afgoerelser, praemis 71).
68 Kommissionens skoen med hensyn til, om der skal anlaegges sag ved Domstolen, er saaledes ikke undergivet nogen form for begraensninger, der kan paaberaabes af sagsoegeren til stoette for, at det fastslaas, at Kommissionen har udvist passivitet. Af det saaledes anfoerte fremgaar derfor, at passivitetspaastandens andet led boer afvises.
69 Med hensyn til passivitetssoegsmaalets foerste led, hvorefter Kommissionen angiveligt har undladt at traeffe en beslutning efter anmodning fra AITEC, bemaerkes, at passivitetssoegsmaalet forudsaetter, at den paagaeldende institution har en handlepligt. Retten skal derfor undersoege, om sagsoegeren har godtgjort, at Kommissionen havde pligt til at traeffe en saadan beslutning i forhold til sagsoegeren.
70 Det bemaerkes for det foerste, at de i EF-traktatens artikel 94 omhandlede gennemfoerelsesforordninger ikke er blevet vedtaget. Det maa derfor fastslaas, at der ikke findes faellesskabsretlige bestemmelser, hvorefter der skal udstedes en beslutning, som omhandlet af naervaerende passivitetssoegsmaal.
71 Det skal imidlertid undersoeges, om princippet i Rettens dom i Asia Motor France-sagen, navnlig praemis 29, der vedroerer traktatens artikel 85 og 86 og Raadets forordning nr. 17 af 6. februar 1962, foerste forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT 1959-1962, s. 81), finder anvendelse paa naervaerende sag. I denne forbindelse bemaerkes, at der en vaesentlig forskel mellem naervaerende sag og Asia Motor France-sagen, der angik Kommissionens konstatering af en overtraedelse, begaaet af private. I dette tilfaelde antog Retten, at en anden privatperson, klageren, havde krav paa at opnaa en afgoerelse fra Kommissionen vedroerende klagen. I den foreliggende sag angaar undladelsen traktatens artikel 93, stk. 2, andet afsnit. Mens det i bestemmelsens foerste afsnit er fastsat, at interesserede parter deltager i proceduren, omtales en saadan deltagelse ikke i andet afsnit. Efter at have vedtaget en beslutning, hvori det fastslaas, at en stoette er ulovlig, maa Kommissionen da ogsaa raade over et vidt skoen med hensyn til, hvorledes beslutningen skal gennemfoeres, idet der herved kan opstaa komplicerede spoergsmaal om tilbagebetalingen af den ulovlige stoette (jf. ligeledes Domstolens dom af 23.2.1995, sag C-349/93, Kommissionen mod Italien, Sml. I, s. 343, praemis 13). Asia Motor France-dommen kan derfor ikke finde anvendelse paa den foreliggende sag.
72 Af det anfoerte fremgaar saaledes, at sagsoegeren ikke har godtgjort, at Kommissionen i strid med en forpligtelse, der paahviler den, har undladt at vedtage en beslutning.
73 Dette resultat udelukker ikke, at Kommissionen i visse tilfaelde af hensyn til god forvaltningsskik og gennemskuelighed kan vaere forpligtet til at give klageren oplysning om, hvorledes dens beslutning foelges op. Det maa imidlertid fastslaas, at de oplysninger, som Kommissionen i den foreliggende sag har meddelt sagsoegeren, er tilstraekkelige.
74 Henset hertil boer passivitetspaastandens foerste led ligeledes afvises. Foelgelig boer passivitetssoegsmaalet afvises i det hele.
Afgørelse om sagsomkostninger
Sagens omkostninger
75 Ifoelge procesreglementets artikel 87, stk. 2, paalaegges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt paastand herom. Sagsoegeren har tabt sagen og boer derfor baere sine egne og Kommissionens omkostninger.
Afgørelse
Paa grundlag af disse praemisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Anden Udvidede Afdeling)
1) Sagen afvises.
2) Sagsoegeren betaler sine egne samt Kommissionens omkostninger.