CELEX: 62008CJ0442
Неизпълнение на задължения от държава членка
Споразумение за асоцииране ЕИО-Унгария
Последващ контрол
Неспазване на правилата за произход
Решение на органите на държавата износител
Съдебно обжалване
Контролна мисия на Комисията
Мита
Последващо събиране
Собствени ресурси
Предоставяне
Лихви за забава

С исковата си молба Комисията на Европейските общности иска от Съда да установи, че като е допуснала да се погасят по давност
митнически вземания, макар да е получила известие за взаимна помощ, като късно е предоставила дължимите в това отношение собствени
ресурси и като е отказала да заплати дължимите лихви за забава, Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си
по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от 29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО,
Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите (ОВ L 155, стр. 1) и задълженията си по същите членове от Регламент
(ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО, Евратом относно системата за
собствени ресурси на Общностите (ОВ L 130, стр. 1).

Правна уредба

Споразумение за асоцииране ЕИО—Унгария
Европейското споразумение за асоцииране между Европейските общности и техните държави членки, от една страна, и Република
Унгария, от друга страна, подписано в Брюксел на 16 декември 1991 г., е сключено от името на Европейските общности с Решение
93/742/Евратом, ЕОВС, ЕО на Съвета и на Комисията от 13 декември 1993 година (ОВ L 347, стр. 1; наричано по-нататък „Споразумението
за асоцииране ЕИО—Унгария“). Протокол № 4 към това споразумение, изменен с Решение № 3/96 на Съвета за асоцииране между Европейските
общности и техните държави членки, от една страна, и Република Унгария, от друга страна, от 28 декември 1996 година (ОВ L 92,
1997 г., стр. 1, наричан по-нататък „Протокол № 4“), съдържа в член 16, озаглавен „Общи изисквания“, следните разпоредби:
„1. За продуктите с произход от Общността при внос в Унгария и за продуктите с произход от Унгария при внос в Общността се
прилагат разпоредбите на настоящото споразумение, при представяне на:
a)      сертификат за движение на стоките EUR.1, образец на който се съдържа в приложение III;
[…]“ [неофициален превод]
Озаглавеният „Процедура за издаване на сертификат за движение на стоките EUR.1“ член 17 от Протокол № 4 гласи в параграфи
1 и 5 следното:
„1. Сертификатът за движение на стоките EUR.1 се издава от митническите органи на страната износител въз основа на писмено
заявление, подадено от износителя или на негова отговорност от упълномощен негов представител.
[…]
5. Митническите органи, които издават сертификати за движение EUR.1, предприемат нужните мерки, за да проверят произхода на
продуктите и дали са спазени останалите условия на Протокола. За тази цел те имат право да изискват всички доказателства и
да извършват всякакви проверки на счетоводната документация на износителите или всякакви други проверки, които считат за необходими.
Митническите органи, които издават сертификатите за движение EUR.1, трябва да следят за надлежното попълване на формулярите,
посочени в параграф 2. Те проверяват дали мястото, запазено за описанието на продуктите, е попълнено по такъв начин, че да
изключва всички възможности за недобросъвестно допълване.“ [неофициален превод]
Член 31, параграф 2 от посочения протокол, озаглавен „Взаимна помощ“, гласи:
„Чрез своите митнически служби Общността и Република Унгария си сътрудничат при проверката на истинността на сертификатите
за движение EUR.1 и на декларациите върху фактура, както и на верността на съдържащите се в тези удостоверения данни, за да
осигурят надлежното прилагане на този протокол.“ [неофициален превод]
Член 32 от Протокол № 4, озаглавен „Проверка на доказателствата за произход“, предвижда:
„1. Последващите проверки на доказателствата за произход се извършва чрез случаен подбор или когато митническите органи на
страната вносител имат основателни причини да се съмняват в истинността на тези документи, в произхода на въпросните продукти
или в изпълнението на другите изисквания на този протокол.
[…]
3. Проверката се осъществява от митническите органи на страната износител. За тази цел те имат право да изискват всички доказателства
и да извършват всякакви проверки на счетоводната документация на износителите или всякакви други проверки, които считат за
необходими.
4. Ако решат да отложат предоставянето на преференциален режим за съответните продукти в очакване на резултатите от проверката,
митническите органи на страната вносител предлагат на вносителя да освободи продуктите при спазване на счетените за необходими
предпазни мерки.
5. Поискалите проверката митнически органи трябва да бъдат уведомени във възможно най-кратък срок за резултатите от нея. Тези
резултати следва ясно да посочват дали документите са истински и дали описаните продукти могат да бъдат считани за продукти
с произход от Общността, от Унгария или от една от другите страни, посочени в член 4, и отговарят на другите изисквания на
този протокол.
6. Ако при наличието на основателни съмнения няма отговор в рамките на десет месеца от датата на искането за проверка или
ако отговорът не съдържа достатъчна информация, за да се прецени истинността на съответния документ или действителният произход
на продуктите, митническите органи, отправили искането, отказват освен при изключителни обстоятелства предоставянето на преференциите.“
[неофициален превод]
Съгласно член 33, първа алинея от Протокола споровете във връзка с процедурите за проверка по член 32, които не могат да бъдат
уредени между митническите органи, отправили искането за проверка, и митническите органи, отговорни за извършването на тази
проверка, или които повдигат въпрос за тълкуването на този протокол, подлежат на разглеждане от Съвета за асоцииране.

Решение 94/728
От член 2, параграф 1 от Решение 94/728/ЕО, Евратом на Съвета от 31 октомври 1994 година относно системата за собствени ресурси
на Европейските общности (ОВ L 293, стр. 9) следва, че собствени ресурси, заложени в бюджета на Общностите, са в частност
така наречените „традиционни“ ресурси, произтичащи от мита по Общата митническа тарифа и други мита, които са установени или
които ще бъдат установени от институциите на Общностите по отношение на търговията със страни, които не са членки, както и
от мита от продукти, за които се прилага Договорът за създаване на Европейската общност за въглища и стомана.
Съгласно член 2, параграф 3 от Решение 94/728:
„Държавите членки приспадат 10 % от сумите по член 2, параграф 1, букви а) и б) за покриване на разходите по събирането.“
[неофициален превод]
Съгласно член 8, параграф 1 от Решение 94/728:
„Собствените ресурси на Общността, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б), се събират от държавите членки в съответствие
с националните законови, подзаконови и административни разпоредби, които при необходимост се променят съобразно изискванията
на общностната правна уредба. Комисията проверява на редовни интервали националните разпоредби, които са ѝ съобщени от държавите
членки, уведомява държавите членки за промените, които счита за необходими, за да се осигури съответствието им с общностната
правна уредба, и докладва на бюджетния орган. Държавите членки предоставят на Комисията ресурсите по член 2, параграф 1, букви
а) и б).“ [неофициален превод]

Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000
Съображение 2 от Регламент № 1552/89, което е сходно на съображение 2 от Регламент № 1150/2000, гласи:
„като има предвид, че Общността трябва да разполага със собствените ресурси, посочени в член 2 от Решение 88/376/ЕИО, Евратом
[на Съвета от 24 юни 1988 година относно системата за собствени ресурси на Общностите (ОВ L 185, стр. 24)] при възможно най-добрите
условия […]“ [неофициален превод]
Извън обстоятелството, че Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 препращат съответно към Решение 88/376 и Решение 94/728, текстът
на членове 2, 6 и 9—11 и на член 17, параграф 1 от тези два регламента е по същество еднакъв.
Съгласно член 2 от Регламент № 1552/89:
„1. За целите на прилагането на настоящия регламент вземането на Общностите за собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1,
букви а) и б) от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, се установява веднага след уведомяване на длъжника за дължимата сума от компетентната
служба на държавата членка. Това уведомяване се извършва веднага след като длъжникът стане известен и след като размерът на
вземането може да бъде изчислен от компетентните административни органи при спазване на всички приложими в областта общностни
разпоредби.
2. Параграф 1 се прилага, когато уведомяването трябва да се коригира.“ [неофициален превод]
Тази разпоредба е изменена, считано от 14 юли 1996 г. с Регламент (Евратом, ЕО) № 1355/96 на Съвета от 8 юли 1996 година (ОВ
L 175, стр. 3), и съдържанието ѝ е възпроизведено в член 2 от Регламент № 1150/2000, който предвижда:
„1. За целите на прилагането на настоящия регламент [вземането на Общностите за] собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1,
букви а) и б) от Решение 88/376/ЕИО, Евратом, се констатира веднага след като са изпълнени условията, предвидени в митническите
[разпоредби] за вписване на [вземането] по сметките и след уведомяване на длъжника.
1а. За дата на констатацията по параграф 1 се смята датата на вземането под отчет съгласно митническите разпоредби.
[…]“
Член 6, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1552/89, понастоящем член 6, параграфи 1 и 3 от Регламент № 1150/2000, гласи:
„1 Сметките за собствени ресурси се водят от Министерството на финансите на всяка държава членка или от органа, определен
от всяка държава членка, и се разпределят по видове ресурси.
2.      a)     [Вземанията], констатирани в съответствие с член 2, се вписват по сметките, при спазването на буква б) от настоящия параграф,
най-късно на първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който е било констатирано [вземането].
б)      Констатираните [вземания], невписани по сметките, посочени в буква а), тъй като все още не са били [събрани] и не е било представено
никакво обезпечение, се записват в отделни сметки в срока, предвиден в буква а). Държавите членки могат да прилагат тази процедура,
когато констатираните и обезпечени с гаранции [вземания] са оспорени и могат да претърпят изменения след уреждане на възникналите
спорове.
[…]“
По смисъла на член 9, параграф 1 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000:
„Съгласно процедурата, определена в член 10, всяка държава членка кредитира собствените ресурси по сметката, открита на името
на Комисията, към Министерството на финансите или към органа, определен от съответната държава членка.
[…]“
Член 10, параграф 1 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 има следното съдържание:
„След приспадане на 10 % от разходите за [събиране] в съответствие с член 2, параграф 3 [съответно от Решение 88/376 и от
Решение 94/728], вписването на собствените ресурси, посочени в член 2, параграф 1, букви а) и б) от посоченото решение, се
извършва най-късно на първия работен ден след 19-о число на втория месец, следващ месеца, през който [вземането] е било констатирано
в съответствие с член 2.
[…]“
Съгласно член 11 от тези регламенти:
„Всяко забавяне на вписванията по сметката, посочена в член 9, параграф 1, е основание за плащането на лихва от съответната
държава членка при лихвения процент, който се прилага на валутния пазар на държавата членка на датата на падежа за краткосрочните
публични финансови операции, увеличен с два процентни пункта. Този процент се увеличава с 0,25 процентни пункта за всеки месец
закъснение. Увеличеният лихвен процент се прилага за целия период на забавяне.“
Съгласно член 17, параграф 1 от посочените регламенти:
„Държавите членки се задължават да предприемат всички необходими мерки, за да гарантират, че сумата, която съответства на
[вземанията], констатирани съгласно член 2, се предоставя на Комисията при условията, предвидени в настоящия регламент.“

Митническият кодекс
Член 78, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс
на Общността (ОВ L 302, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58, наричан по-нататък
„Митническият кодекс“) предвижда:
„Когато последващата проверка на декларацията или последващият контрол установят, че разпоредбите, отнасящи се до съответния
митнически режим са били приложени на основата на неверни или непълни данни, митническите органи вземат необходимите мерки,
при спазване на приетите разпоредби, да уредят ситуацията, като отчитат новите данни, с които разполагат.“
Съгласно член 201, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс вносно митническо задължение възниква при допускане за свободно
обращение на стока, подлежаща на облагане с вносни сборове.
Член 217, параграф 1, първа алинея от Митническия кодекс предвижда:
„Размерът на вносните или износните сборове, който произтича от даденото митническо задължение […], трябва да бъде изчислен
от митническите органи [веднага щом същите получат] необходимите данни и да бъде вписан в счетоводните документи или на друг
носител на счетоводна информация, което е вземане под отчет.“
Съгласно член 220, параграф 1 от Митническия кодекс:
„Когато размерът на сборовете, произтичащ от дадено митническо задължение, не е бил взет под отчет съгласно членове 218 и
219 или е бил взет под отчет размер, по-нисък от дължимия, вземането под отчет на пълния размер на сборовете или на остатъка
до пълния размер трябва да се извърши в срок от 2 дни, считано от датата, на която митническите органи установят това положение
и са в състояние да изчислят дължимия размер и да определят длъжника (последващо вземане под отчет). Този срок може да бъде
удължен съгласно член 219.“
Съгласно член 221 от Митническия кодекс:
„1.      Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин, веднага, след като този размер бъде взет под
отчет.
[…]
3.      Уведомяването на длъжника не може да бъде извършено след изтичането на тригодишен срок от датата на възникване на митническото
задължение. […]“
Член 224 от Митническия кодекс гласи:
„Когато размерът на сборовете се отнася за стоки, декларирани за митнически режим, предвиждащ задължението за плащане на такива
сборове, митническите органи разрешават по молба на заинтересуваното лице отсрочване на плащането на този размер при условията,
определени в членове 225, 226 и 227.“
Член 236 от Митническия кодекс предвижда:
„1.      Възстановяване на вносните или износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на плащането размерът на сборовете
не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.
Опрощаване на вносните и износните сборове се извършва, когато се установи, че в момента на вземането им под отчет техният
размер не е бил дължим или размерът е бил взет под отчет в противоречие с член 220, параграф 2.
Възстановяване или опрощаване не може да се разреши, когато фактите, послужили за основание на плащането или вземането под
отчет на размера на недължими сборове, произтичат от недобросъвестно поведение на заинтересуваното лице.
2.      Възстановяването или опрощаването на вносни или износни сборове се разрешава след подаването на молба пред съответното митническо
учреждение преди изтичането на срок от три години, считано от датата, на която длъжникът е бил уведомен за тези сборове.
Удължаване на този срок се допуска, когато заинтересуваното лице докаже, че е било възпрепятствано да подаде молбата си за
целта в рамките на посочения срок поради непредвидими обстоятелства или непреодолима сила.
Когато митническите органи установят самостоятелно в този срок някое от обстоятелствата по параграф 1, първа и втора алинея,
те пристъпват служебно към възстановяване или опрощаване.“
Съгласно член 244 от Митническия кодекс:
„Подаването на жалбата няма суспензивен ефект спрямо оспорваното решение.
Въпреки това, митническите органи могат да спрат изцяло или частично изпълнението на въпросното решение, когато имат обосновано
съмнение относно съответствието на оспорваното решение с разпоредбите на митническото законодателство или когато съществува
опасност да бъде нанесена непоправима вреда на заинтересуваното лице.
Когато оспорваното решение има за последица прилагането на вносни или износни сборове, спирането на изпълнението е поставено
в зависимост от наличието или учредяването на обезпечение. Въпреки това, това обезпечение може да не се изисква, когато поради
положението на длъжника такова изискване би довело до сериозни затруднения от икономически или социален характер.“

Регламент (ЕО) № 515/97
Дял ІІІ от Регламент (ЕО) № 515/97 на Съвета от 13 март 1997 година относно взаимопомощта между административните органи на
държавите членки и сътрудничеството между последните и Комисията по гарантиране на правилното прилагане на законодателството
в областта на митническите и земеделските въпроси (ОВ L 82, стр. 1; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2,
том 10, стр. 3) урежда отношенията на митническите органи на държавите членки с Комисията. Съгласно член 17, параграф 2 от
този дял Комисията съобщава на компетентните органи на всяка една държава членка всякаква информация, която може да им помогне
за прилагане на митническото законодателство.
Съгласно член 20, параграфи 1 и 3 от посочения регламент, когато провежда административни и разследващи мисии на сътрудничество
на равнище, на Общността в трети държави, Комисията известява държавите членки за резултатите от тези мисии.

Обстоятелства, предхождащи спора
Считано от 1994 г., от Унгария в Германия са били внасяни моторни превозни средства с марки „Suzuki“ и „Subaru“. Този внос
се е ползвал от митнически преференции, изразяващи се в прилагането на предвидената със Споразумението за асоцииране ЕИО—Унгария
нулева ставка при представяне на сертификати за движение на стоките EUR.1, удостоверяващи унгарския произход на превозните
средства.
С известие за взаимна помощ, чийто текст на английски език е изпратен на компетентните германски органи на 13 юни 1996 г.,
а на немски — на 28 ноември 1996 г., отделът на Комисията за координиране на борбата с измамите (наричан по-нататък „UCLAF“)
предупреждава посочените органи, че има съмнения дали при този внос са спазени правилата за произхода. UCLAF настоява държавите
членки да отправят към унгарските органи искане за последваща проверка на декларациите за произход, да изискат гаранция за
плащане или внасяне на митните сборове и да предприемат всички правни действия за прекъсване на погасителната давност и запазване
на възможностите за последващо събиране. Впоследствие Комисията самостоятелно провежда допълнителни проучвания, в това число
и контролна мисия в Унгария.
С известие за взаимна помощ от 26 юни 1998 г. UCLAF „информира държавите членки, че през юни 1998 г. унгарските органи са
изпратили на Комисията резултата от извършените в Унгария проверки относно статута на превозните средства на [Magyar Suzuki
rt, наричано по-нататък „Magyar Suzuki“], изнесени в Общността със сертификати за движение EUR.1“. Посочените органи „констатирали,
че 58 006 превозни средства не били с указания произход […] и за тях неправилно били издадени сертификати за движение EUR.1“.
От приложението към това известие е видно, че при вноса в Германия на 14 440 превозни средства с марка „Suzuki“ и на 4 683
с марка „Subaru“, или общо на 19 123 превозни средства, не са били спазени правилата за произход.
В същото това известие UCLAF уточнява, че разполага с „доказателства, събрани по време на мисиите на сътрудничество на равнище
на Общността“, и с „официалния отговор на унгарската Генерална митническа дирекция, заедно с допълнителни доказателства (документи
на електронен и хартиен носител)“ и освен това, че държавите членки, „поискали последваща проверка на сертификатите за движение
EUR.1 в рамките на [Протокол № 4], ще получат пряко съответен отговор“.
UCLAF също така уведомява четиринадесетте държави членки, засегнати от посочения внос, че ще им изпрати „копие от известието
от юни 1998 г. заедно с пълния вариант на приложените документи на електронен и хартиен носител“, „преводи на разменените
с унгарската митническа дирекция писма“ и „документи на електронен носител, резюмета на операциите за всяка страна, изготвени
от UCLAF въз основа на унгарската оригинална преписка“.
UCLAF изпраща тези документи на хартиен и електронен носител с писмо, чийто текст на английски език е получен от германските
органи на 13 юли 1998 г., а на немски — на 18 август 1998 г. Предоставени са и писмото от 26 май 1998 г., с което унгарските
органи са изпратили на UCLAF заключенията от техните проверки, и документите на хартиен и електронен носител, посочващи превозните
средства, по отношение на които не са спазени правилата за произход.
От писмото от 26 май 1998 г. се вижда, че на 15 май 1998 г. унгарските органи приключват проверката на произхода на произведените
от Magyar Suzuki превозни средства и на данните, съдържащи се в сертификатите за движение EUR.1. Въз основа на своята проверка
тези органи установяват, че по отношение на част от внесените превозни средства не са спазени правилата за произход. Тези
органи обаче посочват, че по искане на Magyar Suzuki е образувано съдебно производство във връзка с прилагането на правилата
за произход. Освен това унгарските органи уточняват, че ще уведомят пряко държавите членки, поискали последващата проверка
на някои сертификати за движение EUR.1 съгласно Протокол № 4, за резултатите от тази проверка.
След получаването на писмото от 18 август 1998 г. Федерална република Германия неколкократно изисква заключителния доклад
от контролната мисия на Комисията в Унгария. Тя получава този доклад на 2 март 1999 г.
На 15 април 1999 г. германските органи започват процедура по последващо вземане под отчет на митните сборове за превозните
средства, по отношение на които според унгарските органи не са спазени правилата за произход. Поради тригодишния срок за уведомяване
на длъжника съгласно член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс обаче е невъзможно да се установят вносните
митни сборове за внесените преди 15 април 1996 г. превозни средства. За този период съответните собствени ресурси нито са
вписани по сметките, нито са предоставени на Комисията.
С известие за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. Европейската служба за борба с измамите (OLAF), правоприемник на UCLAF,
считано от 1 юни 1999 г., уведомява държавите членки, че на 23 юли 1999 г. унгарските органи са изпратили своето „ново становище
по преписката [Magyar Suzuki]“, резултат от постановеното от компетентната унгарска юрисдикция решение. Съгласно това ново
становище част от превозните средства, за които по-рано унгарските органи са установили неспазване на правилата за произход,
следва все пак да се считат за превозни средства от Унгария.
В това отношение OLAF припомня, че през юли 1998 г. UCLAF изпраща заключенията на унгарските органи, „резултат от съвместната
и задълбочена проверка, извършена през първото тримесечие на 1998 г. с участието на общностната мисия“, а през февруари 1999 г.
и „общия доклад от разследването, съдържащ собствената ѝ оценка и собствените ѝ заключения, които се основават на събраните
от нея във и извън Унгария документи и доказателства“, и съответстват на заключенията на унгарските органи.
OLAF приема, че „решенията на унгарските съдебни органи, приети във връзка със спора между унгарската митница и унгарския
износител, нямат никакво пряко правно действие по отношение на проверката от страна на митническите органи на държави членки
на статута на стоките, внесени от общностни оператори“.
OLAF оспорва „допустимостта на нови доказателства, представени няколко години след началото на проверките и няколко месеца
след една от задълбочените проверки“, отхвърля изрично доводите на унгарския производител и потвърждава анализа си, приложен
към изготвения през февруари 1999 г. доклад от разследването.
След това OLAF изрично призовава държавите членки да продължат процедурата по събиране и да „съобразят действията си със заключенията
на общностния доклад от февруари 1999 г.“
Впоследствие германските митнически органи възстановяват вносните митни сборове за превозните средства, по отношение на които
органите на държавата износител потвърждават, че са с произход от Унгария, като се основават на постановените в тази държава
съдебни решения.

Досъдебна процедура
При проверка на собствените ресурси, извършена през май 2000 г. в Германия, служителите на Комисията установяват, че след
като унгарските органи са отхвърлили декларациите за произход на разглежданите в настоящото производство превозни средства,
германските органи не са извършили веднага последващо събиране на митните сборове и следователно не са предоставили собствените
ресурси.
Всъщност за извършения през декември 1996 г. и през ноември 1997 г. внос германските органи изпращат първите заявления за
последващо събиране едва на 15 април 1999 г., а за извършения в периода от април до ноември 1996 г. внос — на 20 април 1999 г.
Тъй като митническите задължения за извършения преди 15 април 1996 г. внос са погасени по давност, свързаните с тях собствени
ресурси не са били установени.
С писмо от 14 септември 2001 г. посочените органи обясняват, че митническите задължения, за които към момента на започване
на процедурите по последващо събиране е настъпила погасителната давност, не са били установени.
В протокола от заседанието на 12 юни 2003 г., както и в писмото си от 23 октомври 2003 г., Комисията приема, че засегнатите
държави членки, сред които е и Федерална република Германия, са били в състояние да установят длъжника и размера на дължимите
митни сборове най-късно на 18 август 1998 г., датата на изпращане на последната езикова версия на документите на хартиен и
електронен носител, свързани с известието за взаимна помощ от 26 юни 1998 г. Следователно държавите членки, които не са предприели
необходимите действия в срок от три месеца от тази дата, са били длъжни да заплатят сумите по погасените по давност вземания,
считано от 18 ноември 1998 г.
Освен това Комисията призовава засегнатите държави членки да ѝ предоставят по-точна информация за разглежданите вносни митни
сборове. Тя обявява, че по-късно ще изготви официално уведомително писмо. Накрая посочва, че плащането в предвидения срок
ще спомогне да се избегнат лихвите за забава.
С писмо от 30 март 2005 г. Федерална република Германия уведомява Комисията, че въпросните митни сборове възлизат на 408 735,53 EUR.
Комисията иска от тази държава членка в срок от два месеца да ѝ преведе по сметка тази сума и посочва, че лихвите за забава
ще бъдат изчислени след получаването на въпросната сума.
С писмо от 8 ноември 2005 г. Федерална република Германия уведомява Комисията, че плащането е извършено на 31 октомври 2005 г.
„под условие Съдът да постанови решение в подкрепа на правното становище на Комисията“, тоест само за да се избегне заплащането
на лихви за забава.
С писмо от 13 юни 2006 г. Федерална република Германия отказва да заплати лихвите за забава, определени от Комисията в размер
на 571 011,21 EUR, като отново оспорва възникването на митническо задължение и на задължение за неговото събиране.
С писмо от 18 октомври 2006 г. Комисията започва предвиденото в член 226 ЕО производство за установяване на неизпълнение на
задължения и призовава Федерална република Германия да изложи своите съображения.
Тъй като не е удовлетворена от получения на 19 февруари 2007 г. отговор, на 29 юни 2007 г. Комисията издава мотивирано становище,
на което тази държава членка отговаря с писмо от 24 август 2007 г.
Тъй като не е удовлетворена от този отговор, Комисията решава да предяви настоящия иск.

По иска

Доводи на страните
По същество Комисията упреква Федерална република Германия, че не е събрала разглежданите митнически задължения, че късно
е предоставила свързаните с тях собствени ресурси и че е отказала да заплати дължимите лихви за забава.
Що се отнася до късното предоставяне на собствените ресурси, Комисията припомня, че Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000, както
и Митническият кодекс, изискват от държавите членки да съберат дължимите суми по митническите задължения и да установят и
преведат по сметка свързаните с тях собствени ресурси веднага щом получат необходимите данни, за да определят длъжника и дължимите
суми.
В случая с писмо от 18 август 1998 г. германските органи били уведомени за отхвърлянето на някои декларации за произход, като
това писмо заедно с предходните известия и документи съдържало всички необходими данни за събирането на сумите по въпросните
митнически задължения.
Преди изтичането на тримесечния срок от изпращането на посоченото писмо Федерална република Германия трябвало да установи
дължимите суми и да уведоми за тях длъжниците с риск впоследствие, поради висящото в Унгария съдебно производство, да се окаже
длъжна временно да откаже заплащане или възстановяване на събраните суми. Собствените ресурси трябвало да бъдат вписани по
сметка на Общностите най-късно на 20 януари 1999 г.
Що се отнася до лихвите за забава, Комисията припомня, че съгласно член 11 от Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000 държавите
членки дължат лихви за забава, дори когато поради тяхното бездействие вземанията за собствени ресурси вече не могат да бъдат
установени. Поради това Федерална република Германия трябвало да заплати лихви за периода от 20 януари 1999 г. до 31 октомври
2005 г., без да може да се позовава на принципа за защита на оправданите правни очаквания.
Федерална република Германия поддържа, на първо място, че са приложими разпоредбите на член 32, параграфи 1 и 5 от Протокол
№ 4, а не тези на Регламенти № 1552/89 и № 1150/2000.
Противно на изискванията на посочения член обаче, от заключенията на унгарските органи не било ясно дали документите за износ
са били истински и дали въпросните продукти са били с указания произход. Освен това тези органи посочили, че по искане на
Magyar Suzuki са образувани съдебни производства и се задоволили да отбележат, че впоследствие ще бъдат изпратени окончателните
резултати от проверката.
На второ място, Федерална република Германия припомня, че докладът от разследването на UCLAF е резултат от проведена на основание
Регламент № 515/97 мисия. Тъй като обаче не участвала в тази мисия, преди да започне процедурата по събиране, Федерална република
Германия била в правото си да изчака доклада от мисията в съответствие с точка 4.5 от Насоките относно провежданите на основание
Регламент № 515/97 на Комисията общностни мисии, съгласно която, преди да предприемат действия срещу вносителите, държавите
членки, които не участват в дадена мисия, следва да поискат доклада от разследването. От друга страна, в своето известие за
взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. OLAF сама призовала държавите членки да съобразят действията си с посочения доклад от
разследването.
На трето място, позовавайки се на Решение от 9 февруари 2006 г. по дело Sfakianakis (C‑23/04—C‑25/04, Recueil, стр. I‑1265,
точка 21), Федерална република Германия твърди, че няма право да събира митнически сборове, преди да узнае изхода на висящите
в Унгария съдебни производства. Поради това в някои случаи погасяването на митническите задължения по давност било неизбежно.
Що се отнася до лихвите за забава, Федерална република Германия поддържа, че поради липсата на задължение за предоставяне
на собствените ресурси, това акцесорно задължение е лишено от основание.
При условията на евентуалност посочената държава членка твърди, че Комисията създава у нея оправдани правни очаквания, що
се отнася до неплащането на лихвите за забава, тъй като в документ, представен на заседанието на Комитета по собствените ресурси
от 2 юли 2003 г., обявява, че „плащането в определения срок ще спомогне да се избегнат лихвите за забава“.
Освен това Федерална република Германия счита, че доколкото в Регламент № 1150/2000 липсва специална разпоредба в това отношение,
в случаите, когато сумите по митническите задължения не са събрани, падежът на задължението за превеждане по сметка се определя
от Комисията. В настоящия случай обаче Комисията определила срок за предоставянето на собствените ресурси едва с протокола
от 12 юни 2003 г. Ето защо едва след изтичането на този срок следвало да се начисляват лихви за забава.

Съображения на Съда
По предоставянето на собствените ресурси
Като начало следва да се припомни, че съгласно член 16, параграф 1 от Протокол № 4 спрямо вноса в Общността на продукти с
произход от Унгария се прилага преференциален режим при представяне на доказателство за произход под формата на сертификат
за движение EUR.1.
За да се осигури прилагането на разпоредбите на посочения протокол, е предвидена система за административно сътрудничество
между унгарските органи, от една страна, и органите на Общността и на държавите членки, от друга.
Тази система се основава едновременно на разпределяне на задачите и на взаимно доверие между органите на съответните държави
членки и тези на Република Унгария (вж. в този смисъл Решение по дело Sfakianakis, посочено по-горе, точка 21).
При това разпределяне на задачите унгарските органи са оправомощени да проверяват дали продуктите са с произход от Унгария.
Доколкото най-добре могат пряко да установят фактите, определящи произхода на съответните стоки, посочените органи са длъжни
съгласно член 17, параграфи 4 и 5 и член 32, параграф 3 от Протокол № 4 да проверят дали са спазени правилата за произход,
когато издават сертификати за движение EUR.1 и когато осъществяват последващ контрол.
Въведената с Протокол № 4 система за административно сътрудничество може обаче да функционира само ако митническата администрация
на държавата вносител признава констатациите, извършени надлежно от органите на държавата износител (вж. Решение по дело Sfakianakis,
посочено по-горе, точка 23).
В това отношение органите на държавата вносител трябва, от една страна, да признаят действието на сертификатите за движение
EUR.1, удостоверяващи унгарския произход на продуктите (вж. в това отношение Решение по дело Sfakianakis, посочено по-горе,
точка 37). От друга страна, заключенията, направени от унгарските органи при последващата проверка, са задължителни за органите
на държава членка вносител.
Следователно, доколкото в резултат от последващата проверка унгарските органи ясно посочват в съответствие с член 32, параграф 5
от Протокол № 4, че въпросните превозни средства не могат да се считат за продукти с произход от Унгария и следователно предоставят
на органите на държавата вносител достатъчно данни, за да приемат, че въпросните сертификати са били оттеглени, последните
органи вече не са длъжни да прилагат по отношение на разглежданите стоки преференциалния режим по член 16, параграф 1 от Протокол
№ 4.
Нещо повече, при тези обстоятелства органите на държавата членка вносител са длъжни да осигурят съгласно Регламенти № 1550/89
и № 1150/2000, както и съгласно Митническия кодекс, бързото и ефикасно предоставяне на собствените ресурси на Общностите и
незабавно да пристъпят към последващо събиране на митните сборове и установяването на свързаните с тях собствени ресурси.
Всъщност държавите членки са длъжни да установят вземането на Общностите за собствените ресурси веднага щом техните органи
са в състояние да изчислят размера на вземанията, произтичащи от митническо задължение, и да определят длъжника (вж. в този
смисъл Решение от 15 ноември 2005 г. по дело Комисия/Дания, C‑392/02, Recueil, стр. I‑9811, точка 61). Следователно посочените
държави членки са длъжни да впишат тези вземания по сметките съгласно член 6 от Регламент № 1552/89 (вж. Решение от 5 октомври
2006 г. по дело Комисия/Нидерландия, C‑312/04, Recueil, стр. I‑9923, точка 61).
В случая Федерална република Германия поддържа, както бе припомнено в точка 62 от настоящото решение, че унгарските органи
не са посочили ясно, че по отношение на внесените в Германия превозни средства не са спазени правилата за произход, и че поради
това спрямо въпросните продукти тя е била длъжна да продължи да прилага преференциалния митнически режим.
Подобен довод не може да бъде приет. Всъщност, както бе припомнено в точка 35 от настоящото решение, след като приключват
последващата проверка, поискана от някои държави членки и от Комисията, в писмото си от 26 май 1998 г. унгарските органи ясно
посочват, че по отношение на превозните средства, внесени в Германия и упоменати в съответните документи на хартиен и електронен
носител, не са спазени правилата за произход, и поради това предоставят на органите на държавата вносител достатъчно информация,
за да приеме, че разглежданите сертификати са били оттеглени. Съгласно същото писмо тези заключения са окончателни.
Ето защо, както генералният адвокат отбелязва в точка 64 от своето заключение, следва да се приеме, че в случая разпоредбите
на Протокол № 4 вече не са пречка германските органи да откажат да приложат спрямо разглежданите продукти преференциалния
митнически режим.
Нещо повече, следва да се приеме, че въз основа на предоставената от унгарските органи информация германските органи са били
в състояние да определят длъжниците и да изчислят размера на митническото задължение.
Предвид изложените по-горе съображения следва да се приеме, че след получаването на писмото на Комисията от 18 август 1998 г.,
съдържащо превод на немски език на писмото на унгарските органи от 26 май 1998 г. и съответните документи на хартиен и електронен
носител, Федерална република Германия е била длъжна в определения от Комисията тримесечен срок да пристъпи към последващо
вземане под отчет и уведомяване на длъжника за дължимите вносни митни сборове.
Както отбелязва генералният адвокат в точка 66 от своето заключение, обстоятелството, че не германските органи, а Комисията
е поискала извършената от унгарските органи проверка, по никакъв начин не се отразява на задължението на органите на държавата
вносител да се съобразят с окончателния резултат от тази проверка. Както Съдът постановява в точка 31 от Решение по дело Sfakianakis,
посочено по-горе, тази проверка може да бъде извършена не само по искане на органите на държавата вносител, но и по искане
на службите на Комисията, която съгласно член 211 ЕО следва да следи за правилното прилагане на Споразумението за асоцииране
ЕИО—Унгария и протоколите към него.
Освен това, противно на поддържаното от Федерална република Германия, късното предоставяне на разглежданите митни сборове
не може предвид конкретните обстоятелства да бъде оправдано по съображение, че се очаква допълнителна информация от страна
на унгарските органи или окончателно решение по съдебните дела, образувани в Унгария от Magyar Suzuki, а още по-малко, че
се очаква окончателният доклад от проведеното от UCLAF успоредно разследване.
Всъщност, на първо място, както генералният адвокат отбелязва в точка 67 от своето заключение, макар в писмото си от 26 май
1998 г. унгарските органи да посочват, че ще дадат отделен отговор на всяка от държавите членки, поискали последваща проверка
на сертификатите за движение EUR.1 съгласно Протокол № 4, безспорно е, че германските органи не са поискали подобна проверка,
поради което не могат да се позовават на очакването на такъв отговор.
На следващо място, що се отнася до изведения от посоченото по-горе Решение по дело Sfakianakis довод на Федерална република
Германия, че тя няма право да събере митните сборове, преди да узнае изхода на висящите в Унгария съдебни производства, следва
да се припомни, че делото, по което е постановено това решение, се отнася до последващо събиране от страна на гръцките органи
на митни сборове за извършен през 1995 г. от Унгария внос на превозни средства с марка „Suzuki“. Това събиране се основава
на заключенията от извършената от унгарските органи съгласно Протокол № 4 последваща проверка на сертификатите за движение
EUR.1 — заключения, които са изменени след постановените от унгарските юрисдикции съдебни решения.
В този контекст в точка 43 от Решение по дело Sfakianakis, посочено по-горе, Съдът постановява, че за да бъде ефективно предвиденото
в Споразумението за асоцииране ЕИО—Унгария премахване на митните сборове, не следва да се допускат административни решения,
с които се разпорежда плащане на митни сборове и които са взети от митническите органи на държавата вносител, преди същите
да бъдат уведомени за окончателното решение по жалбите срещу заключенията от последващата проверка и без решенията на компетентните
органи на държавата износител, които първоначално са издали сертификатите за движение EUR.1, да са били оттеглени или отменени.
Както обаче отбелязва генералният адвокат в точки 56 и 57 от своето заключение, тази констатация отчита факта, че в случая
по дело Sfakianakis, посочено по-горе, гръцките органи не са разполагали с достатъчно информация, за да приемат, че съответните
сертификати за движение EUR.1 са били оттеглени. Всъщност, видно от точка 41 от това решение, унгарските органи изрично са
уведомили гръцките органи, че сертификатите за движение EUR.1 относно превозните средства, чийто произход от друга държава
е бил официално признат от производителя, са били оттеглени. По отношение на спорните сертификати обаче унгарските органи
не са направили подобно изявление и, видно от точка 11 от посоченото решение, дори са поискали от компетентните гръцки органи
да проявят търпение, преди да пристъпят към събиране на митните сборове.
Налага се изводът, че случаят по настоящото производство е различен. Всъщност в писмото си от 26 май 1998 г. унгарските органи
ясно посочват, че въпросните превозни средства не могат да се считат за продукти с произход от Унгария, и поради това предоставят
на органите на държавата вносител достатъчно информация, за да приемат, че разглежданите сертификати са били оттеглени. Както
обаче бе припомнено в точка 73 от настоящото решение, заключенията от последващите проверки, извършени от органите на държавата
износител, са задължителни за органите на държавата вносител. Следователно, противно на становището на Федерална република
Германия, фактът, че унгарските органи също са известили за наличието на жалба срещу заключенията от последващата проверка,
не се отразява на задължението на германските органи да вземат под отчет и да уведомят длъжника за разглежданото митническо
задължение, както и да установят свързани с това задължение собствени ресурси.
Накрая, тъй като окончателното потвърждение от страна на унгарските органи, че не са спазени правилата за произход, представлява
достатъчно основание за германските органи да започнат процедура по събиране на сумите по разглежданите митнически задължения,
тези органи не могат, за да оправдаят късното събиране и предоставяне на съответните собствени ресурси, да се позовават на
липсата на произнасяне от страна на UCLAF и в частност на липсата на заключителен доклад от разследването в рамките на контролната
мисия в Унгария, която самата UCLAF извършва във връзка със същия внос и в тясна връзка с последващата проверка от страна
на унгарските органи.
Не може да бъде приет и доводът на Федерална република Германия, че с известието за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. самата
OLAF призовава държавите членки да съобразят действията си с доклада от разследването на UCLAF. Както генералният адвокат
отбелязва в точки 90 и 91 от своето заключение, при излагането на доводите си тази държава членка се позовава на ограничителното
тълкуване на това известие, без да отчита контекста, в който същото се вписва.
Всъщност следва да се припомни, че след постановените от националните юрисдикции съдебни решения унгарските органи променят
гледната си точка по отношение на неспазването на правилата за произход на изнесените превозни средства. В този контекст със
своето известие за взаимна помощ от 27 октомври 1999 г. OLAF изразява несъгласието си с гледната точка на посочените органи
и призовава засегнатите държави членки да продължат със събирането на разглежданите митни сборове. OLAF се позовава на заключенията
от извършената от UCLAF проверка само за да затвърди позицията си.
От друга страна, следва да се отбележи, че събирането на разглежданите митни сборове от германските органи след получаване
на заключенията на унгарските органи, че не са спазени правилата за произход, не може да засегне по непоправим начин интересите
на длъжниците. Всъщност, от една страна, митническите органи са имали право съгласно членове 224—230 от Митническия кодекс
да предоставят на длъжниците улеснения за плащане. От друга страна, доколкото впоследствие се установява, че сумата на митните
сборове не е дължима, митническите органи са длъжни съгласно член 236 от Митническия кодекс да извършат възстановяване. В
това отношение следва да се уточни, че по настоящото дело германските органи, които са пристъпили към събиране, преди да им
бъдат съобщени решенията на унгарските юрисдикции и новото становище на органите на държавата износител, действително са извършили
възстановяване на недължими митни сборове.
По лихвите за забава
От постоянната съдебна практика е видно, че съществува неделима връзка между задължението да се установят собствените ресурси
на Общностите, задължението те да се впишат по сметката на Комисията в определените срокове и, накрая, задължението да се
платят лихви за забава, като последното задължение е изискуемо независимо от причината за късното превеждане на тези ресурси
по сметката на Комисията (вж. по-конкретно Решение от 21 септември 1989 г. по дело Комисия/Гърция, 68/88, Recueil, стр. 2965,
точка 17, Решение от 12 юни 2003 г. по дело Комисия/Италия, C‑363/00, Recueil, стр. I‑5767, точки 43 и 44, както и Решение
от 22 януари 2009 г. по дело Комисия/Португалия, C‑150/07, точка 62).
По силата на член 11 от Регламент № 1552/89 всяко забавяне на вписванията по сметката, посочена в член 9, параграф 1 от същия
регламент, е основание за плащането на лихва от съответната държава членка за целия период на забава (вж. Решение от 14 април
2005 г. по дело Комисия/Нидерландия, С‑460/01, Recueil, стр. І‑2613, точка 91 и Решение от 19 март 2009 г. по дело Комисия/Италия,
C‑275/07, Сборник, стр. I‑2005, точка 66).
Освен това, както личи от текста на посочения член 11, късното предоставяне на собствените ресурси не може да зависи от определен
за тази цел от Комисията срок като посочения в точка 67 от настоящото решение.
Следва да се отхвърли и доводът на Федерална република Германия, съгласно който тя с основание е можела да очаква, че няма
да плаща лихви за забава.
Всъщност, както генералният адвокат отбелязва в точки 112—114 от своето заключение, предвид ясните и точни разпоредби на членове
10 и 11 от Регламент № 1552/89, недвусмисленото съдържание на протокола от заседанието от 12 юни 2003 г., значителния размер
на дължимите лихви и обстоятелствата в основата на спора Федерална република Германия не може да счита, че е получила точни,
безусловни и недвусмислени уверения, които да породят оправдани очаквания.
От всичко изложено по-горе следва, че като е допуснала да се погасят по давност митнически вземания, макар да е получила известие
за взаимна помощ, като късно е предоставила дължимите в това отношение собствени ресурси и като е отказала да заплати дължимите
лихви за забава, Федерална република Германия не е изпълнила задълженията си по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент № 1552/89
и задълженията си по същите членове от Регламент № 1150/2000.

По съдебните разноски
Съгласно член 69, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски,
ако е направено такова искане. След като Комисията е направила искане за осъждане на Федерална република Германия и последната
е загубила делото, тя следва да бъде осъдена да заплати съдебните разноски.
По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:
1)
Като е допуснала да се погасят по давност митнически вземания, макар да е получила известие за взаимна помощ, като късно е
предоставила дължимите в това отношение собствени ресурси и като е отказала да заплати дължимите лихви за забава, Федерална
република Германия не е изпълнила задълженията си по членове 2, 6 и 9—11 от Регламент (ЕИО, Евратом) № 1552/89 на Съвета от
29 май 1989 година за прилагане на Решение 88/376/ЕИО, Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите и задълженията
си по същите членове от Регламент (ЕО, Евратом) № 1150/2000 на Съвета от 22 май 2000 година за прилагане на Решение 94/728/ЕО,
Евратом относно системата за собствени ресурси на Общностите.
2)
Осъжда Федерална република Германия да заплати съдебните разноски.
Подписи
*
Език на производството: немски.