CELEX: 62002CJ0392
Valstybės įsipareigojimų neįvykdymas
Bendrijų nuosavi ištekliai
Dėl nacionalinių muitinės institucijų klaidos neišieškoti teisiškai privalomi sumokėti muitai
Finansinė valstybių narių atsakomybė

1       Europos Bendrijų Komisija savo ieškiniu prašo Teisingumo Teismo pripažinti, kad, Danijos valdžios institucijoms neperdavusi
Komisijos dispozicijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos bei atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų nuo 1999 m. gruodžio
20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė EB 10 straipsnį bei 1994 m. spalio
31 d. Tarybos sprendimo 94/728/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos (OLL 293, p. 9) 2 ir 8 straipsnius.

Teisinis pagrindas
2       Iš Sprendimo 94/728, kuris pakeitė 1988 m. birželio 24 d. Tarybos sprendimą 88/376/EEB, Euratomas, dėl Bendrijų nuosavų išteklių
sistemos (OL L 185, p. 24) 2 straipsnio 1 dalies matyti, kad į Bendrijų biudžetą įtraukiamus nuosavus išteklius sudaro:
–       „tradiciniai“ ištekliai (2 straipsnio 1 dalies a ir b punktai):
–       išlyginamieji mokesčiai, premijos, papildomos arba kompensacinės sumos, papildomos sumos arba koeficientai bei kiti muitai,
kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai su valstybėmis ne narėmis pagal bendrąją žemės ūkio politiką;
–       bendruose muitų tarifuose nurodyti muitai ir kiti muitai, kuriuos nustato arba turi nustatyti Bendrijų institucijos prekybai
su valstybėmis, kurios nėra narės;
–       PVM ištekliai (2 straipsnio 1 dalies c punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą visų valstybių narių PVM apskaičiavimo
bazei;
–       BNP arba papildomi ištekliai (2 straipsnio 1 dalies d punktas), kurie susidaro taikant vienodą tarifą, kuris turi būti nustatomas
sudarant biudžetą pagal bendrą visų kitų pajamų sumą – visų valstybių narių BNP (bendros nacionalinės pajamos) sumai.
3       Pagal 2 straipsnio 3 dalį valstybės narės kaip surinkimo išlaidas pasilieka sau 10 % nuo sumų, sumokėtų pagal šio straipsnio
1 dalies a ir b punktus“. Remiantis 2000 m. rugsėjo 29 d. Tarybos sprendimo 2000/597/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų
išteklių (OL L 253, p. 42) 2 straipsnio 3 dalimi, nuo 2000 m. gruodžio 31 d. šis procentas padidinamas iki 25 %? nuo nustatytų
sumų.
4       Sprendimo 94/728 8 straipsnis nurodo:
„1.      Bendrijos nuosavus išteklius, nurodytus 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės pagal nacionalinių
įstatymų ir kitų teisės aktų nuostatas, kurios prireikus pritaikomos pagal Bendrijos taisyklių reikalavimus. Komisija reguliariai
tikrina nacionalines nuostatas, apie kurias ją informuoja valstybės narės, ir praneša joms apie pakeitimus, kurie, jos nuomone,
yra būtini, kad minėtosios nacionalinės nuostatos atitiktų Bendrijos taisykles, ir atsiskaito biudžeto vadovybei. Valstybės
narės perduoda Komisijos dispozicijai 2 straipsnio 1 dalies a–d punktuose nurodytus išteklius.
2.      <…> Taryba, vieningai veikdama pagal Komisijos pasiūlymą ir pasitarusi su Europos Parlamentu, priima šiam sprendimui taikyti,
išteklių surinkimo kontrolei garantuoti ir 2 bei 5 straipsniuose nurodytoms pajamoms perduoti Komisijos dispozicijai ir mokėjimui
būtinas nuostatas.“
5       Šios bylos faktinių aplinkybių metu Sprendimo 94/728 8 straipsnio 2 dalyje remiamasi 1989 m. gegužės 29 d. Tarybos reglamento
(EEB, Euratomas) Nr. 1552/89 dėl Sprendimo 88/376 taikymo (OL L 155, p. 1), iš dalies pakeisto 1996 m. liepos 8 d. Tarybos
reglamentu (Euratomas, EB) Nr. 1355/96 (OL L 175, p. 3, toliau – Reglamentas Nr. 1552/89), įsigaliojusiu 1996 m. liepos 14 d.,
nuostatomis.
6       Reglamento Nr. 1552/89 antra konstatuojamoji dalis nurodo, kad „Bendrija privalo turėti Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnyje
nurodytus nuosavus išteklius, kuriais būtų galima naudotis kuo geresnėmis sąlygomis, ir nustatyti valstybėms atitinkamas priemones
dėl Bendrijoms skirtų nuosavų išteklių perdavimo Komisijai“.
7       Pagal šio reglamento 2 straipsnio 1 ir 1 a dalis:
„1.      Pagal šį reglamentą Bendrijai priklausanti nuosavų išteklių, nurodytų Sprendimo 88/376/EEB, Euratomas, 2 straipsnio 1 dalies
a ir b punktuose, suma nustatoma iš karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos minėtų sumų įtraukimo į apskaitą ir
skolininko informavimo sąlygos.
1 a.      Šio straipsnio 1 dalyje nurodyta suma nustatoma muitinės taisyklėse nurodytą įskaitymo dieną.
<…>“ (Pataisytas vertimas)
8       To paties reglamento 9 straipsnio 1 dalies pirmoji pastraipa numato, kad „10 straipsnyje nustatyta tvarka kiekviena valstybė
narė nuosavus išteklius sumoka į sąskaitą, Komisijos vardu atidarytą ižde arba savo paskirtoje įstaigoje“.
9       Pagal Reglamento Nr. 1552/89 11 straipsnį:
„Už bet kokį pavėluotą įmokos įskaitymą į 9 straipsnio 1 dalyje nurodytą sąskaitą valstybė moka palūkanas, kurios yra dviem
procentais didesnės už palūkanų normą, tos valstybės narės pinigų rinkoje galiojančią trumpalaikių valstybinio finansavimo
operacijų atlikimo dieną. Ši palūkanų norma padidinama 0,25 punkto už kiekvieną pavėluotą mėnesį. Padidintos palūkanos taikomos
visą vėlavimo laikotarpį.“
10     Pagal šio reglamento 17 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.      Valstybės narės imasi visų reikiamų priemonių, užtikrinančių sumų, atitinkančių 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti
sumas, perdavimą Komisijai pagal šiame reglamente numatytas sąlygas.
2.      Valstybės narės neprivalo perduoti Komisijos dispozicijon sumų, atitinkančių nustatytas priklausančias mokėti sumas tik tuo
atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos („force majeure“) susidariusių aplinkybių šios sumos nebuvo gautos. Be to, valstybės narės
šio įpareigojimo perduoti minėtas sumas Komisijai gali nevykdyti tam tikrais atvejais, jeigu, nuodugniai įvertinus visas atitinkamo
atvejo aplinkybes, paaiškėja, kad minėtų sumų visiškai nebus galima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių
narių valios <…>.“ (Pataisytas vertimas)
11     1992 m. spalio 12 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės kodeksą (OL L 302, p. 1, toliau
– Muitinės kodeksas), 201 straipsnio 1 ir 2 dalys dėl skolos muitinei atsiradimo nurodo:
„1.      Importo skola muitinei atsiranda:
a)      išleidžiant į laisvą apyvartą importo muitais apmokestinamas prekes
arba
b)      įforminant tokioms prekėms laikinojo įvežimo procedūrą, kurią atliekant prekės iš dalies neapmokestinamos importo muitais.
2.      Skola muitinei atsiranda tuo metu, kai priimama atitinkama muitinės deklaracija.“
12     Pagal Muitinės kodekso 204 straipsnio 1 ir 2 dalis:
„1.      Importo skola muitinei atsiranda:
a)      neįvykdžius bent vienos iš prievolių, susijusių su importo muitais apmokestinamų prekių laikinuoju saugojimu arba su joms
įformintos muitinės procedūros taikymu,
arba
b)      nesilaikant reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms atitinkamą procedūrą arba taikant joms sumažintą arba
nulinę importo muito normą dėl prekių galutinio vartojimo,
203 straipsnyje nenurodytais atvejais, išskyrus, kai nustatyta, kad minėti pažeidimai neturi esminės įtakos tinkamam laikinojo
prekių saugojimo arba atitinkamos muitinės procedūros taikymui.
2.      Skola muitinei atsiranda arba tuo momentu, kai nustojama vykdyti prievolę, kurios nevykdymas lemia skolos muitinei atsiradimą,
arba tuo momentu, kai prekėms įforminama atitinkama muitinės procedūra, jeigu po to nustatoma, kad faktiškai nebuvo laikytasi
reikalavimų, kurių privaloma laikytis įforminant prekėms tokią procedūrą arba taikant joms sumažintą arba nulinę importo muito
normą dėl prekių galutinio vartojimo.“
13     Dėl muito sumos įtraukimo į apskaitą ir pranešimo apie ją skolininkui šio kodekso 217 straipsnis numato:
„1.      Kiekvieną importo muito arba eksporto muito sumą, sudarančią skolą muitinei (toliau – „muito suma“), muitinė apskaičiuoja
tuojau pat, kai gauna reikiamus duomenis, ir įregistruoja ją apskaitos registruose arba bet kuriose kitose jiems lygiavertėse
duomenų laikmenose (įtraukimas į apskaitą).
<…>
Muitinė turi teisę neapskaityti muitų sumų, apie kurias vadovaujantis 221 straipsnio 3 dalimi nebegalima pranešti skolininkui
pasibaigus numatytam laikui.
2.      Valstybės narės nustato praktines muitų sumų įtraukimo į apskaitą procedūras. Tos procedūros gali skirtis atsižvelgiant į
tai, ar, įvertinusi skolos muitinei atsiradimo aplinkybes, muitinė yra tikra, kad minėtos pinigų sumos bus sumokėtos, ar ne.“
14     Pagal to paties kodekso 218 straipsnį:
„1.      Jeigu skola muitinei atsiranda priėmus deklaraciją, kuria prekės deklaruotos kuriai nors muitinės procedūrai, išskyrus laikinąjį
įvežimą iš dalies neapmokestinant importo muitais, įforminti, arba atlikus bet kurį kitą veiksmą, turintį tokias pat teisines
pasekmes kaip toks deklaracijos priėmimas, tokią skolą muitinei atitinkanti pinigų suma įtraukiama į apskaitą tuojau pat,
kai tik ji apskaičiuojama, bet ne vėliau kaip per 2 dienas nuo prekių išleidimo.
<…>
3.      Jeigu skolos muitinei atsiradimo sąlygos skiriasi nuo nurodytų 1 dalyje, atitinkama muito suma turi būti įtraukta į apskaitą
ne vėliau kaip per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė gali:
a)      apskaičiuoti atitinkamą muito sumą ir
b)      nustatyti skolininką.“
15     Muitinės kodekso 220 straipsnis numato:
„1.      Jeigu skolą muitinei sudaranti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą vadovaujantis 218 ir 219 straipsniais arba jeigu ji buvo
įtraukta į apskaitą nurodžius mažesnę už teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą, išieškotina muito suma arba papildomai
išieškotina muito suma turi būti įtraukta į apskaitą per dvi dienas nuo tos dienos, kai muitinė sužinojo apie susidariusią
padėtį ir galėjo apskaičiuoti teisiškai privalomą sumokėti pinigų sumą bei nustatyti skolininką (paskesnis įtraukimas į apskaitą).
Šis terminas gali būti pratęstas vadovaujantis 219 straipsniu.
2.      <…> paskesnis įtraukimas į apskaitą neatliekamas, jeigu:
<…>
b)      teisiškai privaloma sumokėti muito suma nebuvo įtraukta į apskaitą dėl muitinės padarytos klaidos, kurios, yra pagrindo manyti,
asmuo, privalėjęs sumokėti tokią pinigų sumą, negalėjo nustatyti, veikdamas sąžiningai ir laikydamasis visų galiojančių teisės
aktų nuostatų, susijusių su muitinės deklaracijos pateikimu;
<…>“
16     Šio kodekso 221 straipsnis nurodo:
„1.      Įtraukus muito sumą į apskaitą, apie ją, taikant atitinkamas procedūras, turi būti pranešama skolininkui.
<…>
3.      Pranešimas skolininkui nebegali būti pateikiamas pasibaigus trejų metų laikotarpiui nuo skolos muitinei atsiradimo dienos.
Tačiau jeigu priežastis, dėl kurios muitinė negalėjo apskaičiuoti tikslios teisiškai privalomos sumokėti pinigų sumos, buvo
veiksmas, dėl kurio galėjo būti iškelta baudžiamoji byla, toks pranešimas gali būti pateikiamas ir pasibaigus nurodytajam
trejų metų laikotarpiui, jeigu jį pateikti leidžia galiojančios nuostatos.“
17     1993 m. liepos 2 d. Komisijos reglamento (EEB) Nr. 2454/93, išdėstančio Reglamento Nr. 2913/92, nustatančio Bendrijos muitinės
kodeksą, įgyvendinimo nuostatas (OL L 253, p. 1), 869 straipsnis numato:
„Muitinė priima sprendimą neįtraukti nesumokėtų muitų į apskaitą:
<…>
b)      tais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad sąlygos, nurodytos Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte, įvykdytos, su
sąlyga, jei pinigų suma, kurios operatorius nesumokėjo dėl vienos ar daugiau importo ar eksporto operacijų, bet dėl vienos
klaidos, – yra mažesnė negu 2000 eurų;
<…>“
18     1998 m. liepos 29 d. Komisijos reglamento (EB) Nr. 1677/98, iš dalies pakeičiančio Reglamentą Nr. 2454/93 (OL L 212, p. 18),
1 straipsnio 5 punktu žodžiai „2000 eurų“, esantys 869 straipsnio b punkte, keičiami žodžiais „50 000 eurų“.
19     Reglamento Nr. 2454/93 871 straipsnio pirmoji pastraipa nurodo:
„Kitais nei 869 straipsnyje nurodytais atvejais, kai muitinė yra tos nuomonės, kad Kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte
nurodytos sąlygos yra įvykdytos, arba kai ji abejoja, ar konkrečiam atvejui tiksliai buvo taikyti šios nuostatos kriterijai,
tokį atvejį ji perduoda svarstyti Komisijai, kad būtų galima priimti sprendimą taikant procedūrą, nurodytą 872–876 straipsniuose
<…>“
20     Pagal to paties reglamento 873 straipsnio pirmąją pastraipą:
„Pasitarusi su ekspertų grupe, sudaryta iš visų valstybių narių atstovų, kurie susitinka Komitete, kad aptartų atitinkamą
bylą, Komisija nusprendžia, ar aptariamomis aplinkybėmis reikia ar nereikia atitinkamus muitus įtraukti į apskaitą.“

Pagrindinės bylos aplinkybės
21     Danijos įmonė (toliau – importo įmonė) iš Kinijos į Daniją importavo užšaldytus cukrinius žirnelius. Iki 1995 m. pabaigos
šios prekės prieš atliekant muitinės formalumus buvo perparduotos Danijos didmenininkui, kuris turėjo užpildyti muitinės deklaraciją.
Šis didmenininkas turėjo galutinio vartojimo leidimą, leidžiantį pasinaudoti nuline importo muito norma dėl specifinės prekių
paskirties.
22     Nuo 1996 m. sausio 1 d. importo įmonė pati atliko muitinės formalumus. Ballerup (Danija) muitinė patvirtino šios įmonės muitinės
deklaracijas, nepatikrinusi, ar ji turėjo nagrinėjamų prekių galutinio vartojimo leidimą, ir toliau taikė nulinę importo muito
normą.
23     1997 m. gegužės 12 d. Vailės (Danija) muitinė nustatė, kad importuojanti įmonė neturi šio leidimo, ir pakeitė dvi muitinės
deklaracijas, taikydama 16,8 % normą. Importuojanti įmonė tą pačią dieną kreipėsi į Ballerup muitinę, kuri ištaisė pakeitimus
ir vėl taikė nulinę normą, nereikalaudama pateikti galutinio prekių vartojimo leidimo.
24     Vėliau, tikrindamos dvidešimt penkias deklaracijas, pateiktas nuo 1996 m. vasario 9 d. iki 1997 m. spalio 24 d., kompetentingos
muitinės pripažino, kad importuojanti įmonė neturi reikalingo leidimo norint pasinaudoti galutinio vartojimo tvarka. Šiai
įmonei jos nurodė sumokėti 509 707,30 DKK (apie 69 000 eurų) sumą nesurinktų importo muitų.
25     Nustačiusios, kad 1997 m. gegužės 12 d. ištaisymų pakeitimas galėjo sukelti įmonės teisėtus lūkesčius dėl teisingai vykdomos
muitinės procedūros, Danijos muitinės paklausė Komisijos, ar pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą buvo
teisėta
a posteriori
neįtraukti į apskaitą 140 409,60 DKK (apie 19 000 eurų) sumos importo muitų, kuriuos turi sumokėti įmonė už deklaracijas,
pateiktas po šios datos. 1999 m. liepos 19 d. Sprendimu Komisija tai patvirtino.
26     Komisija šiame sprendime nurodė, kad 1997 m. gegužės 12 d. Ballerup muitinės Vailės muitinės ištaisymų pakeitimas turėtų būti
vertinamas kaip Danijos kompetentingos valdžios institucijos padaryta klaida, kurios atitinkamas asmuo negalėjo tinkamai nustatyti.
27     1999 m spalio 21 d. laišku Komisija Danijos valdžios institucijoms nurodė iki pirmos darbo dienos po antro mėnesio nuo šio
laiško išsiuntimo 19 dienos, t. y. 1999 m. gruodžio 20 d. jai perduoti 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumą, o to neįvykdžius
bus nustatytos galiojančiuose Bendrijos teisės aktuose numatytos palūkanos. 1999 m. gruodžio 15 d. laišku Danijos vyriausybė
atsisakė perduoti šią sumą Komisijai.
28     Komisija pradėjo EB 226 straipsnyje numatytą procedūrą dėl įsipareigojimų neįvykdymo. Nusiuntusi Danijos Karalystei oficialų
pranešimą pateikti savo pastabas, 2001 m. balandžio 6 d. Komisija priėmė pagrįstą nuomonę, nurodydama šiai valstybei narei
per du mėnesius nuo jos gavimo imtis būtinų priemonių, kad į ją būtų tinkamai atsižvelgta.
29     Kadangi atsakymas į pagrįstą nuomonę Komisijos nepatenkino, ji pareiškė šį ieškinį.

Dėl priimtinumo
30     Patikslinusi, kad pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 92 straipsnio 2 dalį Teisingumo Teismas savo iniciatyva gali
spręsti klausimą dėl ieškinio priimtinumo, Vokietijos vyriausybė tvirtina, kad Teisingumo Teismo jurisdikcijai nepriklauso
nagrinėti šios bylos.
31     Šis ieškinys yra ieškinys dėl atlyginimo, pagrįstas Muitinės kodekso pažeidimu. Atsižvelgiant, kad toks ieškinys nenumatytas
EB sutarties sistemoje, Danijos teismų jurisdikcijai priklauso nagrinėti šį ieškinį pagal EB 240 straipsnį.
32     Šiuo požiūriu reikia pastebėti, kad savo ieškiniu Komisija kaltina Danijos Karalystę, jog ši neperdavė jai tam tikros nuosavų
išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, pažeisdama Sprendimo 94/728 ir Reglamento Nr. 1552/89 nuostatas.
33     Šiuo ieškiniu Komisija Teisingumo Teismo prašo pripažinti, kad Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimo pagal Bendrijos teisę,
o ne priteisti iš šios valstybės atlyginti nuostolius ir sumokėti delspinigius.
34     Todėl šis ieškinys yra priimtinas.

Dėl esmės

Šalių argumentai
35     Komisija tvirtina, kad tradiciniai nuosavi ištekliai Sprendimo 94/728 2 straipsnio prasme egzistuoja atsiradus skolai muitinei,
ir todėl 140 409,60 DKK suma turėtų būti perduota Komisijai pagal šio sprendimo 8 straipsnio 1 dalį. Taigi, kadangi nebuvo
turėta leidimo pasinaudoti galutinio vartojimo tvarka, remiantis Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsniu Danijos valdžios institucijos
turėjo nustatyti Bendrijų išteklių sumą, taip pat išieškodamos muitus jos turėjo teisingai taikyti muitinės nuostatas.
36     Komisija pabrėžia, kad įmonės atleidimas nuo muitų mokėjimo pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą nedaro
jokios įtakos klausimui, ar pati valstybė narė turi mokėti atitinkamą sumą Bendrijai. Iš tiesų Muitinės kodeksas reglamentuoja
tik ūkio subjektų ir nacionalinių valdžios institucijų, atsakingų už tradicinių nuosavų išteklių surinkimą į Bendrijos sąskaitą,
santykius. Bendrijos ir valstybių narių santykiai reglamentuojami su Bendrijos finansavimo sistema susijusiomis nuostatomis,
būtent Sprendimu 94/728, Reglamento Nr. 1552/89 įgyvendinimo nuostatomis ir bendrais iš EB 10 straipsnio išplaukiančiais įpareigojimais.
37     Jeigu tarp šių dviejų taisyklių grupių egzistuoja vien tik techninis ryšys, nes Reglamentas Nr. 1552/89 nurodo etapus, kurių
pagal Muitinės kodeksą laikomasi atsiradus skolai muitinei ir ją surenkant, šios nuorodos vis dėlto nedaro įtakos klausimui
dėl nacionalinių valdžios institucijų finansinės atsakomybės Bendrijos atžvilgiu už jų padarytas klaidas surenkant tradicinius
nuosavus išteklius. Jeigu valstybė narė nesurenka šių išteklių, tik pagal Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnį ir esant tam
tikroms sąlygoms ji galėtų Komisijai jų neperduoti.
38     Nuoroda į Muitinės kodeksą, būtent į frazę „skolą muitinei įtraukti į apskaitą“, esančią Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje,
būtinai turi būti suprantama kaip nuoroda į objektyvias sąlygas, kurių reikalauja šis kodeksas, kad būtų galima įtraukti į
apskaitą, o ne į klausimą, ar nacionalinės valdžios institucijos atitinkamu atveju įtraukė į apskaitą, ar ne.
39     Danijos vyriausybė pripažįsta, jog iš EB 10 straipsnyje įtvirtinto lojalumo principo išplaukia, kad valstybės narės per veiksmingą
savo administracijos struktūrą privalo užtikrinti, jog nuosavi ištekliai būtų teisingai išieškomi ir perduodami Bendrijai
per jos nustatytą terminą. Jeigu valstybės narės neįvykdo šios lojalumo pareigos, Komisija gali pareikšti ieškinį dėl įsipareigojimų
neįvykdymo valstybei narei dėl netinkamo nuosavų išteklių išieškojimo administravimo.
40     Vis dėlto šioje byloje keliamas klausimas dėl to, kas turi atsakyti už nuosavų išteklių praradimą dėl administracijos klaidų,
kurių nebuvo galima išvengti neatsižvelgiant į tai, kaip kokybiškai ir veiksmingai buvo organizuojamas administracinis aparatas.
41     Šiuo požiūriu Danijos vyriausybė mano, kad iš teisingumo principo išplaukia, jog Bendrija turi atsakyti už nuosavų išteklių
praradimą dėl administracijos klaidų.
42     Ši vyriausybė tvirtina, kad iš Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto matyti, kad kai šiame straipsnyje nurodytos
sąlygos įvykdytos, nereikia muitų įtraukti į apskaitą ir
a posteriori
jų išieškoti. Jeigu nėra įtraukta į apskaitą, tuomet nereikia įtraukti į apskaitą jokios sumos pagal Reglamento Nr. 1552/89
2 straipsnį ir todėl nereikia nustatyti jokios Bendrijų nuosavų išteklių sumos.
43     Ryškiausias sąsajos tarp Muitinės kodekso bei nuostatų, susijusių su nuosavais ištekliais, požymis yra tas, kad Komisija,
taikydama Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsnius, yra kompetentinga nustatyti, ar valstybės narės gali atsisakyti iš
įmonių reikalauti importo muitų pagal Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą. Manytina, kad pačiai Komisijai leidžiama
nuspręsti, ar valstybės narės gali nereikalauti iš įmonės importo muito tuo atveju, kai dėl importo mokesčių nesurinkimo prarandami
Bendrijos nuosavi ištekliai.
44     Belgijos vyriausybė, priešingai nei tvirtina Komisija, mano, kad Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 ir 1 a dalys turi būti
skaitomos kartu su Muitinės kodeksu, nes kitaip šis straipsnis netektų prasmės.
45     Be to, ši vyriausybė primena, kad iš Reglamento Nr. 2454/93 869 ir 871 straipsnių matyti, jog valstybės narės, kurios abejoja
dėl Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijų taikymo srities, turi galimybę perduoti atvejį Komisijai,
jeigu skola muitinei neviršija 50 000 eurų, o jeigu ši skola šią sumą viršija, tuomet privalo kreiptis į Komisiją.
46     Be to, būtų prieštaraujama objektyvumu bei nešališkumu grindžiamoms taisyklėms, jeigu valdžios institucija, kuri, viena vertus,
priima sprendimą dėl valstybės narės valdžios institucijų padarytos klaidos, kita vertus, sprendžia šios valstybės piniginės
atsakomybės klausimą dėl to paties elgesio, kurį ši valdžios institucija nustatė esant klaidingą. Dėl tokio įgaliojimų sujungimo
galima suabejoti šių sprendimų objektyvumu, nes, kad ir koks būtų sprendimas, nuosavi ištekliai vis tiek būtų perduoti Komisijai.
47     Dėl Muitinės kodekso ir nuostatų, susijusių su nuosavais ištekliais, Vokietijos vyriausybė nurodo, kad šio kodekso 217–219 straipsniai
išsamiai reglamentuoja importo ir eksporto muitų apskaitą. Šia muitinės administracijos tik vidaus veikla iš esmės siekiama
paspartinti muitų išieškojimą Komisijos naudai. Dėl šios priežasties Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnyje atskaitos taškas
yra įskaitymas ar įtraukimas į apskaitą. Tačiau ūkio subjektams šios nuostatos turi tik netiesioginę reikšmę, nes jie negali
reikalauti, kad atsiradusi muitų suma būtų įtraukta į apskaitą.
48     Italijos vyriausybė mano, kad iš tokios plačios ir bendros, kaip antai EB 10 straipsnio, formuluotės negalima daryti išvados,
jog valstybės narės turi tokį įpareigojimą, kaip mano Komisija.
49     Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnis reiškia, kad atitinkami asignavimai buvo įskaityti į apskaitą ir todėl valstybės narės
atsakingos tik dėl galimų spragų surenkant jau nustatytas sumas. Taigi ši nuostata nereglamentuoja šioje byloje nagrinėjamo
atvejo, kai muitų įskaitymas neturi būti vykdomas dėl nacionalinės valdžios institucijų klaidos, dėl kurios Komisijos sprendimu
atleidžiama nuo muitų sumokėjimo dėl teisėtų lūkesčių Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies prasme.
50     Nyderlandų vyriausybė tvirtina, kad nesvarbu, kokia būtų valstybės narės atsakomybė, pagal kurią ji šios bylos aplinkybėmis
turėtų perduoti Komisijai sumas, kurios negalėtų būti
a posteriori
išieškotos, ji nėra numatyta Sprendime 94/728 ir negali iš jo išplaukti. Tokia atsakomybė turi būti aiškiai numatyta taikytinuose
teisės aktuose.
51     Tačiau Muitinės kodeksas, skaitomas kartu su Reglamentu Nr. 1552/89 ir Sprendimu 94/728, nenumato nuostatų atvejui, kai į
apskaitą neįtraukiama šio kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkte numatytomis aplinkybėmis.
52     Portugalijos vyriausybė tvirtina, kad Bendrijų nuosavų išteklių suma neatsiranda kartu su skola muitinei, o tuomet, kai yra
įvykdytos muitinės taisyklėse bei su muitų sumos įskaitymu susijusiuose teisės aktuose numatytos sąlygos ir buvo pranešta
skolininkui ir kai pagal Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnį suma gali būti laikoma nustatyta. Jeigu ši suma nebuvo nustatyta
ar buvo anuliuota, sumos, kurios nebuvo įskaitytos dėl klaidų, susijusių su atitinkamos administracijos atsakomybe, turi būti
sumokamos Komisijai ne pagal Reglamentą Nr. 1552/89, bet kaip nuostolių atlyginimas, kai tai numato Bendrijos teisė.
53     Švedijos vyriausybė tvirtina, kad Sprendimo 94/728 2 straipsnio 1 dalies b punktas ir 3 dalis leidžia aiškiai suprasti, kad
būtent Bendrijos gali reikalauti muitų. Taip pat tai reiškia, kad atsiranda skoliniai santykiai dėl šių muitų tarp Bendrijų
bei kiekvieno šių muitų skolininko. Atitinkama valstybė narė visiškai nedalyvauja šiuose kreditoriaus ir skolininko santykiuose.
Valstybių narių vaidmuo – tik užtikrinti skolų Bendrijoms išieškojimą jų naudai. Tai patvirtinama tuo, kad Komisija, o ne
valstybė narė turi galimybę nuspręsti nenustatyti skolos muitinei šioje byloje nagrinėjamomis aplinkybėmis.

Teisingumo Teismo vertinimas
54     Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip generalinis advokatas pastebėjo savo išvados 7 punkte, iš EB 268 straipsnio trečiosios
pastraipos išplaukia, jog biudžeto pajamos ir išlaidos turi būti taip sureguliuotos, kad trūkstamos pajamos iš nuosavų išteklių
būtų kompensuojamos kitais nuosavais ištekliais arba pakoreguojant išlaidas.
55     Be to, reikia priminti, kad, kaip matyti iš Sprendimo 94/728 8 straipsnio 1 dalies, Bendrijų nuosavus išteklius, nurodytus
šio sprendimo 2 straipsnio 1 dalies a ir b punktuose, surenka valstybės narės, kurios privalo Bendrijų nuosavus išteklius
perduoti Komisijai. Valstybės narės pagal to paties sprendimo 2 straipsnio 3 dalį pasilieka 10 % pagal to paties straipsnio
1 dalies a ir b punktus mokėtinų sumų kaip surinkimo išlaidas; nuo 2000 m. gruodžio 31 d. pagal Sprendimo 2000/597 2 straipsnio
3 dalį pasilieka 25 % nustatytų sumų.
56     Be to, reikia priminti, kad šioje byloje neginčijamas nei skolos muitinei egzistavimas, nei ginčijama suma.
57     Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis nurodo, kad valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą „iš
karto, kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos sumų įskaitymo į sąskaitas ir skolininko informavimo sąlygos“.
58     Iš šios nuostatos formuluotės matyti, kad valstybių narių įpareigojimas nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą atsiranda,
tik kai įvykdomos muitinės taisyklėse nustatytos sąlygos, taigi nebūtina, kad būtų atliktas įskaitymas į sąskaitas.
59     Kaip matyti iš Muitinės kodekso 217, 218 ir 221 straipsnių, šios sąlygos įvykdomos, kai muitinės gauna būtiną informaciją
ir todėl gali apskaičiuoti skolos muitinei sumą ir nustatyti skolininką (žr. šia prasme 2005 m. balandžio 14 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑460/01, Rink. p. I‑0000, 71 punktą ir sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑104/02, Rink. p. I‑0000, 80 punktą).
60     Šiuo požiūriu reikia priminti, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavus išteklius (žr. 1991 m. gegužės 16 d.
Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
, C‑96/89, Rink. p. I‑2461, 38 punktą ir pirmiau nurodyto sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
45 punktą). Iš tiesų Reglamento Nr. 1552/89 2 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinama taip: valstybės narės negali atsisakyti
nustatyti skolas, nors jas ir ginčija; priešingu atveju pripažintina, kad Bendrijos finansinė pusiausvyra būtų sutrikdyta
dėl valstybės narės elgesio (šia prasme žr. pirmiau nurodyto 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
37 punktą ir 2000 m. birželio 15 d. Sprendimo
Komisija prieš Vokietiją
, C‑348/97, Rink p. I‑4429, 64 punktą).
61     Iš to išplaukia, kad valstybės narės privalo nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai jų muitinės gali apskaičiuoti skolą
muitinei sudarančią sumą ir nustatyti skolininką.
62     Šios išvados nepaneigia Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas. Šia nuostata siekiama apsaugoti skolininko teisėtus
lūkesčius dėl visos informacijos, susijusios su sprendimu dėl paskesnio muitų įskaitymo ar neįskaitymo, pagrįstumo (žr. dėl
1979 m. liepos 24 d. Tarybos reglamento (EEB) Nr. 1697/79 5 straipsnio 2 dalies nuostatų, susijusių su paskesniu importo ar
eksporto muitų, kurių skolininkui nereikėjo mokėti už pagal muitinės procedūrą deklaruotas prekes, kai privaloma mokėti tokius
muitus, išieškojimu (OL L 197, p. 1), perkeltų į Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktą; 1991 m. birželio 27 d.
Sprendimo
Mecanarte
, C‑348/89, Rink. p. I‑3277, 19 punktą ir 2002 m. lapkričio 14 d. Sprendimo
Ilumitrónica
, C‑251/00, Rink p. I‑10433, 39 punktą). Ji reglamentuoja atvejus, kai valstybių narių muitinės negali
a posteriori
įtraukti į apskaitą atitinkamų sumų ir todėl negali po to jų išieškoti, tačiau ji neatleidžia valstybių narių nuo jų atsakomybės
nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą.
63     Skirtumą tarp taisyklių, susijusių su įpareigojimu nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, ir tų, kurios susijusios su valstybių
narių galimybe išieškoti muitus, Teisingumo Teismas jau buvo pripažinęs 1999 m. rugsėjo 7 d. Sprendime
De Haan
(C‑61/98, Rink. p. I‑5003). Šiuo atžvilgiu, nors dėl nacionalinių muitinių nesilaikymo Bendrijos muitinės teisės aktais nustatytų
terminų atitinkama valstybė narė perduodant nuosavus išteklius turėtų mokėti delspinigius Bendrijoms, tai neturi įtakos skolos
muitinei mokėjimui nei šių valdžios institucijų teisei ją išieškoti
a posteriori
per Muitinės kodekso 221 straipsnio 3 dalyje nustatytą trejų metų laikotarpį, kaip matyti ir iš pirmiau nurodyto sprendimo
De Haan
34 punkto. Be to, nors dėl valstybės narės muitinių padarytos klaidos skolininkas neturi sumokėti atitinkamos muitų sumos,
ji nedaro įtakos nagrinėjamos valstybės narės įpareigojimui sumokėti delspinigius bei sumas, kurie turėjo būti nustatyti perduodant
nuosavus išteklius.
64     Dėl Danijos ir Belgijos vyriausybių argumento, kad Komisija Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniuose numatytos procedūros
metu sutiko, jog būtų taikomas Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktas, reikia pastebėti, kad ši procedūra yra
nesusijusi su valstybių narių įpareigojimu nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą. Iš tiesų Reglamento Nr. 2454/93 871 ir
873 straipsniais siekiama užtikrinti vienodą Bendrijos teisės taikymą (šia prasme žr. pirmiau nurodyto sprendimo
Mecanarte
33 punktą) bei kartu su Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punktu užtikrinti skolininko teisėtus lūkesčius (žr. šio
sprendimo 62 punktą).
65     Be to, tai, kad atliekant Reglamento Nr. 2454/93 871 ir 873 straipsniuose numatytą procedūrą nepaveikiami Bendrijos finansiniai
interesai, nes atitinkamų nuosavų išteklių sumos bet kuriuo atveju turi būti nustatytos, užtikrina, jog atliekant šią procedūrą
Komisija gali veikti nesuinteresuotai ir nešališkai.
66     Be to, pagal Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 1 ir 2 dalis valstybės narės turi imtis visų reikiamų priemonių, užtikrinančių
sumų, atitinkančių šio reglamento 2 straipsnyje nustatytas priklausančias mokėti sumas, perdavimą Komisijai. Valstybės narės
atleidžiamos nuo šio įpareigojimo tik tuo atveju, jeigu dėl nenugalimos jėgos („force majeure“) susidariusių aplinkybių šios
sumos nebuvo surinktos ar pasirodo, kad visiškai negalima išieškoti dėl priežasčių, kurios nepriklauso nuo valstybių narių
valios.
67     Tačiau iš Teisingumo Teismo praktikos išplaukia, kad tarp įpareigojimo nustatyti Bendrijos nuosavus išteklius ir pervesti
juos į Komisijos sąskaitą per nustatytą terminą bei įpareigojimo sumokėti delspinigius egzistuoja neatskiriamas ryšys; be
to, jos turi būti sumokėtos, nesvarbu, kokia būtų nuosavų išteklių perdavimo į Komisijos sąskaitą vėlavimo priežastis. Iš
to išplaukia, kad nereikia daryti skirtumo tarp atvejo, kai valstybė narė nustatė nuosavus išteklius jų neperduodama, ir to,
kai ji neleistinai jų nenustatė, net ir nesant privalomo termino (žr. būtent pirmiau nurodyto 1991 m. gegužės 16 d. Sprendimo
Komisija prieš Nyderlandus
38 punktą).
68     Taigi valstybės narės turi nustatyti Bendrijų nuosavų išteklių sumą, kai tik jų muitinės įstaigos turės būtiną informaciją,
ir todėl gali apskaičiuoti muitų sumą, sudarančią skolą muitinei, ir nustatyti skolininką, neatsižvelgiant į tai, ar įvykdyti
Muitinės kodekso 220 straipsnio 2 dalies b punkto kriterijai ir ar dėl to galima įskaityti į sąskaitą bei
a posteriori
išieškoti atitinkamus muitus, ar negalima. Šiomis aplinkybėmis valstybė narė, kuri nenustato Bendrijų nuosavų išteklių ir
neperduoda atitinkamos sumos Komisijai, kai nė viena iš Reglamento Nr. 1552/89 17 straipsnio 2 dalies sąlygų nėra įvykdyta,
neįvykdo įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pagal Sprendimo 94/728 2 ir 8 straipsnius.
69     Dėl EB 10 straipsnio, kuriuo taip pat rėmėsi Komisija, nereikia pripažinti šio straipsnio nuostatose numatytų bendrų įsipareigojimų
neįvykdymo, kuris skirtųsi nuo pirmiau pripažintų konkretesnių Danijos Karalystės Bendrijos įsipareigojimų, būtent pagal Sprendimo
94/728 2 ir 8 straipsnius, neįvykdymo.
70     Taigi reikia pripažinti, kad, neperdavusi Komisijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų
nuo 1999 m. gruodžio 20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė Sprendimo 94/728
2 ir 8 straipsnius.

Dėl bylinėjimosi išlaidų
71     Pagal Procedūros reglamento 69 straipsnio 2 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi
šalis to prašė. Kadangi Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas ir Danijos Karalystė pralaimėjo bylą, pastaroji turi
jas padengti. Remiantis to paties Procedūros reglamento 69 straipsnio 4 dalies pirmąja pastraipa į bylą įstojusios šalys padengia
savo bylinėjimosi išlaidas.
Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:
1.
Neperdavusi Europos Bendrijų Komisijai 140 409,60 DKK nuosavų išteklių sumos ir atitinkamų delspinigių, apskaičiuotų nuo 1999 m.
gruodžio 20 d., Danijos Karalystė neįvykdė įsipareigojimų pagal Bendrijos teisę, o būtent pažeidė 1994 m. spalio 31 d. Tarybos
sprendimo 94/728/EB, Euratomas, dėl Europos Bendrijų nuosavų išteklių sistemos 2 ir 8 straipsnius.
2.
Priteisti iš Danijos Karalystės bylinėjimosi išlaidas.
3.
Belgijos Karalystė, Vokietijos Federacinė Respublika, Italijos Respublika, Nyderlandų Karalystė, Portugalijos Respublika ir
Švedijos Karalystė padengia savo išlaidas.
Parašai.
*
Proceso kalba: danų.